title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 30. marca 2006.#Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl proti Giuseppe Calafiori.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Corte d'appello di Milano - Taliansko.#Sloboda usadiť sa - Slobodné poskytovanie služieb - Pravidlá hospodárskej súťaže vzťahujúce sa na podniky - Štátna pomoc - Centrá pomoci v daňových veciach - Výkon určitých činností poradenstva a pomoci v daňových veciach - Výlučné právo - Odmena za tieto činnosti.#Vec C-451/03.

text:
      Vec C‑451/03
      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      proti
      Giuseppe Calafiori
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte d’appello di Milano)
      „Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Pravidlá hospodárskej súťaže vzťahujúce sa na podniky – Štátna pomoc – Centrá pomoci v daňových veciach – Výkon určitých činností poradenstva a pomoci v daňových veciach – Výlučné právo – Odmena za tieto činnosti“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Hospodárska súťaž – Verejnoprávne podniky a podniky, ktorým členské štáty priznávajú osobitné alebo výlučné práva – Vytvorenie
            dominantného postavenia
      (Článok 82 ES a článok 86 ods. 1 ES)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora
      3.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb
      (Články 43 ES a 49 ES)
      4.        Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem
      (Článok 87 ods. 1 ES)
      1.        Iba samotné vytvorenie dominantného postavenia udelením osobitných alebo výlučných práv v zmysle článku 86 ods. 1 ES nie je
         ako také nezlučiteľné s článkom 82 ES. Členský štát porušuje zákazy stanovené týmito dvoma ustanoveniami iba vtedy, ak uplatňovanie
         osobitných alebo výlučných práv, ktoré mu boli udelené, samé osebe vedie predmetný podnik k zneužívaniu jeho dominantného
         postavenia alebo ak tieto práva môžu vyvolať situáciu, ktorá tento podnik privedie k takémuto zneužitiu.

      (pozri bod 23)
      2.        Keďže v rámci prejudiciálnej otázky sa všetky prvky predmetnej činnosti obmedzujú na územie jediného členského štátu, odpoveď
         na túto otázku by každopádne mohla byť pre vnútroštátny súd užitočná, najmä v prípade, ak mu jeho vnútroštátne právo ukladá,
         aby štátnemu príslušníkovi tohto členského štátu umožnil požívanie tých istých práv, aké požíva štátny príslušník iného členského
         štátu v rovnakej situácii na základe práva Spoločenstva. Takúto otázku treba považovať za prípustnú, lebo je namieste preskúmať,
         či ustanovenia Zmluvy, o ktorých výklad sa žiada, bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká je predmetom veci
         samej, ak sa uplatňuje vo vzťahu k osobám, ktoré majú pobyt v iných členských štátoch.

      (pozri body 28 – 30)
      3.        Články 43 ES a 49 ES sa musia vykladať tak, že bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá vyhradzuje výlučné
         právo vykonávať určité činnosti poradenstva a pomoci v daňových veciach centrám daňovej pomoci (CAF) založeným vo forme akciových
         spoločností, vykonávajúcim činnosť na základe povolenia ministerstva financií, ktoré môžu zakladať iba právne subjekty vymenované
         legislatívnym dekrétom. Takáto právna úprava totiž na jednej strane absolútne znemožňuje prístup hospodárskych subjektov usadených
         v iných členských štátoch na trh predmetných služieb a na druhej strane dáva možnosť vytvárať CAF len niektorým právnym subjektom
         spĺňajúcim prísne podmienky, a to niektorým z týchto subjektov, ktoré majú sídlo v dotknutom členskom štáte, a v skutočnosti
         môže hospodárskym subjektom pochádzajúcim z iných členských štátov sťažiť realizáciu ich práva usadiť sa v dotknutom členskom
         štáte na účely poskytovania predmetných služieb, ba dokonca jej v tom môže úplne zabrániť.

      (pozri body 7, 33, 34, 50, bod 1 výroku)
      4.        Opatrenie, ktorým členský štát stanoví, že určitým podnikom, ktoré sú poverené tým, aby pomáhali daňovníkom pri vypracúvaní
         daňových priznaní a ich odosielaní správcovi dane, sa bude platiť náhrada zo štátneho rozpočtu, je nutné kvalifikovať ako
         štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ak na jednej strane výška náhrady prekročí sumu, ktorá je potrebná na pokrytie
         všetkých nákladov alebo ich časti vzniknutých pri plnení úloh verejnej služby, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný
         zisk z plnenia týchto záväzkov, a na druhej strane náhrada nie je určená na základe analýzy nákladov, ktoré by na plnenie
         svojich záväzkov vynaložil priemerný, dobre riadený podnik, ktorý má k dispozícii prostriedky potrebné na splnenie požiadaviek
         na verejnú službu, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov.

      (pozri bod 72, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 30. marca 2006 (*)

      „Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Pravidlá hospodárskej súťaže vzťahujúce sa na podniky – Štátna pomoc – Centrá pomoci v daňových veciach – Výkon určitých činností poradenstva a pomoci v daňových veciach – Výlučné právo – Odmena za tieto činnosti“
      Vo veci C‑451/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Corte d’appello di Milano
         (Taliansko) z 15. októbra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 27. októbra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      proti
      Giuseppe Calafiori,
      za účasti:
      Pubblico Ministero,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský, S. von Bahr (spravodajca), A. Borg Barthet a U. Lõhmus,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. mája 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl, v zastúpení: F. Capelli a M. Valcada, avvocati,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a V. Di Bucci, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. júna 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 4 ES, 10 ES, 82 ES, 86 ES a 98 ES v oblasti hospodárskej
         súťaže, článkov 43 ES, 48 ES a 49 ES v oblasti práva usadiť sa a slobodného poskytovania služieb a článku 87 ES v oblasti
         štátnej pomoci.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl (ďalej len „ADC Servizi“)
         a pánom Calafiorim, notárom, vo veci jeho odmietnutia vykonať úkony súvisiace so zápisom rozhodnutia o zmene stanov, ktoré
         prijalo valné zhromaždenie tejto spoločnosti, do obchodného registra v Miláne.

       Vnútroštátny právny rámec
      3        Vnútroštátny právny rámec, tak ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, možno zhrnúť nasledujúco.

      4        Legislatívny dekrét č. 241 z 9. júla 1997 v znení doplnení vykonaných legislatívnym dekrétom č. 490 z 28. decembra 1998 (ďalej
         len „legislatívny dekrét č. 241/97“) vyhradzuje právo vykonávať určité činnosti v poradenstve a pomoci v daňových veciach
         vrátane činnosti týkajúcej sa ročných daňových priznaní zamestnancov a pracovníkov s rovnakým postavením ako zamestnanci,
         výlučne centrám daňovej pomoci (centri di assistenza fiscale; ďalej len „CAF“).

      5        Článok 34 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 241/97 priznáva CAF výlučnú právomoc, pokiaľ ide o výpočet príjmov na účely daňového
         priznania podľa zjednodušeného modelu (model 730) vrátane vydávania kópie vyplneného priznania a dokumentu o vyrovnaní dane
         daňovníkom a oznamovania výsledkov priznania zamestnávateľom, ktorí sú poverení odvádzaním dane, aby mohli vykonať zúčtovanie
         pri zdroji, a zasielania priznaní správcovi dane.

      6        Článok 35 ods. 2 písm. b) legislatívneho dekrétu č. 241/97 ďalej CAF vyhradzuje právomoc kontrolovať, či sú údaje uvedené
         v priznaní v súlade s jeho prílohami.

      7        CAF sa môžu zakladať len vo forme akciových spoločností, ktoré vykonávajú činnosť na základe povolenia ministerstva financií.
         Zakladať ich môžu iba právne subjekty vymenované v článkoch 32 a 33 legislatívneho dekrétu č. 241/97. Ide najmä o združenia
         zamestnávateľov, odborové organizácie alebo nimi poverené organizácie tvorené na územnom princípe, ktoré majú najmenej 50 000
         členov, alebo o určitých zamestnávateľov poverených odvádzaním dane a zamestnávajúcich najmenej 50 000 zamestnancov, prípadne
         o združenia zamestnancov, ktoré založili patronátne inštitúcie („istituti di patronato“) a majú najmenej 50 000 členov. Pokiaľ
         ide o určité právne subjekty uvedené v legislatívnom dekréte č. 241/97, zdá sa, že možnosť zakladania CAF sa obmedzuje len
         na tie z nich, ktoré sú usadené v Taliansku.

      8        Okrem toho článok 33 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 241/97 stanovuje, že CAF menujú jednu alebo viac osôb zodpovedných za
         pomoc v daňových veciach spomedzi osôb zapísaných v zozname audítorov alebo zozname účtovníkov vedenom príslušnou komorou.

      9        Predmetná právna úprava zakotvuje náhradu zo štátneho rozpočtu za činnosti vyhradené CAF, ktorá bola pôvodne stanovená vo
         výške 25 000 LIT za každé vyplnené a odoslané priznanie a nedávno bola zvýšená na približne 14 eur.

       Spor vo veci samej
      10      ADC Servizi, so sídlom v Miláne, mala ako predmet činnosti pomoc a poradenstvo vo veciach účtovníctva a administratívy.

      11      Dňa 25. februára 2003 mimoriadne valné zhromaždenie tejto spoločnosti rozhodlo o schválení zmeny stanov tak, aby zohľadňovali
         skutočnosť, že spoločnosť tiež poskytuje podnikom, zamestnancom a pracovníkom s rovnakým postavením ako zamestnanci, ako aj
         dôchodcom pomoc v daňových veciach.

      12      Notár poverený spísaním zápisnice, pán Calafiori, odmietol urobiť úkony na zápis tohto rozhodnutia do obchodného registra
         v Miláne z dôvodu, že zmena stanov, ktorá umožňovala spoločnosti vykonávať uvedenú činnosť pomoci v daňových veciach, bola
         podľa neho v rozpore s článkom 34 legislatívneho dekrétu č. 241/97.

      13      ADC Servizi podal na Tribunale di Milano návrh, aby nariadil zápis uvedeného rozhodnutia do obchodného registra v Miláne.
         Tento súd uznesením z 15. mája 2003 uvedený návrh zamietol.

      14      ADC Servizi sa proti tomuto uzneseniu odvolal na Corte d’appello di Milano a ako dôvod odvolania uviedol, že ustanovenia legislatívneho
         dekrétu č. 241/97 sú v rozpore so Zmluvou ES, pretože vyhradzujú určité činnosti v poradenstve a pomoci v daňových veciach
         výlučne pre CAF.

      15      Corte d’appello di Milano sa domnieva, že riešenie sporu, ktorý prejednáva, vyvoláva otázky týkajúce sa výkladu práva Spoločenstva.

      16      Predovšetkým uvádza, že zamestnanci, dôchodcovia a pracovníci s rovnakým postavením ako zamestnanci, sú vedení k tomu, aby
         sa na CAF obracali aj vo veciach, ktoré predmetná legislatíva nevyhradzuje týmto subjektom, čo má za následok skresľovanie
         hospodárskej súťaže na tomto trhu. Preto takto vytvorený mechanizmus je v rozpore s článkami 10 ES, 81 ES, 82 ES a 86 ES.

      17      Corte d’appello di Milano ďalej zdôrazňuje, že vyhradenie výpočtu a podávania daňových priznaní výlučne určitým právnym subjektom,
         ktoré spĺňajú presne stanovené kritériá, je nielen pre tuzemského podnikateľa, ale aj pre podnikateľa usadeného v inom členskom
         štáte prekážkou výkonu jeho činnosti, ktorá môže predstavovať obmedzenie zakázané článkami 43 ES, 48 ES a 49 ES.

      18      Napokon sa uvedený vnútroštátny súd domnieva, že náhrada spomínaná v bode 9 tohto rozsudku, vyplácaná zo štátneho rozpočtu
         výlučne v prospech CAF, spadá pod zákaz obsiahnutý v článkoch 87 ES a 88 ES.

       Prejudiciálne otázky
      19      Na základe uvedených úvah Corte d’appello di Milano rozhodol, že preruší konanie a položí Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Treba články 4 ES, 10 ES, 82 ES, 86 ES a 98 ES vykladať tak, že bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká vyplýva
         z [legislatívneho dekrétu č. 241/97], najmä ak sa posudzuje vo svetle úplného znenia zákona o dani z príjmov (DPR [dekrét
         prezidenta republiky] č. 917 z 22. decembra 1986) a zákona č. 413 z 30. decembra 1991, ktorý vyhradzuje výlučné právo vykonávať
         určité činnosti daňového poradenstva iba jednej kategórii právnych subjektov, a síce… CAF…, a upiera ostatným hospodárskym
         subjektom v tomto sektore právo vykonávať činnosti vyhradené CAF za rovnakých podmienok a rovnakou formou, hoci tieto subjekty
         majú oprávnenie vykonávať profesiu v oblasti daňového a účtovného poradenstva (audítori, advokáti a iní poradcovia v oblasti
         práce a zamestnania)?

