title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 10. mája 2005. # Talianska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Štátna pomoc - Opatrenia voči podnikom poskytujúcim námornú dopravu - Zmluvy o výkone služieb vo verejnom záujme - Neprítomnosť pomoci, existujúca pomoc alebo nová pomoc - Začatie konania podľa článku 88 ods. 2 ES - Povinnosť pozastavenia. # Vec C-400/99.

text:
      Vec C-400/99
      Talianska republika
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Žaloba o neplatnosť – Štátna pomoc – Opatrenia voči podnikom poskytujúcim námornú dopravu – Zmluvy o výkone vo verejnom záujme – Neexistencia pomoci, existujúca pomoc alebo nová pomoc – Začatie konania podľa článku 88 ods. 2 ES – Povinnosť pozastavenia“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o neplatnosť – Predmet – Návrh na zrušenie rozhodnutia začať formálny postup preskúmania štátnej pomoci podľa článku
            88 ods. 2 ES smerujúci k napadnutiu povinnosti pozastaviť preskúmavané opatrenia v očakávaní ukončenia tohto konania – Pôsobenie
            rozhodnutia o ukončení konania a nadobudnutie jeho definitívneho charakteru – Žaloba zachovávajúca svoj predmet
      2.        Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Dosah – Rozhodnutie začať formálny postup preskúmania podľa článku 88 ods. 2 ES
      (Článok 88 ods. 2 ES a článok 253 ES; nariadenie Rady č. 659/1999)
      3.        Pomoc poskytovaná štátmi – Preskúmanie Komisiou – Rozhodnutie začať formálny postup preskúmania podľa článku 88 ods. 2 ES
            – Povinnosť predbežne nastoliť opatrenie pomoci s dotknutým členským štátom a preskúmať situáciu vo svetle ním poskytnutých
            podkladov – Povinnosť lojálnej spolupráce tohto členského štátu
      (Články 10 ES a 88 ods. 2 ES; nariadenie Rady č. 659/1999, články 10 a 13)
      4.        Žaloba o neplatnosť – Dôvody – Zneužitie právomoci – Pojem
      (Článok 230 ES)
      5.        Pomoc poskytovaná štátmi – Preskúmanie Komisiou – Ťažkosti s posúdením zlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom alebo existencia
            pochybností o charaktere pomoci – Povinnosť Komisie začať formálny postup preskúmania podľa článku 88 ods. 2 ES
      (Články 87 ES a 88 ods. 2 a 3 ES)
      6.        Pomoc poskytovaná štátmi – Preskúmanie Komisiou – Procesný rámec stanovený predbežným posúdením existujúcich pomocí alebo
            nových pomocí dotknutých opatrením – Neexistencia diskrečnej právomoci Komisie – Povinnosť lojálnej spolupráce členského štátu
            požadujúceho posúdenie existujúcich pomocí
      (Články 10 ES a 88 ES)
      7.        Pomoc poskytovaná štátmi – Všeobecná schéma pomoci schválená Komisiou – Individuálna pomoc prezentovaná ako spadajúca do rámca
            schválenia – Preskúmanie Komisiou – Prednostné posúdenie s ohľadom na rozhodnutie o schválení a len subsidiárne s ohľadom
            na Zmluvu
      (Články 87 ES a 88 ES)
      8.        Pomoc poskytovaná štátmi – Existujúce pomoci a nové pomoci – Platby námorným spoločnosťami zabezpečujúce v rámci zmlúv o výkone
            vo verejnom záujme pravidelnú prepravu na ostrovy – Článok 4 ods. 3 nariadenia č. 3577/92 – Uplatniteľnosť schémy nových pomocí
            na samotné platby nepotrebné na zachovanie rovnováhy zmlúv
      (Článok 88 ods. 1 a 3 ES; nariadenie Rady č. 3577/92, článok 4 ods. 3)
      1.        Žaloba proti rozhodnutiu Komisie začať konanie na preskúmanie štátnej pomoci podľa článku 88 ods. 2 ES, ktorá smeruje v podstate
         k tomu, aby Súdny dvor rozhodol, že dotknuté opatrenia nemajú byť pozastavené, kým sa neukončí toto konanie, nie je bezpredmetná,
         z dôvodu pôsobenia, po jej podaní, rozhodnutia, ktorým sa ukončilo uvedené konanie a ktoré medzitým nadobudlo definitívny
         charakter.

      (pozri body 15 – 18)
      2.        Povinnosť odôvodniť rozhodnutie spôsobujúce ujmu, stanovená v článku 253 ES, ktorej účelom je umožniť Súdnemu dvoru vykonať
         preskúmanie zákonnosti rozhodnutia a dotknutej osobe poskytnúť dostatočné podklady na to, aby zistila, či je rozhodnutie opodstatnené,
         alebo či má vady, ktoré by umožnili napadnúť jeho zákonnosť.

      Nespomenutie nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [88 ES], alebo niektoré z jeho
         ustanovení, v rozhodnutí začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES v súvislosti s predpokladanou štátnou pomocou, by mohlo prípadne
         predstavovať nedostatočné odôvodnenie len vtedy, ak by Komisia uplatnila ustanovenia tohto nariadenia, ktoré nevyplývajú priamo
         zo Zmluvy.

      (pozri body 22 – 23)
      3.        Vzhľadom na právne dôsledky rozhodnutia o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES, Komisia musí, pri predbežnom posúdení
         sledovaných opatrení ako novej pomoci v prípade, že je možné, že dotknutý členský štát s takýmto posúdením nebude súhlasiť,
         nastoliť s dotknutým členským štátom dotknuté opatrenia, aby mal tento príležitosť prípadne Komisii oznámiť, že podľa neho
         uvedené opatrenia nie sú pomocou, alebo že sú existujúcou pomocou. Články 10 a 13 nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné
         pravidlá na uplatňovanie článku [88 ES], sú s touto požiadavkou zlučiteľné a Komisia sa nemôže zdržať nastolenia opatrenia
         s daným členským štátom predtým, než voči nemu začne konanie podľa článku 88 ods. 2 ES.

      Komisia musí, ak je napadnutý charakter pomoci, dostatočne túto otázku preskúmať na základe informácií, ktoré jej v tomto
         štádiu poskytol uvedený štát, aj ak takéto skúmanie nevyústi do definitívneho posúdenia. V rámci zásady lojálnej spolupráce
         medzi členskými štátmi a inštitúciami, ktorá vyplýva z článku 10 ES, a tiež preto, aby sa konanie nespomaľovalo, prináleží
         členskému štátu, ktorý usudzuje, že sporné opatrenia nepredstavujú pomoc, aby čo najskôr od okamihu, keď sa naň Komisia obráti
         v súvislosti s týmito opatreniami, poskytol Komisii podklady odôvodňujúce takýto postoj. Ak tieto podklady umožnia rozptýliť
         pochybnosti a dospieť k tomu, že skúmané opatrenia neobsahujú prvky pomoci, Komisia nemôže začať konanie podľa článku 88 ods. 2
         ES. Ak však tieto podklady neumožňujú vylúčiť pochybnosti o existencii prvkov pomoci a ak existujú tiež pochybnosti o ich
         zlučiteľnosti so spoločným trhom, Komisia musí začať uvedené konanie.

      (pozri body 29 – 30, 48)
      4.        Pojem zneužitia právomoci sa týka skutočnosti, keď správny orgán využil svoje právomoci na iný účel ako na ten, na ktorý mu
         boli zverené. Rozhodnutie má vadu spočívajúcu v zneužití právomoci len vtedy, ak je na základe objektívnych, relevantných
         a koherentných ukazovateľov zjavné, že bolo prijaté na takýto účel.

      (pozri bod 38)
      5.        Komisia pri skúmaní opatrení pomoci z hľadiska článku 87 ES s cieľom určiť, či sú tieto opatrenia zlučiteľné so spoločným
         trhom, musí začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES, ak po predbežnom preskúmaní nemohla vylúčiť všetky pochybnosti o zlučiteľnosti
         týchto opatrení so spoločným trhom. Rovnaké zásady sa prirodzene musia uplatňovať aj vtedy, ak má Komisia naďalej pochybnosti
         o samotnom posúdení skúmaného opatrenia ako pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES.

       (pozri bod 47)
      6.        Povinnosť začať za určitých okolností konanie podľa článku 88 ods. 2 ES neovplyvňuje to, do akého procesného rámca takéto
         rozhodnutie bude patriť, pričom pôjde buď o trvalé skúmanie schém existujúcej pomoci vyplývajúce z ustanovení článku 88 ods. 1
         v spojení s odsekom 2, alebo o kontrolu novej pomoci vyplývajúcu z ustanovení toho istého článku odseku 3 v spojení s odsekom
         2.

      Vzhľadom na právne účinky tejto procesnej voľby vtedy, keď ide o opatrenia, ktoré sa už vykonávajú, Komisia si nemôže bez
         ďalšieho zvoliť druhý z uvedených procesných rámcov, ak dotknutý členský štát tvrdí, že sa má uplatniť prvý z nich. V takom
         prípade musí Komisia vykonať dostatočné skúmanie tejto otázky na základe informácií, ktoré jej v tomto štádiu odovzdal členský
         štát, aj ak takéto skúmanie nevyústi do definitívneho posúdenia skúmaných opatrení.

      Podobne, ako treba postupovať, ak ide o otázku samotnej existencie prvkov pomoci, je v rámci zásady lojálnej spolupráce medzi
         členskými štátmi a inštitúciami, ktorá vyplýva z článku 10 ES, a tiež preto, aby sa konanie nespomaľovalo, úlohou členského
         štátu, ktorý usudzuje, že ide o existujúcu pomoc, aby čo najskôr od okamihu, keď sa naň Komisia obráti v súvislosti s týmito
         opatreniami, poskytol Komisii podklady odôvodňujúce takýto postoj. Ak tieto podklady umožnia v rámci predbežného posúdenia
         usúdiť, že sporné opatrenia sú naozaj existujúcou pomocou, Komisia sa nimi musí zaoberať v procesnom rámci upravenom v článku
         88 ods. 1 a 2 ES. Ak, naopak, podklady poskytnuté členským štátom neumožňujú dospieť k tomuto predbežnému záveru, alebo ak
         členský štát v tejto súvislosti neposkytne žiadne podklady, Komisia sa musí týmito opatreniami zaoberať v procesnom rámci
         upravenom v odsekoch 3 a 2 toho istého článku.

