title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. októbra 2010.#Trestné konanie proti Vítor Manuel dos Santos Palhota a iní.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgicko.#Slobodné poskytovanie služieb - Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ - Vysielanie pracovníkov - Obmedzenia - Zamestnávatelia usadení v inom členskom štáte - Registrácia predchádzajúceho vyhlásenia o vyslaní - Dokumenty sociálneho zabezpečenia alebo pracovné dokumenty - Dokumenty rovnocenné s dokumentmi upravenými právom hostiteľského členského štátu - Kópie - Uchovávanie pre vnútroštátne orgány.#Vec C-515/08.

text:
      Vec C‑515/08
      Trestné konanie
      proti
      Vítorovi Manuelovi dos Santosovi Palhotovi a i.
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen)
      „Slobodné poskytovanie služieb – Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ – Vysielanie pracovníkov – Obmedzenia – Zamestnávatelia usadení v inom členskom štáte – Registrácia predchádzajúceho vyhlásenia o vyslaní – Dokumenty sociálneho zabezpečenia alebo pracovné dokumenty – Dokumenty rovnocenné s dokumentmi upravenými právom hostiteľského členského štátu – Kópie – Uchovávanie pre vnútroštátne orgány“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vysielanie pracovníkov uskutočnené v rámci poskytovania služieb
      (Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ)
      2.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vysielanie pracovníkov uskutočnené v rámci poskytovania služieb
      (Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ)
      1.        Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ bránia právnej úprave členského štátu, ktorá pre zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte,
         ktorý vysiela pracovníkov na územie prvého štátu, stanovuje povinnosť zaslať predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní, v rozsahu,
         v akom je začatie zamýšľaného vyslania podmienené oznámením registračného čísla tohto vyhlásenia zamestnávateľovi a v akom
         majú vnútroštátne orgány tohto prvého štátu na uskutočnenie tohto oznámenia lehotu piatich pracovných dní od prijatia vyhlásenia.

      Keďže totiž toto doručenie povolenia musí predchádzať vyslaniu zamestnancov zamestnávateľom a k takémuto vyslaniu môže dôjsť
         až po kontrole správnosti predchádzajúceho vyhlásenia o vyslaní vnútroštátnymi orgánmi, musí byť takéto konanie považované
         za konanie, ktoré má povahu správneho povoľovacieho konania, a môže, najmä z dôvodu lehoty stanovenej na vydanie tohto povolenia,
         brániť zamýšľanému vyslaniu a v dôsledku toho poskytovaniu služieb zo strany zamestnávateľa vysielaných pracovníkov, a to
         osobitne vtedy, ak poskytovaná činnosť vyžaduje určitú rýchlosť konania. Z toho vyplýva, že požiadavka zaslania predchádzajúceho
         vyhlásenia o vyslaní, ako aj oznámenia jeho registračného čísla, predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb v zmysle
         článku 56 ZFEÚ.

      Takéto opatrenia nie sú primerané cieľu spočívajúcemu v ochrane pracovníkov. Zdá sa, že predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní
         napomáha oznámiť vnútroštátnym orgánom potrebné informácie. Postup registrácie a povolenia, na základe ktorého má uvedené
         vyhlásenie povahu správneho povoľovacieho konania, však ide nad rámec toho, čo je potrebné na zabezpečenie ochrany vyslaných
         pracovníkov, keďže predchádzajúce vyhlásenie v rozsahu, v akom umožňuje kontrolovať dodržiavanie právnej úpravy sociálneho
         zabezpečenia a odmeňovania hostiteľského členského štátu počas obdobia vyslania, predstavuje primeranejšie opatrenie na dosiahnutie
         tohto cieľa než predchádzajúce povolenie alebo kontrola.

      (pozri body 34, 36, 40, 52, 53, 61 a výrok)
      2.        Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ nebránia právnej úprave členského štátu, ktorá pre zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte,
         ktorý vysiela pracovníkov na územie prvého štátu, stanovuje povinnosť mať pre jeho vnútroštátne orgány počas obdobia vyslania
         k dispozícii kópie dokumentov rovnocenných s dokumentmi sociálneho zabezpečenia a pracovnými dokumentmi vyžadovanými právom
         prvého štátu, ako aj povinnosť zaslať ich uvedeným orgánom po uplynutí tohto obdobia.