      2.      Treba články 43 ES, 48 ES a 49 ES vykladať tak, že bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká vyplýva z [legislatívneho
         dekrétu č. 241/97], najmä ak sa posudzuje vo svetle úplného znenia zákona o dani z príjmov (DPR č. 917…) a zákona č. 413 z 30. decembra
         1991, ktorý vyhradzuje výlučné právo vykonávať určité činnosti daňového poradenstva iba jednej kategórii právnych subjektov,
         a síce CAF, a upiera ostatným hospodárskym subjektom v tomto sektore právo vykonávať činnosti vyhradené za rovnakých podmienok
         a rovnakou formou, hoci tieto subjekty majú oprávnenie vykonávať profesiu v oblasti daňového a účtovného poradenstva (audítori,
         advokáti a iní poradcovia v oblasti práce a zamestnania)?

      3.      Treba článok 87 ES vykladať tak, že také opatrenie, aké je zavedené [legislatívnym dekrétom č. 241/97], najmä jeho článkom
         38, a ktoré zakotvuje, že CAF sa zo štátneho rozpočtu vypláca náhrada za výkon činností uvedených v článku 34 ods. 4 a v článku
         37 ods. 2 uvedeného dekrétu, predstavuje štátnu pomoc?“

       O prvej otázke
      20      Na úvod treba uviesť, že články 4 ES a 98 ES definujú základné zásady hospodárskej politiky systému Spoločenstva a pripomínajú,
         v akom kontexte pôsobia pravidlá hospodárskej súťaže obsiahnuté v článkoch 82 ES a 86 ES. Vzhľadom na to si odkaz vnútroštátneho
         súdu na články 4 ES a 98 ES nevyžaduje inú odpoveď, než aká bude poskytnutá vo veci výkladu článku 82 ES a 86 ES.

      21      Je preto potrebné konštatovať, že vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 82 ES a 86 ES bránia
         použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, akou je vnútroštátna právna úprava vo veci samej, ktorá CAF vyhradzuje výlučné
         právo vykonávať určité činnosti pomoci a poradenstva v daňových veciach.

      22      V tejto súvislosti je namieste pripomenúť, že podľa článku 82 ES je zakázané zneužívanie dominantného postavenia na spoločnom
         trhu alebo na jeho podstatnej časti jedným alebo viacerými podnikateľmi.

      23      Treba tiež upresniť, že iba samotné vytvorenie dominantného postavenia udelením osobitných alebo výlučných práv v zmysle článku
         86 ods. 1 ES nie je ako také nezlučiteľné s článkom 82 ES. Členský štát porušuje zákazy stanovené týmito dvoma ustanoveniami
         iba vtedy, ak uplatňovanie osobitných alebo výlučných práv, ktoré mu boli udelené, samé osebe vedie predmetný podnik k zneužívaniu
         jeho dominantného postavenia alebo ak tieto práva môžu vyvolať situáciu, ktorá tento podnik privedie k takémuto zneužitiu
         (rozsudok z 25. októbra 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Zb. s. I‑8089, bod 39).

      24      Je preto potrebné vedieť nielen to, či účinkom vnútroštátnej právnej úpravy bolo udelenie CAF osobitných alebo výlučných práv
         v zmysle článku 86 ods. 1 ES, ale aj to, či takáto právna úprava mohla viesť k zneužitiu dominantného postavenia.

      25      Treba však zdôrazniť, že nezávisle od otázky, či boli vnútroštátnou právnou úpravou CAF udelené takéto osobitné alebo výlučné
         práva, ani v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ani v písomných pripomienkach neboli uvedené skutkové a právne skutočnosti,
         ktoré by mu umožnili určiť, či sú splnené podmienky týkajúce sa existencie dominantného postavenia alebo jeho zneužívania
         v zmysle článku 82 ES.

      26      Za týchto podmienok Súdny dvor nemôže na prvú otázku užitočne odpovedať.

       O druhej otázke
      27      Vo svojej druhej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 43 ES a 49 ES bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej
         úpravy, akou je vnútroštátna právna úprava vo veci samej, ktorá vyhradzuje výlučné právo vykonávať určité činnosti poradenstva
         a pomoci v daňovej oblasti CAF.

      28      Na úvod treba uviesť, že talianska vláda tvrdí, že táto otázka je neprípustná, keďže všetky prvky predmetnej činnosti sa obmedzujú
         na územie jediného členského štátu.

      29      V tejto súvislosti treba konštatovať, že odpoveď na túto otázku by každopádne mohla byť pre vnútroštátny súd užitočná, najmä
         v prípade, ak mu jeho vnútroštátne právo v takom konaní, akým je konanie vo veci samej, ukladá, aby talianskemu štátnemu príslušníkovi
         umožnil požívanie tých istých práv, aké požíva štátny príslušník iného členského štátu v rovnakej situácii na základe práva
         Spoločenstva (pozri uznesenie zo 17. februára 2005, Mauri, C‑250/03, Zb. s. I‑1267, bod 21).

      30      Je preto namieste preskúmať, či ustanovenia Zmluvy, o ktorých výklad sa žiada, bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej
         úpravy, aká je predmetom veci samej, ak sa uplatňuje vo vzťahu k osobám, ktoré majú pobyt v iných členských štátoch.

      31      Na úvod je potrebné pripomenúť, že články 43 ES a 49 ES ukladajú povinnosť odstrániť obmedzenia slobody usadiť sa a slobodného
         poskytovania služieb a za takéto obmedzenia je nutné považovať všetky opatrenia, ktoré výkon týchto slobôd zakazujú, prekážajú
         mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri najmä rozsudok z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C‑439/99, Zb. s. I‑305, bod
         22).

      32      V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že legislatívny dekrét č. 241/97 priznáva CAF výlučnú
         právomoc poskytovať daňovníkom určité služby poradenstva a pomoci v daňových veciach, najmä služby pomoci v daňových veciach
         pre zamestnancov a pracovníkov s rovnakým postavením ako zamestnanci, ktoré sa týkajú vyplnenia zjednodušeného modelu daňového
         priznania.

      33      Pokiaľ ide o slobodné poskytovanie služieb, vnútroštátna právna úprava, ktorá vyhradzuje túto činnosť CAF, absolútne znemožňuje
         prístup hospodárskych subjektov usadených v iných členských štátoch na trh predmetných služieb.

      34      Pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, právna úprava, ktorá dáva možnosť vytvárať CAF len niektorým právnym subjektom spĺňajúcim
         prísne podmienky a – ako vyplýva z poskytnutých informácií – niektorým z týchto subjektov, ktoré majú sídlo v Taliansku, môže
         hospodárskym subjektom pochádzajúcim z iných členských štátov sťažiť realizáciu ich práva usadiť sa v Taliansku na účely poskytovania
         predmetných služieb, ba dokonca jej v tom môže úplne zabrániť.

      35      Za týchto podmienok je priznanie výlučnej právomoci CAF poskytovať určité služby pomoci a poradenstva v daňovej oblasti obmedzením
         slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb, ktoré je v zásade zakázané článkami 43 ES a 49 ES.

      36      Ustanovenia vnútroštátnej legislatívy, ktoré dávajú možnosť vytvárať CAF len určitým právnym subjektom už usadeným v Taliansku,
         sú diskriminačné. Takéto ustanovenia môžu byť oprávnené len na základe dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo
         verejného zdravia, stanovených v článkoch 46 ES a 55 ES, ktoré neboli v predmetnej veci uplatnené (rozsudok z 29. mája 2001,
         Komisia/Taliansko, C‑263/99, Zb. s. I‑4195, bod 15).

      37      Predmetné ustanovenia vnútroštátnej legislatívy, ktoré sa uplatňujú vo vzťahu ku každej osobe alebo podniku, ktorý vykonáva
         činnosť na území hostiteľského členského štátu, môžu byť oprávnené, ak sú odpoveďou na naliehavé dôvody verejného záujmu,
         a za predpokladu, že sú vhodné na dosiahnutie cieľa, ktorý sledujú, a nejdú nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie
         (pozri rozsudok zo 17. októbra 2002, Payroll a i., C‑79/01, Zb. s. I‑8923, bod 28 a tam citovanú judikatúru).

      38      V tomto ohľade je namieste zdôrazniť, že všeobecný záujem spätý s ochranou adresátov predmetných služieb pred škodou, ktorá
         by im mohla byť spôsobená tým, že im služby poskytnú osoby, ktoré nemajú odbornú kvalifikáciu alebo nespĺňajú morálne požiadavky,
         môže oprávňovať obmedzenie slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 1991,
         Säger, C‑76/90, Zb. s. I‑4221, body 15 až 17).

      39      Ako však zdôraznil generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, určité služby vyhradené CAF, ako sú vydávanie kópie daňového
         priznania a dokladu o vyúčtovaní dane, zasielanie daňových priznaní správcovi dane, ako aj oznamovanie výsledku daňového priznania
         zamestnávateľom povereným odvádzaním dane, majú v zásade jednoduchú povahu a nevyžadujú špecifickú odbornú spôsobilosť.

      40      Je zjavné, že povaha týchto služieb nemôže oprávňovať obmedzovanie ich poskytovania len na držiteľov konkrétnej odbornej kvalifikácie.

      41      Ak sú naopak niektoré úlohy zverené CAF zložitejšie, konkrétne najmä kontrola súladu informácií poskytnutých v daňovom priznaní
         s jeho prílohami, nezdá sa, že by subjekty, ktoré môžu zakladať CAF, poskytovali osobitné záruky odbornej spôsobilosti na
         plnenie týchto úloh.

      42      Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, podľa článku 33 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 241/97 CAF menujú
         osoby zodpovedné za plnenie týchto úloh spomedzi osôb zapísaných v zozname audítorov alebo v zozname účtovníkov vedenom príslušnou
         komorou, t. j. spomedzi odborníkov, ktorí nemôžu vo vlastnom mene poskytovať služby vyhradené CAF.

      43      Vo svetle týchto okolností sa nezdá, že by ustanovenia legislatívneho dekrétu č. 241/97 priznaním výlučnej právomoci CAF poskytovať
         určité služby poradenstva a pomoci v daňových veciach boli spôsobilé zabezpečiť všeobecný záujem spomínaný v bode 38 tohto
         rozsudku.

      44      Na pojednávaní talianska vláda tvrdila, že predmetnú vnútroštátnu právnu úpravu každopádne odôvodňujú článok 45 prvý odsek
         ES a článok 55 ES, podľa ktorých sa sloboda usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb nevzťahujú na činnosti, ktoré súvisia
         s výkonom verejnej moci.

      45      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ako odchýlka od základného pravidla slobody usadiť sa články 45 ES a 55 ES musia
         vykladať tak, aby bol ich rozsah obmedzený len na to, čo je striktne nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré toto ustanovenie
         umožňuje členským štátom chrániť (rozsudky z 15. marca 1988, Komisia/Grécko, 147/86, Zb. s. 1637, bod 7, a z 29. októbra 1998,
         Komisia/Španielsko, C‑114/97, Zb. s. I‑6717, bod 34).

      46      Podľa ustálenej judikatúry sa tak odchýlka stanovená v týchto článkoch musí obmedzovať len na činnosti, ktoré samy osebe predstavujú
         priamu a špecifickú účasť na verejnej moci (rozsudky z 21. júna 1974, Reyners, 2/74, Zb. s. 631, bod 45; z 13. júla 1993,
         Thijssen, C‑42/92, Zb. s. I‑4047, bod 8; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 35, a z 31. mája 2001, Komisia/Taliansko, C‑283/99,
         Zb. s. I‑4363, bod 20).

      47      Je teda namieste konštatovať, že kontrola súladu informácií obsiahnutých v daňovom priznaní s jeho prílohami, aj keď je v skutočnosti
         správcom dane zriedka spochybnená, nepredstavuje priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci, ale opatrenie, ktorého
         poslaním je príprava alebo uľahčenie plnenia úloh správcu dane.