      (pozri body 53 – 55)
      7.        Ak Komisia povolila schému pomoci, bolo by v rozpore so zásadami legitímnej dôvery a právnej istoty, aby znova skúmala opatrenia,
         prijaté na základe tejto schémy, ako novú pomoc. Z toho vyplýva, že pokiaľ dotknutý členský štát tvrdí, že opatrenia sa poskytujú
         na základe vopred schválenej schémy pomoci, Komisia nemôže v súvislosti s týmito opatreniami hneď začať konanie podľa článku
         88 ods. 2 ES tak, že by ich považovala za novú pomoc, čoho dôsledkom by bolo ich pozastavenie, ale musí najprv určiť, či sa
         na tieto opatrenia vzťahuje daná schéma a v prípade, že tomu tak je, určiť, či spĺňajú podmienky stanovené v rozhodnutí o schválení
         tejto schémy. Komisia tak môže začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES, posudzujúc sporné opatrenia ako novú pomoc, iba v prípade,
         že pri uvedených skúmaniach dospeje k zápornej odpovedi. V prípade kladného záveru musí Komisia na sporné opatrenia hľadieť
         ako na existujúcu pomoc a konať podľa článku 88 ods. 1 a 2 ES.

      (pozri bod 57)
      8.        Vzhľadom na to že, zmluvy o výkone vo verejnom záujme spomenuté v článku 4 nariadenia č. 3577/92, ktorým sa uplatňuje zásada
         slobody poskytovania služieb na námornú dopravu v rámci členských štátov (námorná kabotáž), obsahujú finančné ustanovenia
         potrebné na zabezpečenie povinností výkonu služieb vo verejnom záujme, ktoré sú v nich uvedené, a že znenie odseku 3 tohto
         článku sleduje zachovanie daných zmlúv až do uplynutia ich platnosti bez toho, aby obmedzilo rozsah tohto ustanovenia len
         na určité aspekty uvedených zmlúv, na finančné ustanovenia potrebné na zabezpečenie povinností výkonu služieb vo verejnom
         záujme sa uvedený článok 4 ods. 3 vzťahuje.

      Naopak, prípadná pomoc presahujúca potreby na zabezpečenie povinností výkonu služieb vo verejnom záujme, čo je predmetom sporných
         zmlúv, nemôže patriť do oblasti pôsobnosti uvedeného článku 4 ods. 3 práve preto, že nie je potrebná na rovnováhu, a teda
         na zachovanie takýchto zmlúv. Takáto pomoc teda nemôže byť považovaná za existujúcu pomoc na základe tohto ustanovenia.

      (pozri body 64 – 65)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 10. mája 2005 (*)

      „Žaloba o neplatnosť – Štátna pomoc – Opatrenia voči podnikom poskytujúcim námornú dopravu – Zmluvy o výkone vo verejnom záujme – Neexistencia pomoci, existujúca pomoc alebo nová pomoc – Začatie konania podľa článku 88 ods. 2 ES – Povinnosť pozastavenia“
      Vo veci C‑400/99,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 230 ES, podaná 18. októbra 1999,
      Talianska republika, v zastúpení: pôvodne U. Leanza, neskôr I. M. Braguglia, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci P. G. Ferri a M. Fiorilli,
         avvocati dello Stato, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. De Persio, D. Triantafyllou a V. Di Bucci, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas, sudcovia J.‑P. Puissochet (spravodajca),
         R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr a J. N. Cunha Rodrigues,

      generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 10. júna 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou Talianska republika navrhuje zrušenie rozhodnutia Komisie Európskych spoločenstiev oznámeného listom SG(99)
         D/6463 zo 6. augusta 1999 o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES týkajúceho sa štátnej pomoci K‑64/99 (ex NN 68/99) –
         Taliansko – poskytnutej v prospech podnikov patriacich do Gruppo Tirrenia di Navigazione [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 306, s. 2, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) v rozsahu, v akom z tohto rozhodnutia vyplýva pozastavenie danej
         pomoci.

       Skutkový stav a konanie
      2        Oddelenia Komisie po prijatí sťažností, podľa ktorých talianske orgány poskytovali nepovolenú pomoc vnútroštátnym službám
         prepravy kompami prevádzkovanými podnikmi patriacimi do Gruppo Tirrenia di Navigazione (ďalej len „skupina Tirrenia“), listom
         z 12. marca 1999 položili v tejto súvislosti otázky talianskym orgánom.

      3        Táto žiadosť o informácie sa týkala najmä povinností poskytovať služby vo verejnom záujme, ktoré prináležali podnikom skupiny
         Tirrenia, a podmienok určenia nadmerných nákladov vyplývajúcich z týchto povinností, ako aj ich kompenzácie.

      4        V nadväznosti na rôznu korešpondenciu s talianskymi orgánmi Komisia usúdila, že existujú závažné pochybnosti o zlučiteľnosti
         opatrení, spôsobilých predstavovať štátnu pomoc v prospech podnikov patriacich do skupiny Tirrenia, so spoločným trhom. Napadnutým
         rozhodnutím preto začala v súvislosti s predpokladanou pomocou konanie podľa článku 88 ods. 2 ES. V tomto rámci Komisia hľadela
         na sporné opatrenia ako na novú pomoc alebo na zmeny existujúcej pomoci v zmysle článku 88 ods. 3 ES (ďalej len „nová pomoc“),
         a nie ako na existujúcu pomoc v zmysle článku 88 ods. 1 (ďalej len „existujúca pomoc“). Toto rozhodnutie následne doručila
         talianskym orgánom.

      5        V časti uvedeného rozhodnutia nazvaného „Závery“ Komisia okrem iného uviedla, že si vyhradzuje právo požiadať talianske orgány,
         aby pozastavili vyplácanie akejkoľvek pomoci presahujúcej čistý príplatok pokrývajúci náklady spojené s poskytovaním služieb
         všeobecného hospodárskeho záujmu. Následne vyzvala talianske orgány, aby do desiatich pracovných dní potvrdili pozastavenie
         týchto platieb a uviedla, že ak by prevyšujúca poskytovaná pomoc nebola pozastavená a ak by pozastavená suma nebola odôvodnená,
         môže talianskym orgánom v tomto zmysle zaslať príkaz. Komisia upresnila, že pozastavenie je potrebné na obmedzenie dosahu
         narúšania hospodárskej súťaže, ale že sa netýka pozastavenia samotných služieb, ktoré možno naďalej zabezpečovať v súlade
         s právom Spoločenstva. Komisia talianske orgány upozornila okrem iného na odkladný účinok článku 88 ods. 3 ES a na list zaslaný
         členským štátom 22. februára 1995, v ktorom uviedla, že všetku protiprávne poskytnutú pomoc možno vymáhať od príjemcu.

      6        Talianska republika podala 18. októbra túto žalobu, ktorou navrhuje zrušenie napadnutého rozhodnutia „v časti, v ktorej rozhoduje
         o pozastavení pomoci vyhlásenej za protiprávnu“.

      7        Tirrenia di Navigazione SpA, Adriatica di Navigazione SpA, Caremar SpA, Toremar SpA, Siremar SpA a Saremar SpA, spoločnosti
         patriace do skupiny Tirrenia, podali 19. októbra 1999 do kancelárie Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev žalobu zapísanú
         do registra pod číslom T‑246/99, ktorou navrhujú zrušenie napadnutého rozhodnutia v celom rozsahu.

      8        Samostatným podaním podaným do kancelárie Súdneho dvora 25. novembra 1999 Komisia na základe článku 91 ods. 1 navrhla, aby
         Súdny dvor rozhodol o zastavení konania, alebo aby vyhovel námietke neprípustnosti pred prejednaním veci samej.

      9        Rozsudkom z 9. októbra 2001, Taliansko/Komisia (C‑400/99, Zb. s. I‑7303, ďalej len „medzitýmny rozsudok“) Súdny dvor túto
         žiadosť zamietol a konanie pokračovalo prejednávaním vo veci samej. Súdny dvor v podstate v tomto rozsudku rozhodol, že žaloba
         je prípustná, keďže Komisia posúdila sporné opatrenia ako protiprávne vykonanú novú pomoc, zatiaľ čo talianska vláda tvrdí,
         že niektoré z nich sú zákonne poskytovanou existujúcou pomocou a že iné neobsahujú prvky pomoci, a teda že tieto opatrenia
         nemôžu byť, na rozdiel od toho, čo vyplýva z napadnutého rozhodnutia, pozastavené. Vzhľadom na tieto súvislosti Súdny dvor
         usúdil, že uvedené rozhodnutie má samostatné právne účinky, a že je teda napadnuteľným aktom. Podrobná analýza úvahy, ktorá
         viedla Súdny dvor k tomuto záveru, sa nachádza v medzitýmnom rozsudku.

      10      Uznesením z 25. marca 2003 Súd prvého stupňa na základe článku 54 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora v rozsahu, v akom
         sa ho týka, prerušil konanie vo veci T‑246/99, ktoré pred ním prebieha, a to až do vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora v tejto
         veci.

      11      Komisia medzičasom ukončila konanie, ktoré sa začalo napadnutým rozhodnutím v súvislosti s opatreniami poskytnutými jednému
         z podnikov skupiny Tirrenia, konkrétne námornej spoločnosti Tirrenia di Navigazione SpA, v rámci schémy vyplývajúcej z dohody
         uzatvorenej s talianskym štátom roku 1991, ktorá sa týkala povinností tohto podniku poskytovať služby vo verejnom záujme [rozhodnutie
         z 21. júna 2001 o štátnej pomoci poskytnutej Talianskom v prospech námornej spoločnosti Tirrenia di Navigazione [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 318, s. 9, ďalej len „rozhodnutie z 21. júna 2001“)]. Komisia vyhlásila platby uhradené v tomto rámci ako kompenzácie
         za služby vo verejnom záujme od 1. januára 1990 do 31. decembra 2000 za zlučiteľné so spoločným trhom a za určitých podmienok
         povolila rovnaký typ financovania aj na obdobie od 1. januára 2001 do 31. decembra 2004. V tomto rozhodnutí však naďalej posudzovala
         tieto opatrenia ako novú pomoc, pričom takéto posúdenie uviedla už v napadnutom rozhodnutí a Talianska republika ho touto
         žalobou napáda.

      12      Druhým rozhodnutím prijatým na konci písomnej časti konania v tejto veci Komisia ukončila konanie, ktoré sa začalo napadnutým
         rozhodnutím v súvislosti s inými podnikmi skupiny Tirrenia [rozhodnutie Komisie 2005/163/ES zo 16. marca 2004 o štátnej pomoci
         poskytovanej Talianskom námorným spoločnostiam Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar a Toremar (Gruppo Tirrenia) (Ú. v. EÚ
         L 53, 2005, s. 29). Komisia vyhlásila hlavnú časť platieb poskytnutých ako kompenzácie za výkon služieb vo verejnom záujme
         týmito podnikmi od 1. januára 1992 a za určitých podmienok povolila ich uhrádzanie aj od roku 2004. Za nezlučiteľné so spoločným
         trhom však Komisia vyhlásila platby poskytnuté podniku Adriatica za námorné spojenie od januára 1992 do júla 1994 a od 1. septembra
         2004 zrušila financovanie poskytované podniku Caremar za rýchle spojenia na prepravu pasažierov. V tomto druhom rozhodnutí
         o ukončení Komisia tiež posudzovala všetky vyššie uvedené opatrenia ako novú pomoc, pričom takéto posúdenie uviedla už v napadnutom
         rozhodnutí.