      Nemožno vylúčiť, že tieto povinnosti prinášajú dodatočné náklady, ako aj administratívne a finančné zaťaženie pre podniky
         usadené v inom členskom štáte, takže tieto podniky z hľadiska hospodárskej súťaže nie sú v rovnocennom postavení s podnikmi
         zamestnávajúcimi osoby zvyčajne pracujúce na vnútroštátnom území. Uchovávanie kópie rovnocenných dokumentov však umožňuje
         príslušným orgánom kontrolovať dodržiavanie pracovných podmienok vyslaných pracovníkov stanovených v článku 3 ods. 1 smernice
         96/71 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb vo vzťahu k vyslaným pracovníkom, a teda zabezpečovať ich ochranu.
         Takéto opatrenia sú teda primerané cieľu spočívajúcemu v ochrane pracovníkov.

      (pozri body 42, 57, 60, 61 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 7. októbra 2010 (*)

      „Slobodné poskytovanie služieb – Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ – Vysielanie pracovníkov – Obmedzenia – Zamestnávatelia usadení v inom členskom štáte – Registrácia predchádzajúceho vyhlásenia o vyslaní – Dokumenty sociálneho zabezpečenia alebo pracovné dokumenty – Dokumenty rovnocenné s dokumentmi upravenými právom hostiteľského členského štátu – Kópie – Uchovávanie pre vnútroštátne orgány“
      Vo veci C‑515/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Rechtbank van eerste
         aanleg te Antwerpen (Belgicko) z 3. novembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 26. novembra 2008, ktorý súvisí s trestným konaním
         proti:

      Vítorovi Manuelovi dos Santosovi Palhotovi,
      Máriovi de Mouraovi Gonçalvesovi,
      Fernandovi Luisovi das Nevesovi Palhotovi,
      Termisovi Limitadovi,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Rosas, U. Lõhmus (spravodajca), A. Ó Caoimh a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: M.‑A. Gaudissart, vedúci sekcie,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. februára 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        V. M. dos Santos Palhota, M. de Moura Gonçalves, F. L. das Neves Palhota a Termiso Limitada, v zastúpení: K. Stappers, advocaat,
      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci V. Pertry a H. Gilliams, advocaten,
      –        dánska vláda, v zastúpení: J. Bering Liisberg a R. Holdgaard, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a B. Klein, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: K. Georgiadis, I. Bakopoulos a M. Michelogiannaki, splnomocnení zástupcovia,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a A. Czubinski, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: E. Traversa, W. Roels a I. V. Rogalski, splnomocnení zástupcovia,
      –        Dozorný úrad EZVO, v zastúpení: B. Alterskjær a O. Einarsson, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 5. mája 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania, ktoré začala prokuratúra proti V. M. dos Santosovi Palhotovi, M. de Mouraovi
         Gonçalvesovi a F. L. das Nevesovi Palhotovi, ako aj proti spoločnosti Termiso Limitada usadenej v Portugalsku (ďalej len spoločne
         „obvinení vo veci samej“), pre opomenutie vyhotoviť individuálny účet upravený belgickou právnou úpravou vo vzťahu k 53 portugalským
         pracovníkom vyslaným do Belgicka.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Podľa článku 1 ods. 1 smernice Európskeho Parlamentu a Rady 96/71/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci
         poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 431):

      „Táto smernica sa uplatňuje na podniky zriadené v členskom štáte, ktoré v rámci poskytovania nadnárodných služieb vysielajú
         pracovníkov, v súlade s odsekom 3, na územie členského štátu.“

      4        Článok 3 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice stanovuje:

      „Členské štáty zabezpečia, aby podniky podľa článku 1 ods. 1 bez ohľadu na rozhodné právo pre pracovnoprávne vzťahy, zaručili
         pracovníkom, vyslaným na územie členských štátov, nasledujúce pracovné podmienky, platné v členskom štáte vykonávania práce
         a zakotvené:

      –      v zákonoch, iných právnych predpisoch alebo správnych opatreniach a/alebo
      –      v kolektívnych zmluvách alebo v arbitrážnych nálezoch vyhlásených za všeobecne uplatniteľné v zmysle odseku 8, pokiaľ sa týkajú
         činností uvádzaných v prílohe:

      a)      maximálna dĺžka pracovného času a minimálna doba odpočinku,
      b)      minimálna ročná dĺžka platenej dovolenky,
      c)      minimálne mzdové tarify vrátane sadzby za nadčasy; toto sa nevzťahuje na zamestnanecké systémy doplnkového dôchodkového poistenia,
      d)      podmienky prenájmu pracovníkov, najmä dodanie pracovníkov podnikmi pre dočasné zamestnávanie,
      e)      zdravie, bezpečnosť a hygiena pri práci,
      f)      ochranné opatrenia, týkajúce sa podmienok zamestnávania tehotných žien alebo žien, ktoré nedávno porodili, detí a mladistvých,
      g)      rovnaké zaobchádzanie medzi mužmi a ženami a iné protidiskriminačné ustanovenia.“
       Vnútroštátna právna úprava
      5        Článok 8 zákona z 5. marca 2002, ktorým sa preberá smernica 96/71 a zavádza sa zjednodušený režim vedenia dokumentov sociálneho
         zabezpečenia podnikmi, ktoré vysielajú pracovníkov do Belgicka (Belgisch Staatsblad z 13. marca 2002, ďalej len „zákon z 5. marca 2002“), stanovuje, že zamestnávateľ, ktorý spĺňa podmienky uvedené v článku 6b
         ods. 2 kráľovského dekrétu č. 5 z 23. októbra 1978 o uchovávaní dokumentácie na účely sociálneho zabezpečenia (Belgisch Staatsblad z 2. decembra 1978, ďalej len „kráľovský dekrét č. 5“) nie je povinný počas obdobia určeného podľa tohto odseku vyhotovovať
         okrem iného vyúčtovanie mzdy upravené v článku 15 zákona z 12. apríla 1965 o ochrane odmeňovania pracovníkov (ďalej len „vyúčtovanie
         mzdy“).

      6        Článkom 9 zákona z 5. marca 2002 sa do kráľovského dekrétu č. 5 zaviedla kapitola IIa obsahujúca najmä uvedený článok 6b,
         ktorý stanovuje zjednodušený režim upravený týmto zákonom (ďalej len „zjednodušený režim“). Podľa ods. 1 tohto článku sa na
         účely tejto kapitoly pod zamestnávateľmi v zmysle kráľovského dekrétu č. 5 rozumejú tí, ktorí na belgickom území zamestnávajú
         pracovníkov, ktorí buď zvyčajne pracujú na území jedného alebo viacerých štátov iných ako Belgické kráľovstvo, alebo boli
         zamestnaní v inej krajine ako Belgické kráľovstvo.

      7        Podľa odseku 2 toho istého článku zamestnávatelia nie sú počas určitého obdobia povinní vyhotovovať a uchovávať dokumenty
         sociálneho zabezpečenia stanovené v kapitole II kráľovského dekrétu č. 5, vrátane individuálneho účtu upraveného v jeho článku
         4 ods. 1 (ďalej len „individuálny účet“), ak po prvé pred zamestnaním dotknutých pracovníkov pošlú belgickým orgánom vyhlásenie
         o vyslaní (ďalej len „predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní“) a po druhé majú pre tieto orgány k dispozícii kópiu dokumentov
         vyžadovaných právnou úpravou štátu, v ktorom je zamestnávateľ usadený, ktoré sú rovnocenné s individuálnym účtom alebo s vyúčtovaním
         mzdy (ďalej len „rovnocenné dokumenty“).

      8        Podľa článku 2 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002, ktorým sa upravujú vykonávacie pravidlá zjednodušeného režimu usadenia
         sa a uchovávania dokumentov sociálneho zabezpečenia pre podniky, ktoré vysielajú pracovníkov do Belgicka, a ktorým sa definujú
         činnosti v oblasti stavebníctva upravené v článku 6 ods. 2 zákona z 5. marca 2002 (Belgisch Staatsblad zo 17. apríla 2002, ďalej len „kráľovský dekrét z 29. marca 2002“), obdobie upravené v článku 6b ods. 2 kráľovského dekrétu
         č. 5 je stanovené na šesť mesiacov odo dňa zamestnania prvého pracovníka vyslaného do Belgicka.