      48      To isté platí, aj pokiaľ ide o iné úlohy vymenované v článkoch 34 a 35 legislatívneho dekrétu č. 241/97, ktoré vnútroštátny
         súd uvádza vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, a síce vydávanie kópie vyplneného daňového priznania a dokladu
         o vyúčtovaní dane daňovníkom, ako aj oznamovanie výsledkov daňových priznaní zamestnávateľom povereným odvádzaním daní a zasielanie
         priznaní správcovi dane.

      49      Treba preto konštatovať, že na činnosti vyhradené pre CAF, tak ako sú uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania,
         sa nevzťahuje odchýlka stanovená v článkoch 45 ES a 55 ES.

      50      Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na druhú otázku odpovedať tak, že články 43 ES a 49 ES sa musia vykladať tak, že bránia
         použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká je predmetom veci samej, ktorá CAF vyhradzuje výlučné právo vykonávať určité
         činnosti poradenstva a pomoci v daňových veciach.

       O tretej otázke
      51      Na úvod je potrebné uviesť, že vo svojej tretej otázke sa vnútroštátny súd zameriava súčasne na ustanovenia článku 38 legislatívneho
         dekrétu č. 241/97, ktorý sa týka platenia odmeny CAF, článku 34 ods. 4 toho istého dekrétu, ktorý sa týka činností pomoci
         v daňových veciach, ktoré poskytujú CAF, a článku 37 ods. 2 uvedeného dekrétu, ktorý sa týka činností pomoci v daňovej oblasti,
         ktoré poskytujú iné subjekty.

      52      Odôvodnenie rozhodnutia tohto súdneho orgánu sa však týka výlučne platenia odmeny CAF.

      53      Za týchto okolností je potrebné obmedziť preskúmanie tretej otázky na odmenu platenú CAF v súlade s článkami 34 ods. 4 a 38
         ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97.

      54      Je preto potrebné konštatovať, že vo svojej tretej otázke sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či taká odmena, akú dostáva CAF
         za vypracovanie a odoslanie daňového priznania v súlade s článkami 34 ods. 4 a 38 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97,
         je štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES.

      55      Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, ak sa má niečo kvalifikovať ako „pomoc“, vyžaduje sa, aby boli
         splnené všetky podmienky uvedené v tomto ustanovení (pozri rozsudky z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia, tzv. „Tubemeuse“,
         C‑142/87, Zb. s. I‑959, bod 25; zo 14. septembra 1994, Španielsko/Komisia, C‑278/92 až C‑280/92, Zb. s. I‑4103, bod 20; zo
         16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, C‑482/99, Zb. s. I‑4397, bod 68, a z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium
         Magdeburg, C‑280/00, Zb. s. I‑7747, bod 74).

      56      Po prvé musí ísť o intervenciu zo strany štátu alebo zo štátnych prostriedkov. Po druhé táto intervencia musí byť spôsobilá
         ovplyvniť obchod medzi štátmi. Po tretie musí priniesť výhodu tomu, v prospech koho bola vykonaná. Po štvrté musí narúšať
         alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže.

      57      Pokiaľ ide o prvú podmienku, tá je splnená, keďže odmena stanovená v článku 38 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97 ide
         na ťarchu štátneho rozpočtu.

      58      Pokiaľ ide o druhú podmienku, treba zdôrazniť, že CAF môžu byť na základe článku 38 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97
         zaplatené značné sumy a že hospodárskym subjektom pochádzajúcim z iných členských štátov by tiež mohlo byť dovolené zakladať
         CAF, ktoré sú príjemcami týchto súm. Za takých okolností je predmetné opatrenie spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými
         štátmi.

      59      Pokiaľ ide o tretiu a štvrtú podmienku, je potrebné pripomenúť, že za pomoc sa považujú tie intervencie, ktoré sú bez ohľadu
         na formu spôsobilé priamo alebo nepriamo zvýhodniť niektoré podniky alebo ktoré treba považovať za ekonomickú výhodu, ktorú
         by prijímajúci podnik za normálnych trhových podmienok nedosiahol (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg,
         už citovaný, bod 84).

      60      Ak však treba štátnu intervenciu chápať ako náhradu za plnenia, ktoré poskytujú prijímajúce podniky v rámci plnenia záväzkov
         verejnej služby, takže tieto podniky v skutočnosti nepožívajú žiadnu finančnú výhodu a uvedená intervencia tak nespôsobuje,
         že by tieto podniky boli vo výhodnejšom postavení oproti konkurenčným podnikom, na takýto zásah sa článok 87 ods. 1 ES nevzťahuje
         (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 87).

      61      Aby sa však v konkrétnom prípade takáto náhrada nekvalifikovala ako štátna pomoc, musia byť splnené určité podmienky (rozsudok
         Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 88).

      62      Po prvé, podnik, ktorý prijíma takúto náhradu, musí byť skutočne poverený plnením záväzkov verejnej služby a tieto záväzky
         musia byť jasne definované (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 89).

      63      V tomto ohľade nie je vylúčené, aby členský štát ako „verejnú službu“ kvalifikoval služby pomoci v daňovej oblasti, ktoré
         v súlade s článkom 34 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 241/97 poskytujú CAF zamestnancom a pracovníkom s rovnakým postavením
         ako zamestnanci a ktorých cieľom je pomáhať daňovníkom pri plnení ich daňových povinností a daňovým orgánom uľahčovať realizáciu
         ich úloh.

      64      Po druhé, kritériá, na základe ktorých sa vypočíta náhrada, musia byť vopred objektívne a transparentne stanovené, aby sa
         vylúčilo, že náhrada bude predstavovať ekonomickú výhodu, ktorá je spôsobilá zvýhodniť prijímajúci podnik vo vzťahu ku konkurenčným
         podnikom (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 90).

      65      V tomto ohľade sa zdá, že náhrada, ktorá bola stanovená približne vo výške 14 eur za každé vyplnené a správcovi dane odoslané
         priznanie, môže túto podmienku spĺňať.

      66      Po tretie, náhrada nemôže prekročiť sumu, ktorá je potrebná na pokrytie všetkých nákladov alebo ich časti, vzniknutých pri
         plnení úloh verejnej služby, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov (rozsudok Altmark
         Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 92).

      67      Po štvrté, náhrada by mala byť určená na základe analýzy nákladov, ktoré by na plnenie svojich záväzkov vynaložil priemerný,
         dobre riadený podnik, ktorý má k dispozícii prostriedky potrebné na splnenie požiadaviek na verejnú službu, berúc do úvahy
         príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg,
         už citovaný, bod 93).

      68      Preskúmanie týchto posledných dvoch podmienok týkajúcich sa výšky predmetnej odmeny si vyžaduje posúdenie skutkových okolností
         sporu vo veci samej.

      69      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor nemá právomoc posúdiť skutkové okolnosti vo veci samej ani aplikovať
         normy Spoločenstva, ktoré vyložil, na vnútroštátne opatrenia alebo situácie, keďže tieto otázky patria do výlučnej právomoci
         vnútroštátneho súdu (pozri rozsudky z 19. decembra 1968, Salgoil, 13/68, Zb. s. 661, 672; z 23. januára 1975, Van der Hulst,
         51/74, Zb. s. 79, bod 12; z 8. februára 1990, Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Zb. s. I‑285, bod 11; z 5. októbra
         1999, Lirussi a Bizzaro, C‑175/98 a C‑177/98, Zb. s. I‑6881, bod 38, a z 15. mája 2003, RAR, C‑282/00, Zb. s. I‑4741, bod
         47).

      70      Prináleží teda vnútroštátnemu súdu, aby vo svetle skutkových okolností vo veci samej posúdil, či odmena stanovená v článku
         38 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97 je štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 zmluvy ES.

      71      V tejto súvislosti je tiež dôležité uviesť, že vnútroštátny súd nemá právomoc posúdiť súlad opatrení štátnej pomoci alebo
         režimu pomoci so spoločným trhom. Toto posúdenie patrí do výlučnej právomoci Komisie Európskych spoločenstiev, ktorá koná
         pod kontrolou sudcu Spoločenstva (pozri rozsudky z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits
         alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, Zb. s. I‑5505, bod 14; z 11. júla
         1996, SFEI a i., C‑39/94, Zb. s. I‑3547, bod 42, a zo 17. júna 1999, Piaggio, C‑295/97, Zb. s. I‑3735, bod 31).

      72      Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na tretiu otázku odpovedať tak, že opatrenie, ktorým členský štát stanoví, že určitým
         podnikom, ktoré sú poverené tým, aby pomáhali daňovníkom pri vypracúvaní daňových priznaní a ich odosielaní správcovi dane,
         sa bude platiť náhrada zo štátneho rozpočtu, je nutné kvalifikovať ako štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ak:

      –        výška náhrady prekročí sumu, ktorá je potrebná na pokrytie všetkých nákladov alebo ich časti, vzniknutých pri plnení úloh
         verejnej služby, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov, a

      –        náhrada nie je určená na základe analýzy nákladov, ktoré by na plnenie svojich záväzkov vynaložil priemerný, dobre riadený
         podnik, ktorý má k dispozícii prostriedky potrebné na splnenie požiadaviek na verejnú službu, berúc do úvahy príslušné tržby,
         ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov.

       O trovách
      73      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Články 43 ES a 49 ES sa musia vykladať tak, že bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká je predmetom veci samej,
            ktorá centrám daňovej pomoci vyhradzuje výlučné právo vykonávať určité činnosti poradenstva a pomoci v daňových veciach.
      2.      Opatrenie, ktorým členský štát stanoví, že určitým podnikom, ktoré sú poverené tým, aby pomáhali daňovníkom pri vypracúvaní
            daňových priznaní a ich odosielaní správcovi dane, sa bude platiť náhrada zo štátneho rozpočtu, je nutné kvalifikovať ako
            štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ak:
      –        výška náhrady prekročí sumu, ktorá je potrebná na pokrytie všetkých nákladov alebo ich časti vzniknutých pri plnení úloh verejnej
            služby, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov, a
      –        náhrada nie je určená na základe analýzy nákladov, ktoré by na plnenie svojich záväzkov vynaložil priemerný, dobre riadený
            podnik, ktorý má k dispozícii prostriedky potrebné na splnenie požiadaviek na verejnú službu, berúc do úvahy príslušné tržby,
            ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 5. júla 2012.#DTZ Zadelhoff vof proti Staatssecretaris van Financiën.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden.#Šiesta smernica o DPH – Článok 5 ods. 3 písm. c) a článok 13 B písm. d) bod 5 – Sprostredkovanie plnenia týkajúceho sa prevodu akcií spoločností – Plnenie, ktoré zahŕňa aj prevod vlastníctva nehnuteľného majetku patriaceho týmto spoločnostiam – Oslobodenie od dane.#Vec C-259/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 5. júla 2012 (
            *1
         )
      „Šiesta smernica o DPH — Článok 5 ods. 3 písm. c) a článok 13 B písm. d) bod 5 — Sprostredkovanie plnenia týkajúceho sa prevodu akcií spoločností — Plnenie, ktoré zahŕňa aj prevod vlastníctva nehnuteľného majetku patriaceho týmto spoločnostiam — Oslobodenie od dane“
      Vo veci C-259/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko) z 22. apríla 2011 a doručený Súdnemu dvoru 26. mája 2011, ktorý súvisí s konaním:

         DTZ Zadelhoff vof

      proti

         Staatssecretaris van Financiën,

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda šiestej komory U. Lõhmus, sudcovia A. Rosas (spravodajca) a C. G. Fernlund,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               DTZ Zadelhoff vof, v zastúpení: B. van Zadelhoff, belastingadviseur,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a C. Schillemans, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: C. Soulay a W. Roels, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 3 písm. c) a článku 13 B písm. d) bodu 5 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi DTZ Zadelhoff vof (ďalej len „DTZ Zadelhoff“) a Staatssecretaris van Financiën (štátny tajomník pre financie) vo veci kvalifikácie prevodu akcií spoločností, ktorý zahŕňa aj prevod vlastníctva nehnuteľného majetku patriaceho týmto spoločnostiam, na účely oslobodenia od dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa článku 2 ods. 1 šiestej smernice:
               „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
               1.   dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [za protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou.“

               4

               Článok 5 ods. 1 a 3 šiestej smernice stanovujú:
               „1.   Pojem ‚dodávka tovarov‘ predstavuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného majiteľa [nakladať s hmotným majetkom ako vlastník – neoficiálny preklad].
               …
               3.   Členské štáty môžu považovať za hmotný majetok:
               …

                        c)

                        podiely alebo účastiny rovnocenné podielom [akcie – neoficiálny preklad] dávajúce ich držiteľovi de jure alebo de facto práva vlastníctva alebo držby nehnuteľného majetku alebo jeho časti.“

               5

               Článok 13 B šiestej smernice nazvaný „Iné oslobodenia od dane“ stanovuje:
               „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, platí, že členské štáty oslobodia od dane nasledujúce položky za podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie oslobodení od dane a na účely ochrany pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:
               …

                        d)

                        nasledujúce plnenia:
                        …

                                 5.