       Návrhy účastníkov konania
      13      Talianska republika navrhuje:

      –        zrušiť list Komisie zo 6. augusta 1999 „v časti, v ktorej rozhoduje o pozastavení pomoci vyhlásenej za protiprávnu“,
      –        zaviazať Komisiu na náhradu trov konania.
      14      Komisia navrhuje:

      –        aby Súdny dvor určil, že žaloba sa stala bezpredmetnou vo vzťahu k časti napadnutého rozhodnutia týkajúcej sa pomoci v prospech
         Tirrenia di Navigazione,

      –        zamietnuť žalobu v zostávajúcej časti,
      –        zaviazať žalovanú na náhradu trov konania.
       O návrhu na zastavenie konania
      15      Komisia vo svojej duplike tvrdí, že žaloba sa stala bezpredmetnou vo vzťahu k pomoci v prospech Tirrenia di Navigazione SpA.
         Keďže rozhodnutie z 21. júna 2001 nebolo napadnuté pred uplynutím lehoty na podanie žaloby, v súčasnosti je s konečnou platnosťou
         rozhodnuté, že hoci sú opatrenia prijaté v prospech tejto spoločnosti zlučiteľné so spoločným trhom, sú protiprávnou pomocou,
         a to novou pomocou vykonanou bez predchádzajúceho povolenia, ktoré vyžaduje článok 88 ods. 3 ES. Vo vzťahu k týmto opatreniam
         stratilo napadnuté rozhodnutie akýkoľvek samostatný právny účinok a talianska vláda už nemá žiadny záujem na jeho zrušení.

      16      Tvrdenie Komisie je potrebné zamietnuť.

      17      Je pravdou, že Komisia vo svojom rozhodnutí z 21. júna 2001, ktorým sa čiastočne ukončilo konanie začaté napadnutým rozhodnutím,
         potvrdila svoje pôvodné posúdenie, podľa ktorého boli dotácie poskytnuté v prospech Tirrenia di Navigazione Spa v súvislosti
         s povinnosťami tohto podniku poskytovať služby vo verejnom záujme novou pomocou v zmysle článku 88 ods. 3 ES a že toto rozhodnutie,
         ktoré nebolo napadnuté v lehote na podanie žaloby, sa stalo definitívnym. Žaloba proti napadnutému rozhodnutiu však v podstate
         smeruje k tomu, aby Súdny dvor rozhodol, že opatrenia, ktorých pozastavenie žiadala Komisia v tomto rozhodnutí, nemali byť
         pozastavené, kým nebude prijaté rozhodnutie alebo rozhodnutia, ktorým sa ukončí konanie začaté napadnutým rozhodnutím. Ako
         však vyplýva z článku 88 ods. 2 prvého pododseku ES, ako aj z článku 7 ods. 2 až 5 a článku 14 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999
         z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [88 ES] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339),
         ďalej len „procesné nariadenie o štátnej pomoci“), takáto otázka nie je predmetom rozhodnutia o ukončení konania.

      18      Z uvedeného vyplýva, že žaloba vôbec nie je bezpredmetnou.

       O veci samej
      19      Talianska vláda v podstate uvádza štyri žalobné dôvody. V prvom rade tvrdí, že napadnuté rozhodnutie nie je dostatočne odôvodnené.
         V druhom rade podľa nej Komisia neumožnila talianskym orgánom predložiť pripomienky pred prijatím napadnutého rozhodnutia.
         V treťom rade sa Komisia dopustila zneužitia právomoci. Nakoniec podľa talianskej vlády napadnuté rozhodnutie z rôznych dôvodov
         porušuje článok 87 ods. 1 ES a článok 88 ods. 1 a 3 ES.

       O odôvodnení
       Argumentácia účastníkov konania
      20      Talianska vláda vytýka Komisii, že v napadnutom akte opomenula odkaz na „procesné nariadenie o štátnej pomoci“, hoci toto
         nariadenie už bolo v platnosti.

      21      Komisia odpovedá, že právny základ rozhodnutia o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES, takého, akým je napadnuté rozhodnutie,
         je obsiahnutý priamo v Zmluve ES a že o „procesné nariadenie o štátnej pomoci“ sa preto nebolo potrebné oprieť.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      22      Článok 253 ES okrem iného stanovuje, že rozhodnutia prijaté Komisiou musia byť odôvodnené. Dôvodom povinnosti odôvodniť rozhodnutie
         spôsobujúce ujmu je umožniť Súdnemu dvoru vykonať preskúmanie zákonnosti rozhodnutia a dotknutej osobe poskytnúť dostatočné
         podklady na to, aby zistila, či je rozhodnutie opodstatnené, alebo či má vady, ktoré by umožnili napadnúť jeho zákonnosť (pozri
         najmä rozsudok z 26. novembra 1981, Michel/Parlament, 195/80, Zb. s. 2861, bod 22).

      23      V danom prípade by skutočnosť, že v napadnutom rozhodnutí nie je spomenuté „procesné nariadenie o štátnej pomoci“ alebo niektoré
         z jeho ustanovení, mohla prípadne predstavovať nedostatočné odôvodnenie len vtedy, ak by Komisia uplatnila ustanovenia tohto
         nariadenia, ktoré nevyplývajú priamo zo Zmluvy. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že nariadenie v rozsiahlej miere len
         kodifikuje detailný výklad procesných ustanovení Zmluvy týkajúcich sa štátnej pomoci, ktoré poskytol sudca Spoločenstva pred
         prijatím tohto nariadenia.

      24      V danom prípade napadnuté rozhodnutie nevykonáva žiadne procesné ustanovenie týkajúce sa kontroly štátnej pomoci, ktoré by
         nevyplývalo priamo zo Zmluvy. Týmto rozhodnutím Komisia vyzvala talianske orgány predložiť ich pripomienky podľa článku 88
         ods. 2 ES k opatreniam, ktorých sa týka, a formulovala túto výzvu tak, že uvedené opatrenia predbežne posúdila ako novú pomoc,
         čoho dôsledkom malo byť ich pozastavenie v rozsahu upresnenom v uvedenom rozhodnutí (pozri rozsudky z 30. júna 1992, Španielsko/Komisia,
         C‑312/90, Zb. s. I‑4117, bod 17, a Taliansko/Komisia, C‑47/91, Zb. s. I‑4145, bod 25, ako aj medzitýmny rozsudok, bod 56).
         Žiadne konanie, ani žiadny právny účinok vyplývajúce z tohto rozhodnutia nie sú založené na novom ustanovení „procesného nariadenia
         o štátnej pomoci“.

      25      Žalobný dôvod založený na nedostatočnom odôvodnení je preto potrebné zamietnuť.

       O žalobnom dôvode založenom na tom, že talianska vláda nemala možnosť predložiť pripomienky
       Argumentácia účastníkov konania
      26      Talianska vláda tvrdí, že Komisia jej mala umožniť predložiť pripomienky pred prijatím napadnutého rozhodnutia, ktorého dôsledkom
         malo byť pozastavenie určitých platieb. Usudzuje, že nevykonanie takéhoto postupu je obzvlášť závažné v súvislosti s dvoma
         typmi opatrení, ktorých sa týka napadnuté rozhodnutie, a to sprevádzajúcim opatrením pre priemyselný projekt skupiny Tirrenia
         na roky 1999 – 2002 a daňovými opatreniami týkajúcimi sa zásobovania pohonnými látkami a motorovým olejom, o ktorých sa Komisia
         nikdy pred tým, ako ich uviedla v napadnutom rozhodnutí, pred talianskymi orgánmi nezmienila.

      27      Komisia pripomína, že rozhodnutie neobsahuje príkaz na pozastavenie sporných opatrení. Ustanovenia článku 11 ods. 1 „procesného
         nariadenia o štátnej pomoci“, ktoré uvádza talianska vláda v žalobe, a ktoré ukladajú povinnosť zhromaždiť pripomienky dotknutého
         členského štátu pred vydaním takéhoto príkazu, sa teda podľa nej neuplatňujú. Napadnuté rozhodnutie naopak obsahuje práve
         výzvu na predloženie pripomienok k prípadnému neskoršiemu príkazu na pozastavenie.

      28      Komisia dodáva, že v prípade vykonania novej neoznámenej pomoci („protiprávna“ pomoc upravená v kapitole III „procesného nariadenia
         o štátnej pomoci“) rozhodnutiu o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES nemusí predchádzať korešpondencia s dotknutým členským
         štátom. Článok 10 ods. 2 tohto nariadenia síce umožňuje Komisii vopred požiadať uvedený štát o informácie, ale neukladá jej
         to ako povinnosť. Článok 13 ods. 1 uvedeného nariadenia povoľuje začatie daného konania bez toho, že by prikazoval akúkoľvek
         predchádzajúcu povinnosť.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      29      Vzhľadom na právne dôsledky rozhodnutia o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES Komisia musí, pri predbežnom posúdení sledovaných
         opatrení ako novej pomoci v prípade, že je možné, že dotknutý členský štát s takýmto posúdením nebude súhlasiť (pozri medzitýmny
         rozsudok, body 59 a 60), nastoliť s dotknutým členským štátom sporné opatrenia, aby mal tento príležitosť prípadne Komisii
         oznámiť, že podľa neho uvedené opatrenia nie sú pomocou, alebo že sú existujúcou pomocou.

      30      Články 10 a 13 „procesného nariadenia o štátnej pomoci“ uvádzané Komisiou sú s touto požiadavkou zlučiteľné. V článku 10,
         ktorý sa týka situácie, keď Komisia má k dispozícii informácie z akéhokoľvek zdroja týkajúce sa údajnej protiprávnej pomoci,
         pojem „podľa potreby“ použitý v odseku 2 uvádzajúci vetu „[Komisia podľa potreby] požiada o informácie od daného členského
         štátu“ sa týka prípadov, keď bolo medzi Komisiou a uvedeným členským štátom už sporné opatrenie nastolené, napríklad ak on
         sám informoval Komisiu o existencii takéhoto opatrenia. Tento pojem neznamená, že Komisia sa môže zdržať nastolenia sporného
         opatrenia s daným členským štátom predtým, než voči nemu začne konanie podľa článku 88 ods. 2 ES. Rovnako článok 13, ktorý
         uvádza, že výsledkom preskúmania možnej protiprávnej pomoci môže byť rozhodnutie o začatí uvedeného konania, nezbavuje Komisiu
         povinnosti nastoliť s dotknutým členským štátom sporné opatrenie pred prijatím takéhoto rozhodnutia.