      9        Podľa článku 3 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002 musia zamestnávatelia zamestnávajúci pracovníkov vyslaných do Belgicka
         pred ich zamestnaním poslať inšpektorátu kontroly dodržiavania predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia listom, elektronickou
         poštou alebo faxom vyhlásenie o vyslaní v súlade s článkom 4 tohto dekrétu. Tento inšpektorát do piatich pracovných dní od
         dátumu doručenia tohto vyhlásenia potvrdí prijatie a súlad tohto vyhlásenia a na tento účel pridelí vyhláseniu registračné
         číslo, ktoré doručí zamestnávateľovi jedným z uvedených komunikačných prostriedkov, pričom tento zamestnávateľ môže zamestnávať
         pracovníkov až po oznámení tohto čísla. Bez tohto oznámenia zamestnávateľ nemôže využiť oslobodenie od povinnosti vyhotoviť
         a uchovávať dokumenty sociálneho zabezpečenia upravené zjednodušeným režimom.

      10      Článok 4 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002 stanovuje, že vyhlásenie o vyslaní, ktoré musí byť v súlade so vzorom uvedeným
         v prílohe tohto dekrétu, musí obsahovať tieto údaje:

      „1.      pokiaľ ide o zamestnávateľa, ktorý vysiela pracovníkov do Belgicka: priezvisko, meno, trvalé bydlisko alebo názov a sídlo
         podniku, povahu vykonávanej činnosti, adresu, číslo telefónu a číslo faxu, elektronickú adresu a identifikačné alebo registračné
         číslo, ktoré mu bolo pridelené orgánom sociálneho zabezpečenia v krajine pôvodu;

      2.      pokiaľ ide o poverenú osobu alebo mandatára zamestnávateľa, u ktorého sú rovnocenné dokumenty sprístupňované v súlade s článkom
         5 [ods. 1] tohto dekrétu: priezvisko, meno, názov podnikateľa, adresu, číslo telefónu, číslo faxu a elektronickú adresu;

      3.      pokiaľ ide o každého z pracovníkov vyslaných do Belgicka: priezvisko, meno, trvalé bydlisko, dátum narodenia, rodinný stav,
         pohlavie, štátnu príslušnosť, adresu, číslo telefónu, číslo a typ dokladu totožnosti, dátum uzatvorenia pracovnej zmluvy,
         dátum začiatku zamestnania na území Belgicka a druh práce;

      4.      pokiaľ ide o pracovné podmienky, ktoré sa majú uplatňovať na vyslaných pracovníkov: týždenný pracovný čas a pracovnú dobu;
      5.      pokiaľ ide o vyslanie: druh služieb poskytovaných v rámci vyslania, dátum začiatku vyslania a predpokladanú dĺžku jeho trvania
         a miesto výkonu práce;

      6.      pokiaľ ide o rovnocenné dokumenty: miesto uloženia a uchovávania dokumentov v súlade s článkom 5 tohto dekrétu.“
      11      Článok 5 tohto dekrétu sa týka pravidiel sprístupňovania a uchovávania rovnocenných dokumentov počas obdobia zamestnávania
         pracovníkov vyslaných do Belgicka. Odsek 1 tohto článku stanovuje, že počas obdobia šiestich mesiacov upraveného v článku
         2 je povinnosťou mať pre určené inšpekčné služby k dispozícii kópie rovnocenných dokumentov. Tieto kópie musia byť k dispozícii
         buď na pracovisku, na ktorom vykonáva vyslaný pracovník činnosť v Belgicku, alebo na adrese bydliska fyzickej osoby v Belgicku,
         ktorá uchováva dokumenty ako poverená osoba alebo mandatár zamestnávateľa. V opačnom prípade sú zamestnávatelia povinní vyhotovovať
         a uchovávať individuálny účet a vyúčtovanie mzdy. Podľa odseku 2 toho istého článku 5 musia po skončení tejto doby šiestich
         mesiacov zamestnávatelia uchovávať tieto kópie počas obdobia piatich rokov a okrem toho vyhotovovať dokumenty sociálneho zabezpečenia
         upravené v kapitole II kráľovského dekrétu č. 5, ako aj vyúčtovanie mzdy.