                                 plnenia vrátane sprostredkovania – s výnimkou spravovania a úschovy – týkajúce sa účastín [akcií – neoficiálny preklad], podielov v spoločnostiach a združeniach, dlhopisov a iných cenných papierov s výnimkou:
                                 …

                                          —

                                          práv alebo cenných papierov podľa článku 5 ods. 3.

                  …“

               6

               Podľa vnútroštátneho súdu Holandské kráľovstvo nevyužilo možnosť danú členským štátom v článku 5 ods. 3 písm. c) šiestej smernice.

         Holandské právo

               7

               Článok 11 zákona o dani z obratu (Wet op de omzetbelasting) z 28. júna 1968 (Staatsblad 1968, č. 329) stanovuje:
               „1.   Za podmienok, ktoré upraví nariadením správny orgán, sú od dane oslobodené:
               …

                        i)

                        tieto dodávky tovaru a poskytnutie služieb:
                        …

                                 (2)

                                 plnenia vzťahujúce sa na cenné papiere alebo iné kapitálové nástroje vrátane sprostredkovania, ale s výnimkou úschovy a spravovania, okrem dokumentov zakladajúcich právny nárok na tovar;

                  …“

         Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálne otázky

               8

               Spoločnosť Fabege AB (ďalej len „Fabege“), usadená vo Švédsku, vlastnila nepriamo všetky akcie spoločnosti World Fashion Centre Amsterdam BV, ktorá bola vlastníčkou a prevádzkovateľkou veží I a II patriacich ku komplexu budov World Fashion Centre (ďalej len „WFC“) nachádzajúcich sa v Amsterdame (Holandsko). Fabege tiež nepriamo vlastnila 100 % akcií spoločnosti Fabege WF BV, ktorá bola vlastníčkou a prevádzkovateľkou veže IV patriacej k WFC.

               9

               Spoločnosť Stienstra BV Bedrijfshuisvesting (ďalej len „Stienstra“) usadená v ’s-Hertogenbosch (Holandsko) nepriamo vlastnila všetky akcie spoločnosti De Herven III BV (ďalej len „De Herven“), ktorá bola vlastníčkou a prevádzkovateľkou komplexu kancelárskych priestorov Soetelieve, nachádzajúceho sa v tomto meste.

               10

               DTZ Zadelhoff vykonáva činnosti sprostredkovania a poradenstva v oblasti nehnuteľností.

               11

               Fabege poverila v roku 1999 DTZ Zadelhoff nájdením záujemcu o kúpu WFC, za čo mala byť DTZ Zadelhoff zaplatená odmena. Fabege si želala, aby sa prevod tohto komplexu uskutočnil formou prevodu akcií spoločností, ktoré ho nepriamo vlastnili. Požadovaná predajná cena akcií závisela takmer výlučne od trhovej hodnoty WFC ako nehnuteľnosti. DTZ Zadelhoff v rámci svojej úlohy našla záujemcu, ktorému boli akcie predané, pričom k ich odovzdaniu došlo v období od 5. októbra 1999 do 24. januára 2000.

               12

               Stienstra poverila v roku 2000 DTZ Zadelhoff nájdením záujemcov o kúpu kancelárskych priestorov Soetelieve, za čo mala byť DTZ Zadelhoff zaplatená odmena. Spočiatku nebolo uvedené, či sa prevedie vlastníctvo k danému komplexu, alebo vlastníctvo akcií spoločnosti De Herven. Napokon sa DTZ Zadelhoff podarilo nájsť záujemcu, ktorému boli akcie predané a odovzdané.

               13

               DTZ Zadelhoff nevystavila faktúru ani neodviedla DPH za poskytovanie služieb spoločnostiam Fabere a Stienstra spočívajúcich v hľadaní záujemcov o dané nehnuteľnosti. Domnievala sa, že buď tieto služby boli oslobodené od dane podľa článku 11 ods. 1 písm. i) bodu 2 zákona o dani z obratu z 28. júna 1968, alebo nie sú v Holandsku zdaniteľné, pretože sa nepovažujú za služby poskytnuté na území Holandského kráľovstva, ak objednávateľ nemá sídlo v tomto členskom štáte.

               14

               Inspecteur van de Belastingdienst (ďalej len „inšpektor daňového úradu“) dospel k záveru, že oslobodenie sa na tieto služby nevzťahuje a že je ich potrebné považovať za poskytnuté na území Holandska, v dôsledku čoho dodatočne vymeral DPH za obdobie od 1. januára do 31. decembra 2000. Po podaní sťažnosti touto spoločnosťou inšpektor daňového úradu znížil výšku uvedeného dodatočného výmeru.

               15

               DTZ Zadelhoff podala proti tomuto rozhodnutiu inšpektora daňového úradu žalobu na Rechtbank te Haarlem (Obvodný súd v Haarleme), ktorý ju zamietol ako nedôvodnú. Proti danému rozsudku sa odvolala na Gerechtshof te Amsterdam (Odvolací súd v Amsterdame), ktorý potvrdil rozsudok prvostupňového súdu. DTZ Zadelhoff teda podala kasačný opravný prostriedok na Hoge Raad der Nederlanden.

               16

               Hoge Raad der Nederlanden zastáva názor, že Gerechtshof te Amsterdam správne určil miesto, ktoré treba považovať za miesto, kde boli plnenia uskutočnené. Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, má však pochybnosti o správnosti posúdenia plnenia spočívajúceho v prevode akcií spoločností, s ktorým je spojený aj prevod vlastníctva k nehnuteľnému majetku patriacemu týmto spoločnostiam, na účely oslobodenia od DPH.

               17

               Za týchto okolností Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok [13 B písm. d) bod 5] šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že aj plnenia, akými sú plnenia, ktoré poskytla daňová dlžníčka, ktoré sa v podstate vzťahujú na nehnuteľnosti v držbe dotknutých spoločností a ich (nepriamy) prevod, patria do pôsobnosti tohto článku len preto, že sa tieto plnenia týkali prevodu akcií spoločností a viedli k takémuto výsledku?

                        2.

                        Platí výnimka z oslobodenia od dane uvedená v článku [13 časti B písm. d) bode 5] druhej zarážke šiestej smernice aj v prípade, že členský štát nevyužil možnosť ponúknutú v článku [5 ods. 3 písm. c) tejto] smernice považovať podiely alebo akcie dávajúce ich držiteľovi de iure vlastnícke právo alebo právo držby nehnuteľného majetku za hmotný majetok?

                        3.

                        Ak bude odpoveď na predchádzajúcu otázku kladná: považujú sa za vyššie uvedené podiely a akcie aj akcie spoločností, ktoré priamo alebo nepriamo (cez dcérske alebo poddcérske spoločnosti) vlastnia nehnuteľnosti, bez ohľadu na to, či tieto nehnuteľnosti prevádzkujú, alebo ich využívajú v rámci iného druhu podnikania?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a druhej otázke

               18

               Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate jednak pýta, či sa článok 13 B písm. d) bod 5 šiestej smernice má vykladať v tom zmysle, že toto oslobodenie od DPH sa vzťahuje aj na plnenia, akými sú plnenia poskytnuté v spore vo veci samej spoločnosťou DTZ Zadelhoff, ktorých cieľom je prevod akcií dotknutých spoločností a ktoré viedli k tomuto výsledku, ale ktoré sa v konečnom dôsledku vzťahujú na nehnuteľný majetok v držbe dotknutých spoločností a jeho (nepriamy) prevod, len preto, že účelom týchto plnení bol prevod akcií uvedených spoločností a viedli k takémuto výsledku, a jednak či výnimka z oslobodenia od dane uvedená v článku 13 časti B písm. d) bode 5 druhej zarážke platí aj v prípade, že členský štát nevyužil možnosť ponúknutú v článku 5 ods. 3 písm. c) tejto smernice považovať za hmotný majetok podiely alebo akcie dávajúce ich držiteľovi de iure alebo de facto vlastnícke právo alebo právo držby nehnuteľného majetku.

               19

               V prvom rade treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora predstavujú oslobodenia uvedené v článku 13 šiestej smernice autonómne pojmy práva Únie, ktorých účelom je zabrániť rozdielnemu uplatňovaniu režimu DPH v jednotlivých členských štátoch (pozri najmä rozsudky z 25. februára 1999, CPP, C-349/96, Zb. s. I-973, bod 15, ako aj z 10. marca 2011, Skandinaviska Enskilda Banken, C-540/09, Zb. s. I-1509, bod 19 a citovanú judikatúru).

               20

               Z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že výrazy použité na označenie týchto oslobodení sa majú vykladať doslovne, keďže tieto oslobodenia predstavujú výnimky zo všeobecnej zásady, podľa ktorej sa DPH vyberá z každého poskytnutia služieb, ktoré platiteľ dane uskutoční za protihodnotu (rozsudky z 20. novembra 2003, Taksatorringen, C-8/01, Zb. s. I-13711, bod 36; z 3. marca 2005, Arthur Andersen, C-472/03, Zb. s. I-1719, bod 24, a z 21. júna 2007, Ludwig, C-453/05, Zb. s. I-5083, bod 21).

               21

               Výklad týchto výrazov však musí byť v súlade s cieľmi sledovanými oslobodeniami od dane uvedenými v článku 13 šiestej smernice a musí rešpektovať požiadavky zásady daňovej neutrality, ktorá je vlastná spoločnému systému DPH. Toto pravidlo doslovného výkladu preto neznamená, že by sa oslobodenie od dane uvedené v tomto článku 13 malo vykladať spôsobom, ktorý by mu odnímal jeho účinky (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. júna 2007, Haderer, C-445/05, Zb. s. I-4841, bod 18, a z 19. novembra 2009, Don Bosco Onroerend Goed, C-461/08, Zb. s. I-11079, bod 25).

               22

               Presnejšie, pokiaľ ide o rozsah článku 13 B písm. d) bodu 5 šiestej smernice, Súdny dvor konštatoval, že plnenia týkajúce sa akcií a iných cenných papierov sú plneniami na trhu cenných papierov a že obchodovanie s cennými papiermi zahŕňa úkony, ktoré menia právnu a finančnú situáciu medzi účastníkmi (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júna 1997, SDC, C-2/95, Zb. s. I-3017, body 72 a 73, ako aj z 29. októbra 2009, SKF, C-29/08, Zb. s. I-10413, bod 48).

               23

               Pojem „plnenia… týkajúce sa cenných papierov“ v zmysle článku 13 B písm. d) bodu 5 šiestej smernice sa teda týka plnení, ktoré môžu vytvárať, meniť alebo rušiť práva a povinnosti účastníkov k cenným papierom (pozri najmä rozsudky z 13. decembra 2001, CSC Financial Services, C-235/00, Zb. s. I-10237, bod 33, a SKF, už citovaný, bod 48).

               24

               Pokiaľ ide o skutkové okolnosti v spore vo veci samej, medzi žalobkyňou, holandskou vládou a Európskou komisiou je nesporné, že spoločnostiam Fabege a Stienstra sa s využitím služieb spoločnosti DTZ Zadelhoff podarilo predať a previesť akcie, ktoré nepriamo vlastnili.

               25

               V tejto súvislosti nie je relevantné to, že Stienstra neuviedla, keď poverila DTZ Zadelhoff hľadaním záujemcov o kúpu komplexu kancelárskych priestorov Soetelieve, či sa má na kupujúcich previesť vlastníctvo tohto komplexu, alebo vlastníctvo akcií spoločnosti De Herven. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v súlade s cieľmi systému DPH zabezpečiť právnu istotu a uľahčiť úkony vlastné uplatňovaniu dane treba s výnimkou mimoriadnych prípadov zohľadniť objektívnu povahu dotknutého plnenia (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. apríla 1995, BLP Group, C-4/94, Zb. s. I-983, bod 24, a SKF, už citovaný, bod 47). Bez ohľadu na prípadné pôvodné zámery spoločnosti Stienstra teda spočívala objektívna povaha plnenia, ku ktorému napokon došlo, v plnení týkajúcom sa akcií, a preto ho treba až na výnimky ako také plnenie aj zohľadniť.