      31      V danom prípade Komisia nenastolila s talianskymi orgánmi daňový režim, z ktorého skupina Tirrenia požívala výhody v súvislosti
         so zásobovaním jej lodí pohonnými látkami a motorovým olejom pred prijatím napadnutého rozhodnutia, ktoré predpokladalo prinajmenšom
         čiastočné pozastavenie tohto režimu. Ak by to Komisia bola urobila, talianske orgány by hneď mohli predložiť podklady s cieľom
         preukázať, že tento režim nemá byť pozastavený ako protiprávna pomoc. V tejto súvislosti treba uviesť, že v rozhodnutí o čiastočnom
         ukončení konania z 21. júna 2001 týkajúcom sa Tirrenia di Navigazione Komisia oznámila talianskym orgánom, že rozšírili schému
         na všetky lode ponechané v prístave z dôvodu údržby odo dňa prijatia rozhodnutia z 2. marca 1996, teda pred prijatím napadnutého
         rozhodnutia.

      32      Pokiaľ ide naopak o priemyselný plán skupiny Tirrenia na roky 1999 – 2002, zo spisu vyplýva, že Komisia v žiadosti o informácie
         uvedenej v liste z 12. marca 1999 nastolila mechanizmus viacročných hospodárskych plánov, ktoré musí skupina Tirrenia predložiť
         talianskym orgánom. Preto, keďže sa nový plán alebo opatrenia doplňujúce predchádzajúci plán pripravovali a následne ich skupina
         predstavila počas úvodnej časti skúmania opatrení spomenutých v uvedenom liste, talianske orgány mohli očakávať, že tento
         nový plán alebo jeho doplnky budú zahrnuté do oblasti pôsobnosti prípadného rozhodnutia o začatí konania podľa článku 88 ods. 2
         ES. Sami mohli Komisiu informovať tým, že by podľa potreby predložili podklady spôsobilé zabrániť tomu, aby boli tieto opatrenia
         zahrnuté do takéhoto rozhodnutia ako údajná nová pomoc.

      33      Pokiaľ ide o dotácie vyplatené skupine Tirrenia z dôvodu jej povinností poskytovať služby vo verejnom záujme, zo spisu vyplýva,
         že tieto opatrenia nastolili tak oddelenia Komisie, ako aj talianske orgány v žiadosti Komisie o informácie z 12. marca 1999,
         v odpovedi talianskych orgánov na túto žiadosť a počas dvojstranného stretnutia, pričom všetko toto nastalo ešte pred prijatím
         napadnutého rozhodnutia. Talianska republika preto v súvislosti s nimi nemôže tvrdiť, že nemala možnosť predložiť relevantné
         podklady pred prijatím napadnutého rozhodnutia.

      34      Napadnuté rozhodnutie preto musí byť zrušené v rozsahu, v akom viedlo k pozastaveniu daňového režimu vzťahujúcemu sa na skupinu
         Tirrenia vo vzťahu k zásobovaniu jej lodí pohonnými látkami a motorovým olejom.

      35      Ďalšia analýza obsiahnutá v tomto rozsudku sa preto týka už len dotácií vyplatených skupine Tirrenia na základe jej povinností
         poskytovať služby vo verejnom záujme, o ktorých talianska vláda tvrdí, že ak by obsahovali prvky pomoci, boli by v každom
         prípade existujúcou pomocou, a takisto priemyselného plánu skupiny Tirrenia na roky 1999 – 2002.

       O zneužití právomoci
       Argumentácia účastníkov konania
      36      Talianska vláda usudzuje, že napadnuté rozhodnutie, ktorým Komisia posudzuje sporné opatrenia ako protiprávnu pomoc a ktoré
         predpokladá ich pozastavenie, neobsahuje odôvodnenie takéhoto posúdenia. Jediné odôvodnenie týkajúce sa pozastavenia sa týka
         ujmy, ktorú by pokračovanie vo vykonávaní uvedených opatrení spôsobilo konkurenčným podnikom skupiny Tirrenia, ale nepreukazuje,
         že ide o pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES a o novú pomoc. Komisia tak prijala len rozhodnutie o preventívnom pozastavení
         pre prípad, že sledované opatrenia by boli naozaj novou pomocou, no toto rozhodnutie v žiadnom prípade nie je založené na
         dostatočnom skúmaní umožňujúcom dospieť k takémuto záveru.

      37      Komisia v tejto súvislosti zdôrazňuje, že napadnuté rozhodnutie neobsahuje príkaz na zastavenie, ktorý by bol vyžadoval preukázanie
         existencie protiprávnej pomoci. Vyjadruje len pochybnosti o existencii pomoci, o jej protiprávnom charaktere a o jej zlučiteľnosti
         so spoločným trhom. Úvahy týkajúce sa prípadnej ujmy, ktorú by sporné opatrenia mohli spôsobiť konkurentom skupiny Tirrenia,
         sa týkajú len prípadnej možnosti neskoršieho príkazu na pozastavenie, v súvislosti s ktorou boli talianske orgány vyzvané,
         aby sa vyjadrili.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      38      Pojem zneužitia právomoci sa týka skutočnosti, keď správny orgán využil svoje právomoci na iný účel ako na ten, na ktorý mu
         boli zverené (pozri najmä rozsudok zo 4. februára 1982, Buyl a i./Komisia, 817/79, Zb. s. 245, bod 28). Rozhodnutie má vadu
         spočívajúcu v zneužití právomoci len vtedy, ak je na základe objektívnych, relevantných a koherentných ukazovateľov zjavné,
         že bolo prijaté na takýto účel (pozri najmä rozsudok z 5. mája 1966, Gutmann, 18/65 a 35/65, Zb. s. 149, 170).

      39      V danom prípade tomu však tak nie je. Ako Súdny dvor rozhodol v medzitýmnom rozsudku, pozastavenie vykonávaných opatrení,
         ktoré Komisia v rozhodnutí o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES posudzuje ako novú pomoc, vyplýva priamo z tohto posúdenia
         v spojení s ustanoveniami článku 88 ods. 3 poslednou vetou ES. Preto by mohlo byť zneužitie právomoci konštatované len vtedy,
         ak by sa preukázalo, že Komisia úmyselne ako novú pomoc posúdila opatrenia, o ktorých bolo nepochybné, že ide o existujúcu
         pomoc podliehajúcu kontrolnému režimu podľa článku 88 ods. 1 ES alebo o opatrenia, ktoré nepatria do oblasti pôsobnosti článkov
         87 ES a 88 ES, teda ak by sa preukázalo, že Komisia úmyselne chcela dosiahnuť krátku lehotu na pozastavenie opatrení, o ktorých
         nemohla pochybovať, že sa ešte môžu legálne vykonávať prinajmenšom do ukončenia konania.

      40      Ku dňu prijatia napadnutého rozhodnutia vzhľadom na informácie, ktoré mala Komisia k dispozícii, však nebolo nepochybne zjavné,
         že dotácie uhradené skupine Tirrenia, ktoré presahovali čistý príplatok pokrývajúci náklady spojené s poskytovaním služieb
         všeobecného hospodárskeho záujmu a ktoré boli predmetom pozastavenia vyplývajúceho z uvedeného rozhodnutia, predstavovali
         buď existujúcu pomoc vo vyššie uvedenom význame alebo opatrenia neobsahujúce prvky pomoci.

      41      Žalobný dôvod založený na zneužití právomoci preto nie je opodstatnený.

       O porušení článku 87 ods. 1 ES a článku 88 ods. 1 a 3 ES
       Argumentácia účastníkov konania
      42      Talianska vláda zdôrazňuje, že Komisia v napadnutom rozhodnutí uvádza, že v danom štádiu nie je možné vysloviť sa o existencii
         prvkov pomoci. Takýto stupeň neistoty neumožňuje začať konanie, ktorého dôsledkom je pozastavenie sporných opatrení. Talianska
         vláda z tohto hľadiska odkazuje na rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 1994, Taliansko/Komisia (C‑47/91, Zb. s. I‑4635), v ktorom
         Súdny dvor v súvislosti so súladom individuálnej pomoci s rozhodnutím o schválení schémy pomoci rozhodol:

      „33      … keďže [článok 88 ods. 3 ES] umožňuje Komisii nariadiť len pozastavenie novej pomoci, nestačí, aby mala len pochybnosti o súlade
         individuálnej pomoci s jej rozhodnutím o schválení schémy pomoci.

      34      Ak má Komisia pochybnosti o súlade individuálnej pomoci s jej rozhodnutím o schválení schémy pomoci, prináleží jej prikázať
         dotknutému členskému štátu, aby jej v ňou stanovenej lehote poskytol všetky dokumenty, informácie a údaje potrebné na jej
         vyjadrenie o súlade individuálnej pomoci s jej rozhodnutím o schválení schémy pomoci.“

      43      Podľa talianskej vlády okrem iného Komisia v napadnutom rozhodnutí pripustila, že pomoc potrebná na pokrytie výdavkov na služby
         vo verejnom záujme poskytnutá na základe zmlúv o výkone vo verejnom záujme existujúcich pred nadobudnutím účinnosti nariadenia
         Rady (EHS) č. 3577/92 zo 7. decembra 1992, ktorým sa uplatňuje zásada slobody poskytovania služieb na námornú dopravu v rámci
         členských štátov (námorná kabotáž) (Ú. v. ES L 364, s. 7; Mim. vyd. 06/002, s. 10), je povolená na základe článku 4 ods. 3
         tohto nariadenia, ktorý stanovuje, že „existujúce zmluvy o výkone vo verejnom záujme zostanú v platnosti do dátumu uplynutia
         platnosti príslušnej zmluvy“.

      44      V tejto súvislosti talianska vláda uvádza, že všetko, čo bolo uhradené v prospech podnikov skupiny Tirrenia ako protihodnota
         ich úloh vo verejnom záujme, je upravené v zmluvách o výkone vo verejnom záujme uzavretých 30. júla 1991 medzi ministerstvom
         dopravy a uvedenými podnikmi, že Komisia dostala oznámenie o týchto zmluvách už roku 1991 a že v rokoch 1991 a 1997 jej bol
         doručený určitý počet súvisiacich podkladov. V replike zdôrazňuje, že prípadná pomoc tak bola vykonaná pred liberalizáciou
         zavedenou nariadením č. 3577/92, pričom podstatné náležitosti povinností poskytovať služby vo verejnom záujme a príslušných
         kompenzácií pochádzajú ešte z obdobia pred prijatím Rímskej zmluvy, a že v každom prípade Komisia vzhľadom na to, že dostala
         oznámenie o uvedených zmluvách, priamo alebo nepriamo potvrdila uvedenú pomoc. Preto pokiaľ by platby v prospech podnikov
         skupiny Tirrenia mali byť posúdené ako štátna pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, v každom prípade by šlo o existujúcu pomoc.