               26

               Po druhé, čo sa presnejšie týka otázky, či sa na plnenia poskytnuté spoločnosťou DTZ Zadelhoff, ktoré sú sporné vo veci samej, vzťahuje pojem „sprostredkovanie“ uvedený v článku 13 B písm. d) bode 5 šiestej smernice, treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že z tohto ustanovenia vyplýva, že spojenie „vrátane sprostredkovania“ sa nesnaží o definovanie hlavného obsahu oslobodenia stanoveného týmto ustanovením, ale jeho cieľom je rozšíriť pôsobnosť tohto spojenia aj na činnosti sprostredkovania (rozsudok CSC Financial Services, už citovaný, bod 38).

               27

               Takže bez toho, aby bolo potrebné sa zaoberať presným rozsahom pojmu „sprostredkovanie“, ktorý sa objavuje aj v ďalších ustanoveniach šiestej smernice, najmä v článku 13 B písm. d) bodoch 1 až 4, treba konštatovať, že v súvislosti s uvedeným bodom 5 sa tento pojem týka činnosti vykonávanej sprostredkovateľom, ktorý nemá postavenie zmluvnej strany v zmluve o finančnom produkte a ktorého činnosť sa odlišuje od poskytovania typických zmluvných plnení, ktoré poskytujú strany takejto zmluvy. Sprostredkovanie je totiž služba poskytnutá zmluvnej strane a ňou odmenená ako samostatná činnosť sprostredkovania. Táto činnosť môže spočívať okrem iného v informovaní zmluvnej strany o možnosti uzatvorenia takej zmluvy, v skontaktovaní sa s druhou zmluvnou stranou a dohodnutí podrobností vzájomných plnení v mene klienta a na jeho účet. Cieľom takejto činnosti je urobiť všetko pre to, aby zmluvné strany zmluvu uzatvorili bez toho, aby mal sprostredkovateľ vlastný záujem na jej obsahu (rozsudok CSC Financial Services, už citovaný, bod 39).

               28

               Cieľom činností sprostredkovania a poradenstva poskytnutých spoločnosťou DTZ Zadelhoff v spore vo veci samej spočívajúcich v hľadaní záujemcov o kúpu nehnuteľností, ktoré boli následne predané a ich vlastníctvo prevedené pomocou prevodu akcií, za čo jej mala byť zaplatená odmena, bolo, aby spoločnosti Fabege a Stienstra uzavreli, každá s príslušným záujemcom, kúpnu zmluvu bez toho, aby DTZ Zadelhoff mala vlastný záujem na obsahu týchto zmlúv. V dôsledku toho sa na uvedené činnosti vzťahuje pojem „sprostredkovanie“ týkajúce sa akcií v zmysle článku 13 B písm. d) bodu 5 šiestej smernice.

               29

               Po tretie treba overiť, či sa na tieto činnosti podliehajúce oslobodeniu podľa článku 13 B písm. d) bodu 5 šiestej smernice nevzťahuje výnimka, ktorá je uvedená v tomto bode 5 druhej zarážke.

               30

               Z článku 13 B písm. d) bodu 5 druhej zarážky šiestej smernice vyplýva, že bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia práva Únie, členské štáty oslobodia najmä plnenia – vrátane sprostredkovania – týkajúce sa akcií, podielov v spoločnostiach a združeniach, dlhopisov a iných cenných papierov, s výnimkou práv alebo cenných papierov podľa článku 5 ods. 3 tejto smernice.

               31

               V súlade s článkom 5 ods. 3 písm. c) šiestej smernice môžu členské štáty považovať za hmotný majetok najmä podiely alebo akcie dávajúce ich držiteľovi de iure alebo de facto práva vlastníctva alebo držby nehnuteľného majetku či jeho časti.

               32

               Akcie dávajúce ich držiteľovi de iure alebo de facto práva vlastníctva alebo držby nehnuteľného majetku či jeho časti, akými sú predmetné akcie v spore vo veci samej, preto môžu členské štáty považovať za hmotný majetok na účely DPH.

               33

               Je nesporné, že Holandské kráľovstvo túto možnosť nevyužilo.

               34

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že členské štáty sa môžu slobodne rozhodnúť, či využijú možnosť ponúknutú článkom 5 ods. 3 šiestej smernice, pričom môžu stanoviť aj určité podmienky, ak tieto podmienky zásadne nezmenia povahu ponúknutej možnosti, keďže neexistuje nijaké ustanovenie šiestej smernice, ktoré by v tejto súvislosti akýmkoľvek spôsobom obmedzovalo uvedenú diskrečnú právomoc členských štátov (rozsudok zo 4. októbra 2001, „Goed Wonen“, C-326/99, Zb. s. I-6831, bod 34).

               35

               Hoci článok 5 ods. 3 šiestej smernice umožňuje za hmotný majetok považovať všetky príslušné práva alebo za taký majetok považovať len jedno, prípadne niektoré z týchto práv, podľa daného ustanovenia je tiež možné obmedziť to, čo sa bude považovať za taký majetok, len na tie práva, ktoré splnia presné kritériá stanovené dotknutým členským štátom (rozsudok „Goed Wonen“, už citovaný, bod 34).

               36

               Bolo by naproti tomu len ťažko zlučiteľné so štruktúrou šiestej smernice, keby sa pripustilo, že odkaz v článku 13 B písm. d) bode 5 druhej zarážke tejto smernice na jej článok 5 ods. 3 sa týka všetkých práv alebo cenných papierov uvedených v tomto poslednom ustanovení bez ohľadu na to, či členský štát využil možnosť ponúknutú týmto ustanovením.

               37

               Taký výklad potvrdzujú aj travaux préparatoires k šiestej smernici. Ako uviedla Komisia vo svojich písomných pripomienkach, jej návrh šiestej smernice [COM(73) 950 final] v článku 5 ods. 1 stanovoval, že podiely alebo akcie dávajúce ich držiteľovi de iure alebo de facto práva vlastníctva alebo držby nehnuteľného majetku alebo jeho časti sa majú za každých okolností považovať za nehnuteľný majetok, ktorého sa týkajú.

               38

               Z dôvodovej správy k uvedenému návrhu smernice vyplýva, že Komisia sa domnievala, že „cieľom považovaní uvedených v odseku 1 je, aby zo zrejmých dôvodov neutrality podliehali [DPH] plnenia, ktoré sú z hospodárskeho hľadiska rovnocenné s dodaním nehnuteľného majetku alebo jeho časti“.

               39

               Po tom, ako Komisia predložila niekoľko ďalších návrhov, sa však Rada Európskych spoločenstiev napokon rozhodla pre iné znenie, ktoré členským štátom umožňuje, pričom ich však k tomu nezaväzuje, aby „podiely alebo akcie dávajúce ich držiteľovi de iure alebo de facto práva vlastníctva alebo držby nehnuteľného majetku alebo jeho časti“ považovali za hmotný majetok.

               40

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, že hoci je pravda, že výrazy použité na označenie oslobodení uvedených v článku 13 šiestej smernice sa majú vykladať doslovne, keďže tieto oslobodenia predstavujú výnimky zo všeobecnej zásady, podľa ktorej sa DPH vyberá z každého poskytnutia služieb, ktoré platiteľ dane uskutoční za protihodnotu (pozri najmä rozsudky z 26. júna 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C-305/01, Zb. s. I-6729, bod 63, ako aj z 19. apríla 2007, Velvet & Steel Immobilien, C-455/05, Zb. s. I-3225, bod 14), nič to nemení na tom, že doslovný výklad nesmie oslobodenie obmedzovať spôsobom, ktorý nenachádza oporu v znení predmetného ustanovenia. Takýto prístup by totiž odporoval cieľom systému DPH, ktorými je najmä zabezpečiť právnu istotu (pozri v tomto zmysle rozsudok SKF, už citovaný, body 46 a 47).

               41

               Zásada daňovej neutrality tiež nemôže viesť k výkladu, ktorý by bol v rozpore so znením článku 13 B písm. d) bodu 5 šiestej smernice v spojení s jej článkom 5 ods. 3.

               42

               Na prvú a druhú otázku preto treba odpovedať, že článok 13 B písm. d) bod 5 šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že toto oslobodenie od DPH sa vzťahuje na plnenia, akými sú plnenia poskytnuté v spore vo veci samej, ktorých cieľom je prevod akcií dotknutých spoločností a ktoré viedli k tomuto výsledku, ale ktoré sa v konečnom dôsledku vzťahujú na nehnuteľný majetok v držbe týchto spoločností a ich (nepriamy) prevod. Výnimka z tohto oslobodenia uvedená v tom istom bode 5 druhej zarážke sa neuplatní v prípade, že členský štát nevyužil možnosť ponúknutú v článku 5 ods. 3 písm. c) tejto smernice považovať podiely alebo akcie dávajúce ich držiteľovi de iure alebo de facto vlastnícke právo alebo právo držby nehnuteľného majetku za hmotný majetok.

         O tretej otázke

               43

               Vzhľadom na odpoveď na prvú a druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku položenú vnútroštátnym súdom.

         O trovách

               44

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                     Článok 13 B písm. d) bod 5 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, sa má vykladať v tom zmysle, že toto oslobodenie od dane z pridanej hodnoty sa vzťahuje na plnenia, akými sú plnenia poskytnuté v spore vo veci samej, ktorých cieľom je prevod akcií dotknutých spoločností a ktoré viedli k tomuto výsledku, ale ktoré sa v konečnom dôsledku vzťahujú na nehnuteľný majetok v držbe týchto spoločností a ich (nepriamy) prevod. Výnimka z tohto oslobodenia uvedená v tom istom bode 5 druhej zarážke sa neuplatní v prípade, že členský štát nevyužil možnosť ponúknutú v článku 5 ods. 3 písm. c) tejto smernice považovať podiely alebo akcie dávajúce ich držiteľovi de iure alebo de facto vlastnícke právo alebo právo držby nehnuteľného majetku za hmotný majetok.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. marca 1978. # Leonardo Leonardini proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 115/76.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 9. februára 1984. # Groupement d'intérêt économique "Rhône-Alpes Huiles" a iní proti Syndicat national des fabricants raffineurs d'huile de graissage a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Lyon - Francúzsko. # Voľný pohyb tovaru - Odpadové oleje. # Vec 295/82.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 24. januára 2002. # Temco Service Industries SA proti Samir Imzilyen a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour du travail de Bruxelles - Belgicko. # Zachovanie práv zamestnancov pri prevode podniku. # Vec C-51/00.


ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora) z 15. decembra 2010.#Roberta Saracco proti Európskej centrálnej banke.#Verejná služba – Zamestnanci ECB – Pracovné voľno z osobných dôvodov – Maximálna doba – Zamietnutie predĺženia.#Vec F‑66/09.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 15. novembra 2000. # Ivo Camacho-Fernandes proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-20/00.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 2. októbra 1997. # Hellen Gerster proti Freistaat Bayern. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach - Nemecko. # Úradník. # Vec C-1/95.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 27. júna 2000. # Onno Plug proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-47/97.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 29. novembra 2007.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko.#Nariadenie (EHS) č. 2092/91 - Ekologická výroba poľnohospodárskych výrobkov - Súkromné kontrolné orgány - Požiadavka na pobočku alebo stále pracovisko v členskom štáte výkonu činnosti - Odôvodnenia - Účasť na výkone verejnej moci - Článok 55 ES - Ochrana spotrebiteľa.#Vec C-404/05.

text:
      Vec C‑404/05
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      „Nariadenie (EHS) č. 2092/91 – Ekologická výroba poľnohospodárskych výrobkov – Súkromné kontrolné orgány – Požiadavka na pobočku alebo stále pracovisko v členskom štáte výkonu činnosti – Odôvodnenia – Účasť na výkone verejnej moci – Článok 55 ES – Ochrana spotrebiteľa “
      Návrhy prednesené 12. júla 2007 – generálna advokátka E. Sharpston
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 29. novembra 2007
      Abstrakt rozsudku
      Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia
      (Články 45 ES, 49 ES a 55 ES; nariadenie Rady č. 2092/91)
      Členský štát si tým, že vyžaduje, aby súkromné orgány kontroly ekologických poľnohospodárskych výrobkov schválené v inom členskom
         štáte mali na vnútroštátnom území pobočku, prostredníctvom ktorej by mohli na tomto území vykonávať kontrolnú činnosť, nesplnil
         povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.

      Na jednej strane pomocná a prípravná úloha prislúchajúca súkromným orgánom na základe nariadenia č. 2092/91 o ekologickej
         výrobe poľnohospodárskych výrobkov a príslušných označeniach poľnohospodárskych výrobkov a potravín vo vzťahu k orgánu verejnej
         moci vykonávajúcemu dohľad nemôže byť totiž považovaná za priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci v zmysle článku
         55 ES v spojení s článkom 45 prvým odsekom ES odôvodňujúcu výnimku podľa týchto ustanovení, ale za dodatočnú činnosť oddeliteľnú
         od výkonu verejnej moci. Na druhej strane takáto požiadavka ide nad rámec toho, čo je objektívne nevyhnutné na dosiahnutie
         cieľa ochrany spotrebiteľov spôsobilej odôvodniť prekážky slobodného poskytovania služieb.

      (pozri body 37, 38, 44, 48, 52 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 29. novembra 2007 (*)

      „Nariadenie (EHS) č. 2092/91 – Ekologická výroba poľnohospodárskych výrobkov – Súkromné kontrolné orgány – Požiadavka na pobočku alebo stále pracovisko v členskom štáte výkonu činnosti – Odôvodnenia – Účasť na výkone verejnej moci – Článok 55 ES – Ochrana spotrebiteľa“
      Vo veci C‑404/05,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 17. novembra 2005,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a G. Braun, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: M. Lumma a C. Schulze-Bahr, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda komory P. Jann, sudcovia A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič a E. Levits (spravodajca),
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 12. júla 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko si tým, že
         vyžaduje, aby súkromné orgány kontroly ekologických poľnohospodárskych výrobkov (ďalej len „súkromné orgány“) usadené a schválené
         v inom členskom štáte mali v Nemecku obchodné sídlo alebo iné stále pracovisko, prostredníctvom ktorého by mohli v Nemecku
         vykonávať svoju činnosť, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2       Nariadenie Rady (EHS) č. 2092/91 z 24. júna 1991 o ekologickej výrobe poľnohospodárskych výrobkov a príslušných označeniach
         poľnohospodárskych výrobkov a potravín (Ú. v. ES L 198, s. 1; Mim. vyd. 15/002, s. 39), zmenené a doplnené nariadením Rady
         (ES) č. 1804/1999 z 19. júla 1999 (Ú. v. ES L 222, s. 1; Mim. vyd. 15/004, s. 298; ďalej len „nariadenie č. 2092/91“), stanovuje
         minimálne požiadavky v oblasti ekologickej výroby poľnohospodárskych výrobkov, príslušné kontroly spôsobu výroby a povoľovania
         výrobkov získaných takýmto spôsobom. Podľa tohto nariadenia možno výrobky, ktoré spĺňajú požiadavky uvedené v tomto nariadení,
         označovať údajom „Ekologické poľnohospodárske výrobky – Systém kontroly ES“, predovšetkým vo forme označovania etiketami.

      3       Články 1, 2 a 4 nariadenia č. 2092/91 obsahujú výpočet dotknutých výrobkov a označení, ktoré odkazujú na ekologický výrobný
         postup, a definície rôznych pojmov. Článok 3 tohto nariadenia stanovuje, že toto nariadenie sa uplatňuje bez toho, aby boli
         dotknuté iné ustanovenia práva Spoločenstva alebo vnútroštátneho práva, v súlade s právnymi predpismi Spoločenstva. Článok
         5 uvedeného nariadenia stanovuje podmienky, za ktorých môže označenie alebo propagácia výrobku odkazovať na ekologické výrobné
         postupy, kým článok 6 toho istého nariadenia stanovuje podmienky výroby, za ktorých možno používať pojem ekologická výrobná
         metóda.

      4       Článok 8 nariadenia č. 2092/91 znie takto:
      „1.      Každý prevádzkovateľ, ktorý vyrába, pripravuje alebo dováža z tretej krajiny výrobky uvedené v článku 1 s cieľom obchodovať
         s nimi:

      a)      oznámi takúto činnosť príslušnému orgánu členského štátu, v ktorom sa táto činnosť vykonáva; takéto oznámenie obsahuje informácie
         uvedené v prílohe IV;

      b)      podrobí svoju podnikateľskú činnosť kontrolnému systému uvedenému v článku 9.
      2.      Členské štáty určia úrad alebo orgán, ktorý bude prijímať tieto oznámenia.
      Členské štáty môžu ustanoviť oznámenie každej dodatočnej informácie, ktorú považujú za potrebnú pre účinnú kontrolu príslušných
         prevádzkovateľov.

      3.      Príslušný orgán zabezpečí, že aktualizovaný zoznam obsahujúci mená a adresy prevádzkovateľov podliehajúcich kontrolnému systému
         bude dostupný zainteresovaným stranám.“

      5       V zmysle článku 9 nariadenia č. 2092/91:
      „1.      Členské štáty ustanovia kontrolný systém, ktorý bude uplatňovať jeden alebo viaceré kontrolné úrady a/alebo schválené súkromné
         orgány, ktorým podliehajú prevádzkovatelia, ktorí produkujú pripravujúce alebo dovážajúce z tretích krajín výrobky uvedené
         v článku 1.

      2.      Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, že prevádzkovateľ, ktorý spĺňa ustanovenia tohto nariadenia
         a platí príspevky, ktoré slúžia na pokrytie kontrolných nákladov, má prístup ku kontrolnému systému.

      3.      Kontrolný systém zahŕňa aspoň uplatňovanie predbežných a kontrolných opatrení, ktoré sú uvedené v prílohe III.
      4.      Pre uplatňovanie kontrolného systému súkromnými orgánmi ustanovia členské štáty úrad zodpovedný za schválenie a kontrolu takýchto
         orgánov [dohľad nad činnosťou týchto orgánov – neoficiálny preklad].

      5.      Pri schvaľovaní súkromného kontrolného orgánu sa zohľadnia tieto kritériá:
      a)      dodržanie štandardného postupu kontroly, ktorý obsahuje podrobný opis kontrolných opatrení a predbežných opatrení, ktoré orgán
         prijme, aby ich uvalil na prevádzkovateľov, ktorí podliehajú jeho kontrole;

      b)      sankcie, ktoré orgán plánuje uvaliť v prípade, keď sa zistia nezrovnalosti a/alebo protiprávne konanie;
      c)      dostupnosť primeraného zabezpečenia vo forme kvalifikovaného personálu, administratívnych a technických prostriedkov, kontrolné
         skúsenosti a spoľahlivosť;

      d)      objektivita kontrolného orgánu voči prevádzkovateľom, ktorí podliehajú jeho kontrole.
      6.      Po schválení kontrolného orgánu príslušný orgán:
      a)      zabezpečí, aby kontroly vykonávané kontrolným orgánom boli objektívne;
      b)      overí efektívnosť jeho kontroly;
      c)      poskytne právomoc na prípady akejkoľvek nezrovnalosti a/alebo protiprávne konania a… uvalené pokuty;
      d)      odoberie schválenie kontrolného orgánu v prípade, že nespĺňa požiadavky uvedené v písmenách a) a b) alebo kritériá uvedené
         v odseku 5, alebo požiadavky ustanovené v odsekoch 7, 8 a 9 a 11.

      6 a         Členské štáty vydajú do 1. januára 1996 číselný kód všetkým kontrolným subjektom alebo orgánom schváleným alebo určeným v súlade
         s ustanoveniami tohto článku. Upovedomia o ňom ostatné členské štáty a Komisiu; Komisia zverejní číselné kódy v zozname uvedenom
         v poslednom pododseku článku 15.

      7.      Kontrolný úrad a schválené kontrolné orgány uvedené v odseku 1:
      a)      zabezpečia, že aspoň kontrolné opatrenia a prechodné [predbežné – neoficiálny preklad] opatrenia uvedené v prílohe III sa uplatnia pri kontrole podnikateľských subjektov, ktoré podliehajú ich kontrole;

      b)      nezverejnia informácie a údaje, ktoré získajú pri svojej kontrolnej činnosti osobám iným, ako sú osoby zodpovedné za príslušné
         podnikanie a príslušné verejné orgány.

      8.      Schválené kontrolné orgány:
      a)      poskytnú príslušnému orgánu s cieľom kontroly prístup do svojich kancelárií a zariadení spolu s každou informáciou a pomocou,
         ktorú príslušný orgán považuje za potrebnú pre výkon svojich povinnosti podľa tohto nariadenia;

      b)      zašlú príslušnému orgánu členského štátu každý rok do 31. januára zoznam prevádzkovateľov, ktorí podliehali ich kontrole 31. decembra
         predchádzajúceho roku, a doručia danému orgánu stručnú výročnú správu.

      9.      Kontrolný úrad a kontrolné orgány uvedené v odseku 1:
      a)      zabezpečia, aby v prípade, keď sa zistí nezrovnalosť týkajúca sa vykonávania článkov 5, 6 a 7 alebo opatrení uvedených v prílohe
         III, boli údaje uvedené v článku 2, ktoré sa týkajú ekologických výrobných metód, odstránené z časti alebo všetkých výrobkov,
         kde sa táto nezrovnalosť vyskytuje;

      b)      v prípade, keď sa jasne preukáže nezrovnalosť alebo pretrvávajúca nezrovnalosť, zabránia príslušnému prevádzkovateľovi obchodovanie
         s výrobkami, ktoré uvádzajú údaje týkajúce sa ekologickej výrobnej metódy, na obdobie dohodnuté s príslušným orgánom členského
         štátu.

      …
      11.      Od 1. januára 1998 a bez toho, aby boli dotknuté odseky 5 a 6, musia schválené kontrolné subjekty splniť požiadavky ustanovené
         v podmienkach normy EN 45011.

      …“
      6       Článok 10 nariadenia č. 2092/91 upravuje údaje a/alebo logotyp v súlade s prílohou V tohto nariadenia, ktoré sa môžu uvádzať
         na označení výrobkov podliehajúcich režimu kontroly stanovenému v článku 9 uvedeného nariadenia. V tejto súvislosti odsek
         3 uvedeného článku 10 ukladá kontrolným orgánom povinnosti pri výkone, ktoré zodpovedajú povinnostiam stanoveným v článku
         9 ods. 9 tohto nariadenia.

      7       Podľa článku 10 a nariadenia č. 2092/91, nazvaného všeobecné vykonávacie opatrenia:
      „1.      Ak niektorý členský štát zistí nezrovnalosti alebo protiprávne konanie súvisiace s uplatňovaním tohto nariadenia u výrobku
         pochádzajúceho z iného členského štátu a označeného údajmi uvedenými v článku 2 a/alebo v prílohe V, upovedomí o tom Komisiu
         a členský štát, ktorý určil kontrolný orgán alebo schválil kontrolný subjekt.

      2.      Členské štáty prijmú všetky nevyhnutné kroky a opatrenia, aby zabránili podvodnému používaniu údajov uvedených v článku 2
         a/alebo v prílohe V.“

      8       Príloha III nariadenia č. 2092/91 spresňuje minimálne požiadavky kontroly a predbežné opatrenia stanovené v rámci režimu kontroly
         uvedeného v článkoch 8 a 9 tohto nariadenia.

      9       Všeobecné ustanovenia tejto prílohy v bode 9 druhom odseku a bode 10 najmä stanovujú, že súkromné orgány sú oprávnené od kontrolovaného
         prevádzkovateľa vyžadovať, aby dočasne neuvádzal na trh výrobok s údajom o ekologickom výrobnom postupe, ktorý môže nevyhovovať
         požiadavkám stanoveným v uvedenom nariadení, a že tieto orgány majú právo vstupovať do priestorov, ako aj nazrieť do účtovných
         dokumentov tohto prevádzkovateľa.

       Vnútroštátna právna úprava
      10     Zákon, ktorým sa preberajú právne akty Európskeho spoločenstva v oblasti ekologického poľnohospodárstva (Gesetz zur Durchführung
         der Rechtsakte der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbau), v znení z 10. júla 2002 (BGBl. I, 2002,
         s. 2558, ďalej len „ÖLG“), vykonáva ustanovenia nariadenia č. 2092/91.

      11     § 3 ods. 1 ÖLG stanovuje, že kontrolný systém stanovený v článku 9 ods. 1 nariadenia č. 2092/91 v spojení s článkom 9 ods. 3
         a prílohou III tohto nariadenia môže byť realizovaný súkromnými orgánmi, pokiaľ sa plnenie tejto úlohy nespája so začatím
         správneho konania.