      45      Podľa talianskej vlády však Komisia pri určení, či ide o existujúcu pomoc alebo o novú pomoc, nezohľadnila podklady, ktoré
         jej boli poskytnuté v rokoch 1991 a 1997. Hneď sa bez odôvodnenia rozhodla pre druhý uvedený predpoklad.

      46      Komisia vysvetľuje, že skutočnosť, že vyjadrila neistotu o existencii prvkov pomoci v skúmaných opatreniach, je v rámci rozhodnutia
         o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES obvyklá. Uvádza však, že v napadnutom rozhodnutí nevyjadrila žiadnu pochybnosť,
         či majú sporné opatrenia charakter nových opatrení, pretože v korešpondencii, ktorá predchádzala prijatiu tohto rozhodnutia,
         talianske orgány žiadnym spôsobom netvrdili, že ide o existujúcu pomoc. Preto táto situácia nie je porovnateľná s tou, ktoré
         viedla k už citovanému rozsudku Taliansko/Komisia.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      47      Tak, ako Súdny dvor rozhoduje ustáleným spôsobom, Komisia pri skúmaní opatrení pomoci z hľadiska článku 87 ES s cieľom určiť,
         či sú tieto opatrenia zlučiteľné so spoločným trhom, musí začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES, ak po predbežnom preskúmaní
         nemohla vylúčiť všetky pochybnosti o zlučiteľnosti týchto opatrení so spoločným trhom (rozsudok z 20. marca 1984, Nemecko/Komisia,
         84/82, Zb. s. 1451, bod 13). Rovnaké zásady sa prirodzene musia uplatňovať aj vtedy, ak má Komisia naďalej pochybnosti o samotnom
         posúdení skúmaného opatrenia ako pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES. Nemožno teda vytýkať Komisii začatie uvedeného konania
         aj vtedy, ak v rozhodnutí prijatom na tento účel vyjadrí pochybnosti o tom, či opatrenia, ktoré sú jeho predmetom, majú charakter
         pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES.

      48      Vzhľadom na právne dôsledky začatia konania podľa článku 88 ods. 2 ES na opatrenia posudzované ako nová pomoc však musí Komisia
         v prípade, že členský štát tvrdí, že opatrenia nie sú pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES, dostatočne túto otázku preskúmať
         na základe informácií, ktoré jej v tomto štádiu poskytol uvedený štát, aj ak takéto skúmanie nevyústi do definitívneho posúdenia.
         V rámci zásady lojálnej spolupráce medzi členskými štátmi a inštitúciami Spoločenstva, ktorá vyplýva z článku 10 ES, a tiež
         preto, aby sa konanie nespomaľovalo, prináleží členskému štátu, ktorý usudzuje, že sporné opatrenia nepredstavujú pomoc, aby
         čo najskôr od okamihu, keď sa naň Komisia obráti v súvislosti s týmito opatreniami, poskytol Komisii podklady odôvodňujúce
         takýto postoj. Ak tieto podklady umožnia rozptýliť pochybnosti a dospieť k tomu, že skúmané opatrenia neobsahujú prvky pomoci,
         Komisia nemôže začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES. Ak však tieto podklady neumožňujú vylúčiť pochybnosti o existencii
         prvkov pomoci a ak existujú tiež pochybnosti o ich zlučiteľnosti so spoločným trhom, Komisia musí začať uvedené konanie.

      49      V danom prípade zo spisu vyplýva, že talianske orgány v odpovedi na prvú žiadosť Komisie o informácie tvrdili, že dotácie
         vyplývajúce zo zmlúv o výkone vo verejnom záujme uzatvorených s podnikmi skupiny Tirrenia roku 1991 nepredstavujú štátnu pomoc.
         Keďže však Komisia nemala možnosť v tomto štádiu preveriť primeranosť dotácií vo vzťahu k nadmerným nákladom vyplývajúcim
         z povinností poskytovať služby vo verejnom záujme, bolo legitímne, že mala naďalej pochybnosti týkajúce sa existencie prvkov
         pomoci v týchto dotáciách. Navyše Komisia nastolila pozastavenie týchto subvencií len v rozsahu, v akom presahovali čistý
         príplatok pokrývajúci náklady spojené s poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu. Talianska vláda zasa v rámci
         tejto žaloby uviedla, že nepovažovala za potrebné vyjadriť sa k uplatniteľnosti článku 87 ES na jej vzťahy so skupinou Tirrenia
         ako zmluvnou stranou zmlúv o výkone vo verejnom záujme. Pokiaľ ide o priemyselný plán skupiny Tirrenia na obdobie 1999 – 2002,
         talianske orgány nepredložili Komisii pred prijatím napadnutého rozhodnutia príslušné podklady, ktoré by prípadne mohli vylúčiť
         existenciu prvkov štátnej pomoci medzi opatreniami, ktoré tento plán predvída. Za týchto okolností talianska vláda nemôže
         Komisii vytýkať, že začala konanie podľa článku 88 ods. 2 ES z dôvodu, že mala pochybnosti o existencii prvkov pomoci v skúmaných
         opatreniach.

      50      Výhrada, v zmysle ktorej Komisia neoprávnene posúdila sporné opatrenia ako novú pomoc, hoci mala vedomosť o podkladoch umožňujúcich
         posúdiť tieto opatrenia ako existujúcu pomoc, sa týka len financovania vyplývajúceho zo zmlúv o výkone vo verejnom záujme
         uzatvorených s podnikmi skupiny Tirrenia roku 1991. V ďalšom texte tohto rozsudku sa preto analýza už netýka priemyselného
         plánu na obdobie 1999 – 2002. Po vyjasnení tejto okolnosti treba zo skutkových dôvodov čiastočne zamietnuť tvrdenie Komisie,
         podľa ktorého talianske orgány nepredložili uvedené podklady pred začatím konania.

      51      Zo spisu totiž vyplýva, že talianske orgány už počnúc ich odpoveďou na prvú žiadosť Komisie o informácie uvádzali, že na zmluvy
         o výkone vo verejnom záujme uzatvorené s podnikmi skupiny Tirrenia sa vzťahuje článok 4 ods. 3 nariadenia č. 3577/92, čím
         v podstate tvrdili, že financovania vyplývajúce z týchto zmlúv sú zákonné a že teda nepredstavujú novú pomoc, ale existujúcu
         pomoc. Len samotný odkaz na rôznu korešpondenciu s Komisiou v rokoch 1991 až 1997 obsiahnutý v tejto odpovedi bez toho, aby
         bolo preukázané akékoľvek prepojenie medzi podkladmi poskytnutými v tejto korešpondencii a prípadným posúdením sporných opatrení
         ako existujúcej pomoci, však nepostačuje na to, aby talianska vláda mohla vytýkať Komisii skutočnosť, že nezohľadnila tieto
         podklady pri posúdení toho, či majú sporné opatrenia charakter nových alebo existujúcich opatrení predtým, než začala konanie
         podľa článku 88 ods. 2 ES.

      52      Žalobný dôvod talianskej vlády sa preto v ďalšom texte skúma len v rozsahu, v akom sa opiera o skutočnosť, že Komisia pri
         voľbe, že na sporné opatrenia bude hľadieť ako na novú pomoc a nie na existujúcu pomoc, nezohľadnila ustanovenia článku 4
         ods. 3 nariadenia č. 3577/92.

      53      Povinnosť začať za určitých okolností konanie podľa článku 88 ods. 2 ES, pripomenutá v bode 46 tohto rozsudku, neovplyvňuje
         to, do akého procesného rámca takéto rozhodnutie bude patriť, pričom pôjde buď o trvalé skúmanie schém existujúcej pomoci
         vyplývajúce z ustanovení článku 88 ods. 1 v spojení s odsekom 2, alebo o kontrolu novej pomoci vyplývajúcu z ustanovení toho
         istého článku odseku 3 v spojení s odsekom 2.

      54      Vzhľadom na právne účinky tejto procesnej voľby vtedy, keď ide o opatrenia, ktoré sa už vykonávajú (pozri medzitýmny rozsudok,
         body 56 až 63), Komisia si nemôže bez ďalšieho zvoliť druhý z uvedených procesných rámcov, ak dotknutý členský štát tvrdí,
         že sa má uplatniť prvý z nich. V takom prípade musí Komisia vykonať dostatočné skúmanie tejto otázky na základe informácií,
         ktoré jej v tomto štádiu odovzdal členský štát, aj ak takéto skúmanie nevyústi do definitívneho posúdenia skúmaných opatrení.

      55      Podobne tomu, ako treba postupovať, ak ide o otázku samotnej existencie prvkov pomoci, je v rámci zásady lojálnej spolupráce
         medzi členskými štátmi a inštitúciami Spoločenstva, ktorá vyplýva z článku 10 ES, a tiež preto, aby sa konanie nespomaľovalo,
         úlohou členského štátu, ktorý usudzuje, že ide o existujúcu pomoc, aby čo najskôr od okamihu, keď sa naň Komisia obráti v súvislosti
         s týmito opatreniami, poskytol Komisii podklady odôvodňujúce takýto postoj. Ak tieto podklady umožnia v rámci predbežného
         posúdenia usúdiť, že sporné opatrenia sú naozaj existujúcou pomocou, Komisia sa nimi musí zaoberať v procesnom rámci upravenom
         v článku 88 ods. 1 a 2. Ak, naopak, podklady poskytnuté členským štátom neumožňujú dospieť k tomuto predbežnému záveru, alebo
         ak členský štát v tejto súvislosti neposkytne žiadne podklady, Komisia sa musí týmito opatreniami zaoberať v procesnom rámci
         upravenom v článku odsekoch 2 a 3 toho istého článku.