      12     V súlade s § 4 ods. 1 bodom 4 ÖLG predpokladom výkonu kontrolnej činnosti súkromnými orgánmi na území Nemecka je získanie
         povolenia, ktoré je podmienené existenciou pobočky v Nemecku. ÖLG neupravuje konanie zamerané na uznávanie povolení, ktoré
         súkromným orgánom boli vydané v iných členských štátoch.

       Konanie pred podaním žaloby
      13     Listom z 8. novembra 2000 Komisia adresovala orgánom Spolkovej republiky Nemecko výzvu upozorňujúcu ich na skutočnosť, že
         povinnosť zriadiť obchodné sídlo alebo stále pracovisko v Nemecku, ktorá bola uložená súkromným orgánom schváleným v inom
         členskom štáte, nie je zlučiteľná s článkom 49 ES, a následne, keďže považovala odpoveď tohto štátu z 19. februára 2001 za
         neuspokojivú, vydala 23. októbra 2002 odôvodnené stanovisko vyzývajúce uvedený členský štát na splnenie jeho povinností v lehote
         dvoch mesiacov od oznámenia tohto stanoviska.

      14     Vo svojej odpovedi z 13. februára 2003 Spolková republika Nemecko predložila Komisii text ÖLG a zotrvala na postoji, podľa
         ktorého je v kontexte účinného napomáhania záujmom spotrebiteľov a konkurentov absolútne nevyhnutné, aby mal súkromný orgán
         pracovisko na území členského štátu, v ktorom tento orgán zamýšľa vykonávať svoju kontrolnú činnosť.

      15     Komisia zastáva názor, že Spolková republika Nemecko nevyhovela uvedenému odôvodnenému stanovisku, a následne podala predmetnú
         žalobu.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      16     Podľa Komisie § 4 ods. 1 bod 4 ÖLG vytvára pre súkromný orgán schválený v inom členskom štáte, ktorý nemá pobočku na území
         Nemecka, prekážku v slobodnom vykonávaní jeho kontrolnej činnosti v Nemecku.

      17     Systém schvaľovania a dohľadu nad činnosťou súkromných orgánov zavedený nariadením č. 2092/91 totiž stanovoval požiadavku
         na sídlo na území členského štátu, ktorý schválenie uskutoční, a nie požiadavku na pobočku na území každého členského štátu,
         v ktorom uvedené orgány zamýšľajú vykonávať kontrolnú činnosť.

      18     Komisia v tejto súvislosti spresňuje, že vzhľadom na to, že nariadenie č. 2092/91 neharmonizovalo dotknutú oblasť v celom
         rozsahu, na posúdenie, či namietaná nemecká právna úprava bráni slobodnému poskytovaniu služieb, je potrebné zohľadniť túto
         zásadu služieb zakotvenú v článku 49 ES.

      19     Napokon Komisia zdôrazňuje jednak, že pri prijatí nariadenia č. 2092/91 sa Rada Európskej únie neodvolávala na článok 66 Zmluvy
         EHS (zmenený na článok 66 Zmluvy ES, teraz článok 55 ES) v spojení s článkom 55 Zmluvy EHS (zmenený na článok 55 Zmluvy ES,
         teraz článok 45 ES), v dôsledku čoho kontrola a označovanie ekologických poľnohospodárskych výrobkov nie je činnosťou vylúčenou
         z pôsobnosti článku 49 ES.

      20     Okrem toho článok 45 prvý odsek ES sa vzťahuje iba na činnosti, ktoré ako také predstavujú priamu a špecifickú účasť na výkone
         verejnej moci. Ak by sa teda aj predpokladalo, že činnosť kontroly ekologických poľnohospodárskych výrobkov sa v konečnom
         dôsledku týka štátnej moci, súkromné orgány by sa priamo a špecificky nezúčastňovali na výkone tejto moci.

      21     Samotný článok 9 ods. 1 nariadenia č. 2092/91 totiž ukazuje, že dotknutá kontrolná činnosť sa nevzťahuje na úlohy súvisiace
         s výkonom verejnej moci, keďže tento článok dovoľuje členským štátom zaviesť systém kontroly vykonávanej súkromnými orgánmi.
         Z toho vyplýva, že jednoznačne nejde o centrálnu úlohu štátu vyžadujúcu priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci.

      22     V tomto ohľade skutočnosť, že nemecké súkromné orgány, ktoré vykonávajú kontrolné úkony stanovené nariadením č. 2209/91, uskutočňujú
         aj iné činnosti, ktoré môžu spadať do pôsobnosti verejného orgánu, nie je vo vzťahu k právu Spoločenstva relevantná.

      23     Napokon sa Komisia domnieva, že cieľ ochrany spotrebiteľov nemôže odôvodňovať požiadavku na zradenie pobočky v Nemecku uloženú
         súkromným orgánom schváleným v inom členskom štáte. Takáto požiadavka totiž nie je nevyhnutná na účely overenia objektivity
         kontrol a zabezpečenia uvedenej ochrany. Príslušný úrad členského štátu schválenia má podľa nariadenia č. 2092/91 v tomto
         ohľade právomoci, ktoré mu umožňujú vykonávať potrebné overenia a uložiť primerané sankcie v prípade nerešpektovania kontrolných
         kritérií. Zjednodušené schvaľovacie konanie, zohľadňujúce overenia vykonané príslušným úradom členského štátu schválenia,
         umožnilo nemeckým úradom zabezpečiť, aby súkromné orgány, ktoré zamýšľajú vykonávať kontroly na území Nemecka, skutočne spĺňali
         podmienky týkajúce sa ľudských zdrojov a administratívnych prostriedkov vyžadovaných uvedeným nariadením. Okrem toho systém
         komunikácie medzi správnymi orgánmi členských štátov dovoľuje týmto orgánom prijať primerané opatrenia v prípade zistenia
         nezrovnalostí pri kontrolách vykonaných v inom členskom štáte.

      24     Spolková republika Nemecko v prvom rade tvrdí, že nariadenie č. 2092/91 harmonizuje dotknutú oblasť v celom rozsahu. Z judikatúry
         Súdneho dvora pritom vyplýva, že nie je preto možné sa v tejto oblasti odvolávať na základné slobody zaručené Zmluvou o ES.
         Tento členský štát odkazuje v tejto súvislosti na rozsudky z 13. decembra 1983, Apple and Pear Development Council (222/82,
         Zb. s. 4083), z 20. septembra 1988, Moormann (190/87, Zb. s. 4689, bod 10), z 12. októbra 1993, Vanacker a Lesage (C‑37/92,
         Zb. s. I‑4947, bod 9), a z 13. decembra 2001, DaimlerChrysler (C‑324/99, Zb. s. I‑9897, bod 43).

      25     Keďže však otázka uznávania povolení získaných v inom členskom štáte nie je upravená v ustanoveniach nariadenia č. 2092/91,
         každý členský štát bude oprávnený vyžadovať od každého súkromného orgánu, ktorý chce ponúkať svoje služby na jeho území, aby
         spĺňal podmienky schválenia stanovené uvedeným nariadení. Navyše uloženie povinnosti členskému štátu, aby umožnil súkromným
         orgánom schváleným v inom členskom štáte bez splnenia ďalších podmienok vykonávať ich činnosť na jeho území, má za následok
         obmedzenie slobody zverenej každému členskému štátu v rámci koncepcie kontrolného systému.

      26     Spolková republika Nemecko okrem toho jednak uvádza, že činnosť súkromných orgánov súvisí s výkonom verejnej moci v zmysle
         článku 55 ES v spojení s článkom 45 prvým odsekom ES, a jednak že § 4 ods. 1 bod 4 ÖLG je odôvodnený cieľom ochrany spotrebiteľov.

      27     Pokiaľ ide o výnimku stanovenú v článku 55 ES v spojení s článkom 45 prvým odsekom ES, prvoradá úloha systému kontroly ekologických
         poľnohospodárskych výrobkov, ktorú vykonávajú súkromné orgány, vyplýva po prvé zo skutočnosti, že v súlade s článkom 9 nariadenia
         č. 2092/91 sú členské štáty oprávnené zveriť kontrolnú úlohu verejnému orgánu, po druhé zo špecifických právomocí spojených
         s výkonom tejto činnosti, ktoré môžu zasiahnuť do práv kontrolovaných prevádzkovateľov. Skutočnosť, že tieto orgány samotné
         nemôžu vykonávať rozhodnutia, ktoré prijali, nie je rozhodujúca. Naproti tomu naliehavá povaha ich rozhodnutí, ktoré je možné
         napadnúť iba súdnou cestou, nie je prvkom, ktorý by svedčil v prospech ich priamej a špecifickej účasti na verejnej moci,
         ako to vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, najmä z rozsudkov z 21. júna 1974, Reyners (2/74, Zb. s. 631, bod 43), a z 13. júla
         1993, Thijssen (C‑42/92, Zb. s. I‑4047, bod 8).

      28     Pokiaľ ide ďalej o odôvodnenie § 4 ods. 1 bodu 4 ÖLG, Spolková republika Nemecko sa domnieva, že povinnosť zriadiť pobočku
         v Nemecku vyžadujú naliehavé dôvody verejného záujmu, a to ochrana spotrebiteľov. Táto povinnosť je napokon primeraná tomuto
         cieľu.

      29     Uvedená povinnosť je teda nevyhnutná na to, aby bol umožnený primeraný dohľad nad činnosťou súkromných orgánov príslušnými
         orgánmi verejnej moci. Je totiž nevyhnutné, aby tento dohľad vykonávali príslušné úrady členského štátu, v ktorom tieto súkromné
         orgány pôsobia, a aby si na tieto účely predmetné orgány v uvedenom štáte zriadili pobočku alebo stále pracovisko.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      30     Na úvod je potrebné zdôrazniť, že za predpokladu, že si členské štáty zvolili systém, v rámci ktorého kontrolu ekologických
         poľnohospodárskych výrobkov vykonávajú schválené súkromné orgány, nariadenie č. 2092/91 stanovuje postup a podmienky schválenia
         týchto orgánov, kontrolné postupy, ktoré sú tieto orgány povinné uplatňovať, ako aj spôsob dohľadu, ktorému tieto orgány podliehajú
         v ich členskom štáte schválenia. Toto nariadenie však neobsahuje nijaké ustanovenie týkajúce sa zabezpečovania výkonu kontroly
         súkromnými orgánmi v inom členskom štáte, ako je štát, v ktorom boli schválené.

      31     Ak je aj pravda, že v oblasti, ktorá nebola úplne harmonizovaná na úrovni Spoločenstva, je členským štátom v zásade ponechaná
         právomoc stanoviť podmienky výkonu činností v tejto oblasti, nič to nemení na veci, že musia vykonávať svoje právomoci s ohľadom
         na základné slobody zaručené Zmluvou (pozri rozsudky z 26. januára 2006, Komisia/Španielsko, C‑514/03, Zb. s. I‑963, bod 23,
         a zo 14. decembra 2006, Komisia/Rakúsko, C‑257/05, neuverejnený v Zbierke, bod 18).

      32     V prejednávanej veci bola nastolená otázka zlučiteľnosti povinnosti zriadiť pobočku na území Nemecka s článkom 49 ES, pričom
         táto povinnosť je uložená v § 4 ods. 1 bode 4 ÖLG súkromným orgánom, ktoré už získali povolenie, a teda majú sídlo v inom
         členskom štáte.

      33     Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že za obmedzenia slobodného poskytovania služieb sa musia považovať všetky opatrenia,
         ktoré výkon tejto slobody zakazujú, bránia mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri rozsudok z 3. októbra 2006, Fidium Finanz,
         C‑452/04, Zb. s. I‑9521, bod 46 a citovanú judikatúru).

      34     Požiadavka na zriadenie pobočky stanovená sporným ustanovením teda priamo smeruje proti slobodnému poskytovaniu služieb, keďže
         znemožňuje súkromným orgánom usadeným iba v iných členských štátoch poskytovať dotknuté služby v Nemecku (pozri analogicky
         rozsudok z 9. marca 2000, Komisia/Belgicko, C‑355/98, Zb. s. I‑1221, bod 27 a citovanú judikatúru).

      35     V dôsledku toho je potrebné overiť, či sporné ustanovenie možno odôvodniť výnimkami stanovenými v Zmluve alebo naliehavými
         dôvodmi verejného záujmu.

      36     Spolková republika Nemecko v prvom rade tvrdí, že činnosť súkromných orgánov prestavuje priamu a špecifickú účasť na výkone
         verejnej moci v zmysle článku 55 ES v spojení s článkom 45 prvým odsekom ES, a subsidiárne uvádza, že sporné ustanovenie je
         odôvodnené cieľom ochrany spotrebiteľov.