      56      Daný prípad preto treba skúmať z hľadiska týchto zásad.

      57      Situácia nie je úplne porovnateľná s tou, ktorá viedla k rozsudku Taliansko/Komisia, už citovanému talianskou vládou. V tomto
         rozsudku Súdny dvor usúdil, že ak Komisia povolila schému pomoci, bolo by v rozpore so zásadami legitímnej dôvery a právnej
         istoty, aby znova skúmala opatrenia, prijaté na základe tejto schémy, ako novú pomoc. Preto Súdny dvor rozhodol, že pokiaľ
         členský štát tvrdí, že opatrenia sa poskytujú na základe vopred schválenej schémy pomoci, Komisia nemôže v súvislosti s týmito
         opatreniami hneď začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES tak, že by ich považovala za novú pomoc, čoho dôsledkom by bolo ich
         pozastavenie, ale musí najprv určiť, či sa na tieto opatrenia vzťahuje daná schéma a v prípade, že tomu tak je, určiť, či
         spĺňajú podmienky stanovené v rozhodnutí o schválení tejto schémy. Komisia tak môže začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES,
         posudzujúc sporné opatrenia ako novú pomoc, iba v prípade, že pri uvedených skúmaniach dospeje k zápornej odpovedi. V prípade
         kladného záveru musí Komisia na sporné opatrenia hľadieť ako na existujúcu pomoc a konať podľa článku 88 ods. 1 a 2 ES.

      58      V danom prípade však prípadné posúdenie sporných opatrení ako existujúcej pomoci nevyplýva z rozhodnutia, vo vzťahu ku ktorému
         by sa účastníci zhodli, že prináša schválenie schémy pomoci. Talianska vláda totiž tvrdí, že článok 4 ods. 3 nariadenia č. 3577/92
         schvaľuje schémy pomoci upravené v zmluvách o výkone vo verejnom záujme, ktoré sú v ňom spomenuté, ale Komisia tvrdí opak.
         Preto nie je možné tvrdiť, že Komisia mala ihneď skúmať súlad uvedených opatrení z hľadiska tohto nariadenia, keďže popiera,
         že by toto nariadenie predstavovalo schválenie schémy pomoci.

      59      V tomto prípade treba pri procesnej voľbe, či posudzovať sporné opatrenia ako existujúcu pomoc alebo ako novú pomoc, zodpovedať
         práve otázku, či článok 4 ods. 3 nariadenia č. 3577/92 schvaľuje všetku pomoc upravenú v zmluvách o výkone vo verejnom záujme,
         ktoré sú v ňom spomenuté.

      60      Komisia túto otázku skúmala. Napadnuté rozhodnutie tak obsahuje časť, ktorá znie takto: „Článok 4 ods. 3 povoľuje, aby existujúce
         zmluvy o výkone vo verejnom záujme zostali v platnosti do dátumu uplynutia ich platnosti. Tieto ‚ustanovenia o pôvodných aktoch‘
         sa musia vykladať reštriktívne, pretože sú výnimkou zo všeobecného pravidla, podľa ktorého zmluvy [o výkone vo verejnom záujme]
         musia byť otvorené všetkým dotknutým subjektom Európskej únie. Preto sa tieto ustanovenia môžu vzťahovať len na pomoc potrebnú
         na zabezpečenie ponuky služieb vo verejnom záujme. Pomoc, ktorá presahuje alebo pri ktorej je riziko, že presiahne tento limit,
         musí skúmať Komisia na základe ustanovení o štátnej pomoci podľa bežných procesných pravidiel“ [neoficiálny preklad]. Z tohto úryvku vyplýva, že Komisia posúdila ako novú pomoc len financovanie, ktoré prekračuje náklady vyplývajúce z povinnosti
         poskytovať služby vo verejnom záujme. Táto analýza je navyše aj v úplnom súlade s tým, že napadnuté rozhodnutie obsahuje výzvu
         pozastaviť len také financovanie, ktoré presahuje čistý príplatok pokrývajúci náklady spojené s poskytovaním služieb všeobecného
         hospodárskeho záujmu, no nie všetko financovanie zmlúv o výkone vo verejnom záujme uzatvorených s podnikmi skupiny Tirrenia.

      61      Talianska vláda preto nemôže vytýkať Komisii, že opatrenia, ktorých pozastavenie vyplýva z napadnutého rozhodnutia, hneď považovala
         za novú pomoc v zmysle článku 88 ods. 3 ES, bez toho, že by najprv skúmala podklady predložené talianskymi orgánmi na podporu
         ich stanoviska, podľa ktorého sa na sporné opatrenia malo hľadieť ako na existujúcu pomoc.

      62      Vo veci samej je preto potrebné skúmať otázku, či v protiklade s tým, čo tvrdí Komisia, článok 4 ods. 3 nariadenia č. 3577/92
         mal viesť Komisiu k tomu, že sporné opatrenia posúdi ako existujúcu pomoc v štádiu konania, v ktorom treba rozhodnúť, či sa
         nimi bude zaoberať ako s existujúcou pomocou alebo ako s novou pomocou.

      63      Komisia popiera, že by článok 4 ods. 3 nariadenia č. 3577/92 mohol povoliť štátnu pomoc a urobiť z nej existujúcu pomoc už
         na základe samotnej skutočnosti, že ju predpokladá zmluva o výkone vo verejnom záujme, ktorá existovala v čase, keď toto nariadenie
         nadobudlo platnosť. Toto nariadenie prijaté na základe článku 84 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 80 ES) sa týka slobodného
         poskytovania služieb v oblasti námornej dopravy a štátnu pomoc môže povoliť len akt, ktorého právnym základom je článok 94
         Zmluvy ES (teraz článok 89 ES). Jediným cieľom článku 4 uvedeného nariadenia je umožniť dočasné ponechanie určitých zásahov
         do slobodného poskytovania služieb odôvodnených potrebou zachovať určité dopravné služby vo verejnom záujme. Komisia zdôrazňuje,
         že, v každom prípade, medzinárodné spojenia zabezpečované určitými podnikmi skupiny Tirrenia nepatria do oblasti pôsobnosti
         nariadenia č. 3577/92 týkajúceho sa len námornej kabotáže.

      64      Tvrdenia Komisie sú správne len čiastočne. Článok 4 nariadenia č. 3577/92, ktorý sa v súvislosti s touto problematikou týka
         zmlúv o výkone vo verejnom záujme uzavretých s námornými spoločnosťami podieľajúcimi sa na pravidelnej preprave na ostrovy,
         z ostrovov a medzi ostrovmi, vo svojom odseku 3 stanovuje, že zmluvy o výkone vo verejnom záujme existujúce k 1. januáru 1993
         môžu zostať v platnosti do dátumu uplynutia ich platnosti. Zmluvy tohto typu však prirodzene obsahujú finančné ustanovenia
         potrebné na zabezpečenie povinností výkonu služieb vo verejnom záujme, ktoré sú v nich uvedené. Keďže znenie článku 4 ods. 3
         nariadenia č. 3577/92 sleduje zachovanie daných zmlúv bez toho, aby obmedzilo rozsah tohto ustanovenia len na určité aspekty
         uvedených zmlúv, na finančné ustanovenia potrebné na zabezpečenie povinností výkonu služieb vo verejnom záujme sa uvedený
         článok 4 ods. 3 vzťahuje. Komisia preto nesprávne tvrdí, že tento sa obmedzuje len na povolenie zachovania prípadných výlučných
         alebo osobitných práv vyplývajúcich z uvedených zmlúv. Koniec koncov, Komisia v napadnutom rozhodnutí nezaujala až také reštriktívne
         stanovisko, pretože uznala, že mechanizmy financovania daných zmlúv sú v medziach financovania nadmerných nákladov na povinnosti
         výkonu služieb vo verejnom záujme pokryté článkom 4 ods. 3 nariadenia č. 3577/92.

      65      V rozpore s tým, čo v podstate tvrdí talianska vláda, však prípadná pomoc presahujúca potreby na zabezpečenie povinností výkonu
         služieb vo verejnom záujme, čo je predmetom sporných zmlúv, nemôže patriť do oblasti pôsobnosti článku 4 ods. 3 nariadenia
         č. 3577/92 práve preto, že nie je potrebná na rovnováhu, a teda na zachovanie takýchto zmlúv. Takáto pomoc teda nemôže byť
         považovaná za existujúcu pomoc na základe tohto ustanovenia.

      66      V tejto veci sa však žaloba talianskej vlády týka len opatrení, ktorých pozastavenie Komisia nastolila v napadnutom rozhodnutí,
         a to výlučne „akejkoľvek pomoci presahujúcej čistý príplatok pokrývajúci náklady spojené s poskytovaním služieb všeobecného
         hospodárskeho záujmu v súlade s [povinnosťami výkonu služieb vo verejnom záujme] stanovenými talianskymi orgánmi v závislosti
         od všeobecného hospodárskeho záujmu“. Ide o prípadnú pomoc, ktorá nie je potrebná na zabezpečenie uvedených povinností, a preto
         sa na ňu nemôže hľadieť ako na existujúcu pomoc na základe článku 4 ods. 3 nariadenia č. 3577/92. Komisia sa preto oprávnene
         mohla zaoberať touto prípadnou pomocou ako novou pomocou v protiklade s tvrdením talianskej vlády.

      67      Žalobný dôvod založený na porušení článku 87 ods. 1 ES a článku 88 ods. 1 a 3 ES je preto nedôvodný.

      68      Zo všetkého predchádzajúceho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie musí byť zrušené v rozsahu, v akom z neho vyplýva pozastavenie
         daňového režimu uplatňovaného na zásobovanie lodí skupiny Tirrenia pohonnými látkami a motorovým olejom až do doručenia rozhodnutia
         o ukončení konania týkajúceho sa dotknutého podniku talianskym orgánom a že v zostávajúcej časti musí byť žaloba zamietnutá.

       O trovách
      69      Podľa článku 69 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu trov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov
         znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania nemajú úspech v jednej časti alebo vo viacerých častiach predmetu
         konania. V tomto prípade je opodstatnené, aby každý účastník znášal svoje vlastné trovy.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie Komisie oznámené talianskym orgánom listom SG (99) D/6463 zo 6. augusta 1999 o začatí konania podľa článku 88
            ods. 2 ES, týkajúce sa štátnej pomoci K‑64/99 (ex NN 68/99) [neoficiálny preklad] sa zrušuje v rozsahu, v akom z neho vyplýva pozastavenie daňového režimu uplatňovaného na zásobovanie lodí Gruppo Tirrenia
            di Navigazione pohonnými látkami a motorovým olejom až do doručenia rozhodnutia o ukončení konania týkajúceho sa dotknutého
            podniku [rozhodnutie Komisie K(2001) 1684 z 21. júna 2001 alebo rozhodnutie Komisie K(2004) 470, konečné znenie zo 16. marca
            2004] talianskym orgánom.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Každý účastník znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 4. júla 1996. # Grécka republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Zúčtovanie výdavkov du EPUZF. # Vec C-50/94.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 24. novembra 2005. # Georg Schwarz proti Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg - Rakúsko. # Voľný pohyb tovarov - Množstevné obmedzenia - Opatrenia s rovnocenným účinkom - Vnútroštátne ustanovenie zakazujúce predaj cukroviniek bez obalu v predajných automatoch - Hygiena potravín. # Vec C-366/04.

text:
      Vec C‑366/04
      Georg Schwarz
      proti
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg)
      „Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnakým účinkom – Vnútroštátne ustanovenie zakazujúce predaj cukroviniek bez obalu v predajných automatoch – Hygiena potravín“
      Návrhy prednesené 28. júna 2005 – generálny advokát L. A. Geelhoed
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 24. novembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnakým účinkom – Hygiena potravín – Smernica 93/43 – Vnútroštátne
            ustanovenie zakazujúce predaj cukroviniek bez obalu v predajných automatoch – Odôvodnenie – Ochrana verejného zdravia
      (Články 28 ES a 30 ES; smernica Rady 93/43, článok 7)
      Články 28 ES, 30 ES a článok 7 smernice 93/43 o hygiene výroby potravín neodporujú vnútroštátnemu ustanoveniu prijatému pred
         nadobudnutím účinnosti tejto smernice, podľa ktorého je zakázané ponúkať na predaj v predajných automatoch sladkosti vyrobené
         z prírodného cukru alebo zo sladidiel nahradzujúcich cukor bez obalu.

      Toto ustanovenie, hoci samé osebe predstavuje v zásade opatrenie s rovnakým účinkom v zmysle článku 28 ES, totiž môže byť
         odôvodnené na základe článku 30 ES z dôvodu ochrany verejného zdravia v rozsahu, v akom predstavuje vhodné a primerané opatrenie
         na dosiahnutie sledovaného cieľa.

      (pozri body 29, 33, 36, 38 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 24. novembra 2005 (*)

      „Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnakým účinkom – Vnútroštátne ustanovenie zakazujúce predaj cukroviniek bez obalu v predajných automatoch – Hygiena potravín“
      Vo veci C‑366/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Unabhängiger Verwaltungssenat
         Salzburg (Rakúsko) zo 16. augusta 2004 a doručený Súdnemu dvoru 23. augusta 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Georg Schwarz
      proti
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (spravodajca), M. Ilešič a E. Levits,
      generálny advokát: L. A. Geelhoed,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       M. Schwarz, v zastúpení: J. Dengg, M. Vavrousek a T. Hölber, Rechtsanwälte,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: J.‑P. Keppenne a B. Schima, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. júna 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 28 ES až 30 ES, ako aj článku 7 smernice Rady 93/43/EHS zo
         14. júna 1993 o hygiene výroby potravín (Ú. v. ES L 175, s. 1; Mim. vyd. 13/012, s. 125, ďalej len „smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v súvislosti so správnym konaním trestnej povahy, ktoré začal Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg
         proti pánovi Schwarzovi, pretože pán Schwarz uvádzal na trh v predajných automatoch cukrovinky bez obalu.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 28 ES zakazuje množstevné obmedzenia dovozu a všetky opatrenia s rovnakým účinkom medzi členskými štátmi.
      4       Podľa článku 30 ES článok 28 ES nevylučuje zákazy alebo obmedzenia dovozu odôvodnené najmä ochranou zdravia a života ľudí
         a zvierat pod podmienkou, že tieto zákazy a obmedzenia nebudú prostriedkami svojvoľnej diskriminácie alebo skrytého obmedzovania
         obchodu medzi členskými štátmi.

      5       Prvé odôvodnenie smernice uvádza, že voľný pohyb potravín je nevyhnutným predpokladom naplnenia vnútorného trhu.
      6       V súlade s druhým odôvodnením smernice má ochrana ľudského zdravia prvoradý význam.
      7       Podľa štvrtého odôvodnenia smernice sa musia zosúladiť všeobecné pravidlá hygieny potravín, aby sa chránilo ľudské zdravie.
      8       Článok 1 smernice znie:
      „1.      Táto smernica stanovuje všeobecné pravidlá hygieny potravín a postupy kontroly dodržiavania týchto pravidiel.
      2.      Táto smernica sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia prijaté v rámci špecifických pravidiel hygieny výroby potravín
         Spoločenstva. …“

      9       Článok 3 ods. 1 smernice stanovuje:
      „Opracovanie, spracovanie, výroba, balenie, skladovanie, preprava, distribúcia, manipulácia a ponúkanie potravín na predaj
         alebo na zásobovanie sa musí vykonávať hygienickým spôsobom.“

      10     Podľa článku 3 ods. 2 smernice musia prevádzkovatelia potravinárskych podnikov vo svojej činnosti určiť všetky opatrenia,
         ktoré sú na zabezpečenie bezpečnosti potravín rozhodujúce, a musia zabezpečiť vypracovanie, zavedenie, vykonávanie a verifikáciu
         vhodných bezpečnostných opatrení na základe princípov, ktoré sa používajú na vývoj systému HACCP (analýza rizík a kritické
         kontrolné a ovládacie body), tieto princípy sú uvedené v tomto odseku.

      11     Článok 3 ods. 3 smernice znie:
      „Prevádzkovatelia potravinárskych podnikov musia dodržiavať pravidlá hygieny uvedené v prílohe. …“
      12     Článok 7 ods. 1 smernice stanovuje:
      „Podľa zmluvy môžu členské štáty ponechať, upraviť alebo zaviesť štátne [vnútroštátne – neoficiálny preklad] hygienické pravidlá, ktoré sú detailnejšie, ako sú ustanovenia tejto smernice, za predpokladu, že tieto pravidlá:

      –       nie sú miernejšie ako ustanovenia uvedené v prílohe,
      –       neustanovujú obmedzenie, prekážku alebo bariéru pre vzájomný obchod s potravinami vyrábanými podľa tejto smernice.“
      13     Príloha smernice uvádza v kapitole III tieto požiadavky uplatniteľné na pojazdné a/alebo dočasné priestory, ako aj na predajné
         automaty:

      „1.      Priestory a predajné automaty musia byť umiestnené, navrhnuté, konštruované a udržiavané v čistote a dobrom technickom stave
         tak, aby sa predišlo možnosti kontaminácie potravín a hromadeniu škodcov v miere, ktorá je rozumne a prakticky dosiahnuteľná.

      2.      Najmä tam, kde je to nevyhnutné:
      …
      b)      povrchy prichádzajúce do styku s potravinami musia byť v dobrom stave a ľahko čistiteľné, a kde je to nevyhnutné, dezinfikovateľné.
         Vyžaduje to použitie hladkých umývateľných a netoxických materiálov s výnimkou, keď prevádzkovatelia potravinárskych podnikov
         presvedčia oprávnené orgány, že použitie iných materiálov je taktiež vhodné;

      …
      d)      musia sa zabezpečiť primerané opatrenia na čistenie potravín;
      …
      h)      potraviny musia byť umiestnené tak, aby sa predišlo, ako je len prakticky možné, riziku kontaminácie.“
      14     Kapitola IX tejto prílohy nazvaná „Ustanovenia týkajúce sa potravín“ stanovuje v bode 3:
      „Všetky potraviny, s ktorými sa narába, musia byť skladované, balené, vystavené a prepravované takým spôsobom, aby sa chránili
         pred kontamináciou, v dôsledku ktorej by sa mohli stať nepotraveľnými [nevhodnými na konzumáciu – neoficiálny preklad], nebezpečnými pre zdravie alebo kontaminovanými takým spôsobom, že by bolo neodôvodnené očakávať, že sa v takom stave budú
         aj konzumovať. Potraviny musia byť umiestnené a chránené tak, aby sa riziko kontaminácie znížilo na minimum. Musia sa vykonať
         dostatočné opatrenia, aby sa zabezpečila ochrana proti škodcom.“

       Vnútroštátna právna úprava
      15     Ustanovenia smernice boli prebrané do rakúskeho práva nariadením o hygiene potravín (Lebensmittelhygieneverordnung) z 3. februára
         1998 (BGBl. II, 31/1998, v znení uverejnenom v BGBl. II, 33/1999). Ustanovenia smernice boli prebrané v takmer identickom
         znení.

      16     § 1 ods. 1 a 2 nariadenia o hygiene sladkostí v predajných automatoch (Verordnung über die Hygiene bei Zuckerwaren aus Automaten)
         z 10. februára 1988 (BGBl. 127/1988, ďalej len „nariadenie o hygiene sladkostí“) znie takto:

      „1.      Predajnými automatmi sladkostí v zmysle tohto nariadenia sú predajné automaty, ktoré po vhodení určitej sumy vydajú sladkosti
         vyrobené z cukru alebo zo sladidiel nahradzujúcich cukor. Tieto sladkosti umiestnené v uzatvorených nádobách sa vydávajú prostredníctvom
         distribučnej trubice ukončenej otvorom na vydávanie (výdajný otvor).

      2.      Predajné automaty sladkostí musia byť usporiadané alebo umiestnené tak, aby na nich priamo nesvietilo slnko. Aby nedošlo k znečisteniu,
         musí byť otvor na vydávanie (výdajný otvor) chránený pred zlým počasím.“

      17     Podľa § 2 nariadenia o hygiene sladkostí:
      „Zakazuje sa ponúkať na predaj v predajných automatoch sladkosti vyrobené z cukru alebo zo sladidiel nahradzujúcich cukor
         bez obalu.“

       Konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
      18     Starosta mesta Salzburg vydal proti pánovi Schwarzovi správne rozhodnutia trestnej povahy, pretože uvádzal na trh prostredníctvom
         predajných automatov rôzne druhy žuvačiek, ktoré neboli obalené, v rozpore s požiadavkami § 2 nariadenia o hygiene sladkostí.

      19     Pán Schwarz podal proti uvedeným rozhodnutiam žalobu na Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg, v ktorej tvrdí, že nariadenie
         o hygiene sladkostí, osobitne jeho § 2, je v rozpore s právom Spoločenstva a najmä s ustanoveniami smernice.

      20     Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg usúdil, že prejednávaný spor vyžaduje výklad práva Spoločenstva, preto rozhodol o prerušení
         konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Je vnútroštátne ustanovenie prijaté pred nadobudnutím účinnosti smernice 93/43…, podľa ktorého je zakázané ponúkať na predaj
         v predajných automatoch sladkosti vyrobené z prírodného cukru alebo zo sladidiel nahradzujúcich cukor bez obalu, v rozpore
         s článkami 28 až 30 ES v spojení s článkom 7 uvedenej smernice?“

       O prejudiciálnej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      21     Pán Schwarz tvrdí, že dôsledkom požiadavky týkajúcej sa samostatného obalu žuvačiek podľa § 2 nariadenia o hygiene sladkostí
         je, že sa bráni voľnému pohybu potravín, a táto požiadavka je v rozpore s článkom 7 smernice. Toto vnútroštátne ustanovenie
         stanovuje, že predmetné tovary určené na rakúsky trh musia byť osobitne zabalené, a teda už ich nemožno uvádzať na trh prostredníctvom
         predajných automatov momentálne fungujúcich v Rakúsku. V praxi z uvedeného vyplýva zákaz uvádzať na trh výrobky, ktoré nie
         sú rakúskymi výrobkami, pretože zahraniční výrobcovia vôbec nie sú vybavení tak, aby vyrábali balené výrobky iba pre uvedený
         trh.