      37     Pokiaľ ide o prvú časť argumentácie, je potrebné pripomenúť, že ako výnimka zo základnej zásady slobodného poskytovania služieb
         sa článok 55 ES v spojení s článkom 45 prvým odsekom ES musí vykladať tak, aby bol rozsah jeho pôsobnosti obmedzený len na
         to, čo je striktne nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré toto ustanovenie umožňuje chrániť členským štátom (pozri v tomto zmysle
         rozsudok z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Zb. s. I‑2941, bod 45 a citovanú judikatúru).

      38     Podľa ustálenej judikatúry sa teda výnimka stanovená v týchto článkoch musí obmedzovať na činnosti, ktoré samy osebe predstavujú
         priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci (pozri rozsudok Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, už citovaný, bod
         46 a citovanú judikatúru), čo vylučuje, aby za účasť na výkone verejnej moci boli v zmysle uvedenej výnimky považované jednoduché
         pomocné a prípravné úlohy vo vzťahu k subjektu skutočne vykonávajúceho verejnú moc, ktorý prijíma konečné rozhodnutie (rozsudok
         Thijssen, už citovaný, bod 22).

      39     Z nariadenia č. 2092/91 vyplýva, že činnosť súkromných orgánov a spôsoby jej výkonu možno opísať takto.
      40     Po prvé, súkromné orgány vykonávajú v súlade s článkom 9 ods. 3 nariadenia č. 2092/91 kontrolné a predbežné opatrenia uvedené
         v prílohe III tohto nariadenia.

      41     Po druhé, podľa článku 9 ods. 9 písm. a) a b) uvedeného nariadenia tieto orgány vyvodia z vykonaných kontrol dôsledky, a to
         buď povolia, alebo nepovolia používanie údajov týkajúcich sa ekologickej výrobnej metódy pre výrobky uvádzané na trh prevádzkovateľmi,
         ktorých kontrolujú, a v prípade nezrovnalosti, ktorá je zjavná alebo ktorej účinok pretrváva, zakážu uvádzanie na trh dotknutých
         výrobkov prevádzkovateľa označených údajmi odkazujúcimi na ekologickú výrobnú metódu na obdobie predbežne stanovené príslušným
         verejným orgánom.

      42     Po tretie, podľa článku 9 ods. 6 písm. c) a ods. 8 písm. a) a b) nariadenia č. 2092/91 uvedené orgány podliehajú pri výkone
         svojej činnosti úradu zodpovednému za ich schválenie a dohľad, pričom ho informujú o nezrovnalostiach a zistených porušeniach,
         ako aj o uložených pokutách, poskytnú mu všetky požadované informácie a každý rok mu zašlú zoznam prevádzkovateľov podliehajúcich
         ich kontrole, ako aj správu o činnosti. Článok 9 ods. 8 písm. a) okrem toho stanovuje, že súkromné orgány umožnia príslušnému
         úradu, ktorého dohľadu podliehajú, s cieľom kontroly prístup do svojich kancelárií a zariadení a poskytnú všetky informácie
         a všestrannú pomoc, ktorú príslušný orgán považuje za potrebnú na výkon svojich povinností.

      43     Hoci z týchto skutočností vyplýva, že činnosť súkromných orgánov sa neobmedzuje iba na vykonávanie jednoduchých kontrol konformity
         ekologických poľnohospodárskych výrobkov, ale že zahŕňa tiež výkon právomocí, aj pokiaľ ide o dôsledky, ktoré majú byť vyvodené
         v nadväznosti na tieto kontroly, je potrebné zdôrazniť, že nariadenie č. 2092/91 stanovuje rámec činnosti týchto orgánov vymedzený
         príslušným orgánom verejnej moci. Článok 9 ods. 4 tohto nariadenia pritom podriaďuje činnosť uvedených orgánov dohľadu zo
         strany orgánu verejnej moci. Z ostatných ustanovení odsek 6 toho istého článku spresňuje spôsoby výkonu tohto dohľadu, najmä
         keď uvádza, že uvedený orgán verejnej moci zabezpečuje objektivitu a overuje účinnosť kontrol vykonávaných súkromnými orgánmi
         nad rámec svojej právomoci, pokiaľ ide o vydanie a odňatie povolenia. Okrem toho článok 9 ods. 8 písm. a) uvedeného nariadenia
         týmto súkromným orgánom ukladá povinnosť umožniť príslušnému orgánu verejnej moci s cieľom kontroly prístup do svojich kancelárií
         a zariadení.

      44     Zdá sa teda, že súkromné orgány pri výkone svojej činnosti podliehajú aktívnemu dohľadu zo strany príslušného orgánu verejnej
         moci, ktorý je v konečnom dôsledku zodpovedný za kontroly a rozhodnutia uvedených súkromných orgánov, a uvedenému orgánu verejnej
         moci tiež preukazujú splnenie uložených povinností, ktoré boli spomenuté v predchádzajúcom bode tohto rozsudku. Tento záver
         je okrem toho posilnený § 3 ods. 1 ÖLG, keďže toto ustanovenie uvádza, že vykonávanie kontrolných úloh stanovených v nariadení
         č. 2092/91 súkromnými orgánmi nemožno spájať s uskutočňovaním správneho konania. Z toho vyplýva, že pomocná a prípravná úloha
         prislúchajúca súkromným orgánom na základe nariadenia č. 2092/91 vo vzťahu k orgánu verejnej moci vykonávajúcemu dohľad nemôže
         byť považovaná za priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci v zmysle článku 55 ES v spojení s článkom 45 prvým odsekom
         ES.

      45     Spolková republika Nemecko však uvádza, že súkromným orgánom sú v Nemecku v rámci uvedeného nariadenia priznané privilégiá
         veľkého rozsahu. Tieto orgány majú právomoc prijímať správne akty, ktorých záväzná povaha zodpovedá záväznej povahe rozhodnutí
         prijatých orgánom verejnej moci.

      46     V tejto súvislosti je na jednej strane potrebné zdôrazniť, že, ako bolo uvedené v bode 37 tohto rozsudku, výnimka podľa článku
         55 ES v spojení s článkom 45 prvým odsekom ES sa musí vykladať tak, aby bol rozsah jeho pôsobnosti obmedzený na to, čo je
         striktne nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré toto ustanovenie umožňuje členským štátom chrániť.

      47     Na strane druhej, ak nariadeniu č. 2092/91 neodporuje to, že členské štáty poskytli súkromným orgánom privilégiá verejnej
         moci na vykonávanie ich kontrolnej činnosti, alebo im dokonca zverili iné činnosti, ktoré samy osebe predstavujú priamu a špecifickú
         účasť na výkone verejnej moci, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že rozšírenie výnimky povolenej článkami 45 ES a 55 ES
         na celú oblasť nebude prípustné, ak činnosti, ktoré prípadne predstavujú účasť na výkone verejnej moci, vykazujú prvok oddeliteľný
         od dotknutých profesijných činností ako celku (pozri k článku 45 ES rozsudok Reyners, už citovaný, bod 47).

      48     Treba však pripomenúť, že, ako bolo konštatované v bode 44 tohto rozsudku, činnosť súkromných orgánov, ktorá je vymedzená
         nariadením č. 2092/91, sama osebe nepredstavuje priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci, v dôsledku čoho akákoľvek
         iná dodatočná činnosť predstavujúca takúto účasť na výkone verejnej moci je nevyhnutne oddeliteľná.

      49     Pokiaľ ide o druhú časť argumentácie, ktorú Spolková republika Nemecko uvádza subsidiárne a ktorá sa týka odôvodnenia § 4
         ods. 1 bodu 4 ÖLG dôvodmi ochrany spotrebiteľov, tento členský štát najmä tvrdí, že požiadavka na pobočku alebo stále pracovisko
         na území Nemecka je nevyhnutná preto, aby príslušné nemecké úrady jednak zabezpečili, že orgány, ktoré tam vykonávajú kontrolu,
         skutočne budú mať pracoviská a potrebný personál, a jednak mohli vykonávať kontroly na mieste, ktoré upravuje nariadenia č. 2092/91.

      50     V tejto súvislosti treba uviesť, že v súlade s ustálenou judikatúrou je ochrana spotrebiteľov spôsobilá odôvodniť prekážky
         slobodného poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 9. júla 1997, De Agostini a TV‑Shop, C‑34/95 až C‑36/95,
         Zb. s. I‑3843, bod 53; zo 6. novembra 2003, Gambelli a i., C‑243/01, Zb. s. I‑13031, bod 67, ako aj zo 6. marca 2007, Placanica
         a i., C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Zb. s. I‑1891, bod 46).

      51     Je však dôležité zabezpečiť, aby opatrenia prijaté na tento účel nešli nad rámec toho, čo je objektívne nevyhnutné (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 11. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C‑496/01, Zb. s. I‑2351, bod 68).

      52     Podmienka uložená súkromným orgánom schváleným v inom členskom štáte zriadiť pobočku na území Nemecka, aby tam tieto orgány
         mohli vykonávať svoju činnosť, ide nad rámec toho, čo je objektívne nevyhnutné na dosiahnutie cieľa ochrany spotrebiteľov.

      53     Je totiž potrebné zdôrazniť, že nariadenie č. 2092/91 stanovuje minimálne požiadavky v oblasti dohľadu nad činnosťou uvedených
         súkromných orgánov. Tieto požiadavky sú uplatniteľné vo všetkých členských štátoch, čím je zaručené, že takýto orgán schválený
         v členskom štáte, ktorý vykonáva kontrolu v Nemecku, spĺňa predovšetkým rôzne požiadavky stanovené uvedeným nariadením, a teda
         je zaručená ochrana spotrebiteľov.

      54     Tým, že sa vyžaduje, aby si súkromné orgány schválené v inom členskom štáte zriadili na účely kontroly ich činnosti zo strany
         nemeckých orgánov pobočku v Nemecku, § 4 ods. 1 bod 4 ÖLG vylučuje, aby sa zohľadnili povinnosti a opatrenia dohľadu, ktorému
         tieto orgány podliehajú už v ich členskom štáte schválenia.

      55     Nemecké orgány pritom môžu získať záruky požadované nariadením č. 2092/91 a zabezpečiť ochranu spotrebiteľov menej obmedzujúcimi
         opatreniami.

      56     Uvedené orgány pritom jednak môžu predbežne pre všetky činnosti vyžadovať od súkromného orgánu schváleného v inom členskom
         štáte dôkaz, že v členskom štáte, v ktorom je usadený, má skutočne povolenie, ako aj pracovisko a zamestnancov potrebných
         na činnosti, ktoré zamýšľa vykonávať na území Nemecka. Tieto skutočnosti môžu byť posilnené príslušnými orgánmi členského
         štátu sídla, ktoré sú zodpovedné za dohľad na činnosťou dotknutého súkromného orgánu.

      57     Okrem toho pre prípad, že tento súkromný orgán bude v rámci kontrol vykonaných v Nemecku nútený konštatovať nezrovnalosť,
         nariadenie č. 2092/91 v článku 10 a zavádza systém výmeny informácií medzi členskými štátmi, ktorý umožňuje nemeckým orgánom
         oznámiť túto nezrovnalosť zložkám tohto orgánu vykonávajúcim dohľad s cieľom, aby tieto zložky prijali vhodné opatrenia, a to
         napríklad vykonali kontrolu v priestoroch uvedeného orgánu, a ak je to nevyhnutné, odňali mu jeho povolenie.

      58     Je preto potrebné konštatovať, že § 4 ods. 1 bod 4 ÖLG nie je primeraný vo vzťahu k cieľu ochrany spotrebiteľov, na ktorý
         sa odvoláva Spolková republika Nemecko.

      59     Z vyššie uvedeného teda vyplýva, že Spolková republika Nemecko si tým, že vyžaduje, aby súkromné orgány schválené v inom členskom
         štáte mali na území Nemecka pobočku, prostredníctvom ktorej by mohli v Nemecku vykonávať kontrolnú činnosť, nesplnila povinnosti,
         ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES.

       O trovách
      60     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trov konania a Spolková
         republika Nemecko nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Spolková republika Nemecko si tým, že vyžaduje, aby súkromné orgány kontroly ekologických poľnohospodárskych výrobkov schválené
            v inom členskom štáte mali na území Nemecka pobočku, prostredníctvom ktorej by mohli v Nemecku vykonávať kontrolnú činnosť,
            nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES.
      2.      Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.