      22     Podľa pána Schwarza táto prekážka dovozu nie je odôvodnená dôvodmi uvedenými v článku 30 ES, konkrétne ochranou ľudského zdravia.
         Usudzuje, že ak by táto ochrana odôvodňovala prijatie opatrení, akými sú opatrenia uvedené v § 2 nariadenia o hygiene sladkostí,
         nebolo by možné predávať žuvačky bez obalu v predajných automatoch v Nemecku alebo v Taliansku, kde sú vonkajšie a najmä klimatické
         podmienky porovnateľné s podmienkami v Rakúsku. Okrem toho žalobca vo veci samej tvrdí, že aj keby boli tieto tovary zabalené,
         spotrebiteľ by ich musel odbaliť, obvykle holými rukami, takže riziko prípadného nakazenia prostredníctvom otvoru na vydávanie
         pretrváva.

      23     Komisia Európskych spoločenstiev považuje ustanovenie, akým je § 2 nariadenia o hygiene sladkostí, za opatrenie s rovnakým
         účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu v zmysle článku 28 ES. § 2 spôsobuje, že dovoz do Rakúska výrobkov zákonne uvádzaných
         na trh v iných členských štátoch je nákladnejší.

      24     Keďže Komisia nepozná konkrétne dôvody, ktoré viedli rakúskeho zákonodarcu k zakázaniu predaja v predajných automatoch sladkostí
         bez obalu, usudzuje, že sa nemôže s konečnou platnosťou vysloviť ani k existencii prípadného rizika pre ľudské zdravie, a teda
         ani k odôvodneniu uvedeného vnútroštátneho ustanovenia s ohľadom na článok 30 ES. Uvádza však, že hodnotenie rizika sa nemôže
         zakladať na čisto hypotetických úvahách, a že skutočné tvrdené riziko pre verejné zdravie sa musí javiť dostatočne preukázané
         na základe najnovších vedeckých poznatkov, ktoré sú dostupné v čase prijatia obmedzujúceho opatrenia.

       Odpoveď Súdneho dvora
      25     Treba spresniť, že článok 29 ES, na ktorý sa odvoláva vnútroštátny súd, nie je pre odpoveď na prejudiciálnu otázku relevantný.
         Súdny dvor sa teda obmedzí na výklad článkov 28 ES a 30 ES, ako aj smernice.

      26     Smernica neupravuje požiadavku obalov potravín vydávaných prostredníctvom predajných automatov. Vnútroštátne opatrenia týkajúce
         sa tejto otázky teda neboli harmonizované na úrovni Spoločenstva.

      27     Takéto vnútroštátne opatrenia sa teda musia posudzovať vo svetle ustanovení Zmluvy ES týkajúcich sa voľného pohybu tovarov.
      28     Zákaz opatrení s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia uvedené v článku 28 ES sa týka každého opatrenia, ktoré môže priamo
         alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne brániť obchodu v rámci Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 11. júla 1974, Dassonville,
         8/74, Zb. s. 837, bod 5; z 12. marca 1987, Komisia/Nemecko, nazvaný „Zákon o čistote piva“, 178/84, Zb. s. 1227, bod 27; z 23. septembra
         2003, Komisia/Dánsko, C‑192/01, Zb. s. I‑9693, bod 39, a z 5. februára 2004, Komisia/Taliansko, C‑270/02, Zb. s. I‑1559, bod
         18).

      29     Je preukázané, že § 2 nariadenia o hygiene sladkostí požaduje, aby žuvačky uvádzané na trh v Rakúsku prostredníctvom predajných
         automatov boli zabalené, pričom, ako vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom, tieto isté tovary môžu
         byť v zahraničí, okrem iného v Nemecku, uvádzané na trh bez obalu. Vyplýva z toho, že dovozcovia, ktorí chcú uviesť tieto
         tovary na trh v Rakúsku, ich musia zabaliť, čo spôsobuje, že dovoz do tohto členského štátu je nákladnejší. Zo spisu tiež
         vyplýva, že predajné automaty vyrobené pre tovary bez obalu nemožno použiť pre zabalené tovary. Vyššie uvedené vnútroštátne
         ustanovenie teda v zásade predstavuje opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia v zmysle článku 28 ES.

      30     Patrí však do ustálenej súdnej praxe, že vnútroštátna právna úprava, ktorá predstavuje prekážku voľného pohybu tovarov, nemusí
         byť nevyhnutne v rozpore s právom Spoločenstva, ak je odôvodnená niektorým z dôvodov verejného záujmu uvedených v článku 30
         ES alebo niektorou z imperatívnych požiadaviek chránených judikatúrou Súdneho dvora v prípade, že sa vnútroštátna právna úprava
         nerozdielne uplatňuje (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. februára 1979, Rewe‑Zentral, nazvaný „Cassis de Dijon“, 120/78,
         Zb. s. 649, bod 8, a Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 21).

      31     Keďže podľa vnútroštátneho súdu § 2 nariadenia o hygiene sladkostí je odôvodnený najmä požiadavkou ochrany verejného zdravia,
         ktorá je výslovne upravená článkom 30 ES, je potrebné preskúmať vo svetle tohto ustanovenia práva Spoločenstva, či vnútroštátna
         právna úprava, akou je uvedený § 2, nie je v rozpore s právom Spoločenstva.

      32     Pokiaľ ide o otázku uvedenia potravín na trh, Súdny dvor rozhodol, že v prípade neexistencie harmonizácie prináleží členským
         štátom, aby rozhodli o úrovni ochrany zdravia a života ľudí s ohľadom na požiadavku voľného pohybu tovaru v rámci Spoločenstva
         (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. júla 1983, Sandoz, 174/82, Zb. s. 2445, bod 16; z 25. júla 1991, Aragonesa de Publicidad
         Exterior a Publivía, C‑1/90 a C‑176/90, Zb. s. I‑4151, bod 16; z 25. mája 1993, LPO, C‑271/92, Zb. s. I‑2899, bod 10; Komisia/Dánsko,
         už citovaný, bod 42, a z 2. decembra 2004, Komisia/Holandsko, C‑41/02, Zb. s. I‑11375, bod 42).

      33     Prijaté opatrenia však musia byť spôsobilé dosiahnuť jeden alebo viacero cieľov uvedených v článku 30 ES, v prejednávanej
         veci ochranu verejného zdravia, a zároveň primerané, teda nesmú ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného
         cieľa (pozri najmä rozsudky LPO, už citovaný, bod 12, a z 8. júna 1993, Komisia/Belgicko, C‑373/92, Zb. s. I‑3107, bod 8).

      34     Z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit
         GmbH (rakúska agentúra pre zdravie a bezpečnosť potravín) je zákaz stanovený v § 2 nariadenia o hygiene sladkostí odôvodnený
         ochranou verejného zdravia, keďže v minulosti boli nezabalené výrobky znehodnotené vlhkosťou alebo hmyzom, najmä mravcami,
         v nádobe predajných automatov.

      35     Vnútroštátny súd tiež poznamenáva, že uvedený zákaz výrazne zvyšuje bezpečnosť predmetných potravín. V tejto súvislosti uvádza,
         že spotrebitelia, ktorí kupujú nezabalené sladkosti v predajných automatoch, sa musia nevyhnutne dotknúť tovaru, ako aj otvoru
         na vydávanie holými rukami bez toho, aby si ich predtým umyli. Tento súd usudzuje, že nakazenie tohto otvoru choroboplodnými
         zárodkami a ich prenos zákazníkom na vyzdvihnutý tovar nie je v žiadnom prípade teoretický.

      36     Treba teda uviesť, že z dôvodov relevantne uvedených Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit GmbH,
         ako aj vnútroštátnym súdom predstavuje zákaz stanovený § 2 nariadenia o hygiene sladkostí vhodné a primerané opatrenie v záujme
         ochrany verejného zdravia.

      37     Navyše treba uviesť, že žiaden prvok spisu neumožňuje prijať záver, že dôvody týkajúce sa verejného zdravia uvedené v záujme
         odôvodnenia § 2 nariadenia o hygiene sladkostí boli zneužité a použité tak, aby boli diskriminované tovary pochádzajúce z iných
         členských štátov alebo nepriamo chránené niektoré vnútroštátne výroby (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. decembra 1979,
         Henn a Darby, 34/79, Zb. s. 3795, bod 21, ako aj Aragonesa de Publicidad Exterior a Publivía, už citovaný, bod 20).

      38     So zreteľom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že články 28 ES, 30 ES a článok 7 smernice
         neodporujú vnútroštátnemu ustanoveniu prijatému pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice, podľa ktorého je zakázané ponúkať
         na predaj v predajných automatoch sladkosti vyrobené z prírodného cukru alebo zo sladidiel nahradzujúcich cukor bez obalu.

       O trovách
      39     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Články 28 ES, 30 ES a článok 7 smernice Rady 93/43/EHS zo 14. júna 1993 o hygiene výroby potravín neodporujú vnútroštátnemu
            ustanoveniu prijatému pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice, podľa ktorého je zakázané ponúkať na predaj v predajných
            automatoch sladkosti vyrobené z prírodného cukru alebo zo sladidiel nahradzujúcich cukor bez obalu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. mája 1989. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Voľný pohyb tovaru. # Vec 76/86.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 6. novembra 1991. # Charlotte von Bonkewitz-Lindner proti Európskemu parlamentu. # Úradníci - Hodnotenie. # Vec T-33/90.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. novembra 1973. # NV Nederlandse Spoorwegen proti Minister van Verkeer en Waterstaat. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Raad van State - Holandsko. # Vec 36-73.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 22. marca 2017.#Karl Hoffmann proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie Genius – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-425/16.


Rozsudok Súdneho dvora (desiata komora) z 15. marca 2017.#Európska komisia proti Španielské kráľovstvo.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Životné prostredie – Smernica 2008/98/ES – Články 13 a 15 – Nakladanie s odpadom – Ochrana zdravia ľudí a životného prostredia – Zodpovednosť – Skládky.#Vec C-563/15.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 17. júna 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-214/97.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 10. septembra 2015. # H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-526/13.