      12      Článok 6 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002 sa týka pravidiel sprístupnenia a uchovávania rovnocenných dokumentov po skončení
         obdobia zamestnávania pracovníkov vyslaných do Belgicka. Uvádza, že po skončení tejto doby musia zamestnávatelia doporučeným
         listom zaslať kópie rovnocenných dokumentov, ako aj ich súpis inšpektorátu práce, alebo ich predložiť s potvrdenkou o prevzatí.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      13      Zo spisu a z písomných pripomienok belgickej vlády vyplýva, že spoločnosť Termiso Limitada pravidelne vysielala portugalských
         zváračov a montérov do lodenice spoločnosti Antwerp Shiprepair NV, aby tam vykonávali práce na lodiach. Počas kontroly tejto
         lodenice uskutočnenej 12. júla 2004 inšpekčné služby konštatovali, že tam bolo zamestnaných 53 portugalských zamestnancov
         Termiso Limitada a žiadny z nich nebol predmetom predchádzajúceho vyhlásenia o vyslaní. Okrem toho portugalský majster nebol
         schopný predložiť nijaký portugalský mzdový dokument.

      14      Podľa Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen inšpekčné služby konštatovali, že podmienky uložené zákonom z 5. marca 2002,
         ako aj smernicou 96/71 neboli dodržané, preto bolo potrebné uplatniť belgické právo sociálneho zabezpečenia týkajúce sa uchovávania
         dokumentov sociálneho zabezpečenia a najmä individuálneho účtu. Obvinení vo veci samej (prvý, druhý a tretí ako konatelia
         a zamestnanci spoločnosti Termiso Limitada a táto spoločnosť ako zamestnávateľ a trestne zodpovedná právnická osoba) sú obžalovaní
         z dôvodu, že v období od 31. mája do 13. júla 2004 nevyhotovili tento individuálny účet pre 53 uvedených pracovníkov, čím
         porušili najmä viaceré ustanovenia kráľovského dekrétu č. 5. Rovnako sú obžalovaní zo série porušení belgickej právnej úpravy
         týkajúcej sa zákonnej minimálnej mzdy a mzdy za prácu v nadčase.

      15      Vnútroštátny súd sa domnieva, že možnosť meritórne rozhodnúť o porušení belgickej právnej úpravy sociálneho zabezpečenia závisí
         od skutočnosti, či zákon z 5. marca 2002, ktorého nedodržanie má za následok povinnosť dosiahnuť súlad s touto právnou úpravou,
         je zlučiteľný s článkami 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ.

      16      Za týchto podmienok Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Sú ustanovenia článku 8 zákona z 5. marca 2002 a článkov 3, 4 a 5 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002 (vykonávajúce nariadenie)
         v rozpore s článkami [56 ZFEÚ] a [57 ZFEÚ] tým, že ukladajú zahraničným zamestnávateľom, ktorí chcú vyslať pracovníkov, povinnosť
         vopred doručiť vyhlásenie o vyslaní inšpekčnej službe sociálneho zabezpečenia, ako aj povinnosť mať k dispozícii dokumenty
         porovnateľné s belgickými individuálnymi účtami alebo belgickým vyúčtovaním mzdy, [v takom rozsahu, že] by im mohli brániť
         v prístupe alebo im sťažiť prístup na belgický pracovný trh?“

       O prejudiciálnej otázke
       O prípustnosti
      17      Belgická vláda tvrdí, že prejudiciálna otázka je neprípustná, keďže je založená na nesprávnom predpoklade, že zjednodušený
         režim je povinný, hoci zahraniční zamestnávatelia vysielajúci pracovníkov na belgické územie majú aj možnosť vyhotoviť a uchovávať
         dokumenty sociálneho zabezpečenia v súlade s belgickou právnou úpravou.

      18      V tejto súvislosti aj za predpokladu, že by tento súd považoval zjednodušený režim za povinný, postup podľa článku 267 ZFEÚ
         vychádza podľa ustálenej judikatúry z jasného rozdelenia právomocí medzi vnútroštátne súdy a Súdny dvor, pričom výlučne Súdny
         dvor je oprávnený rozhodovať o otázkach, ktoré sa týkajú výkladu alebo platnosti aktov Únie uvedených v tomto článku. V tomto
         rámci Súdnemu dvoru neprináleží posudzovať výklad ustanovení vnútroštátneho práva alebo rozhodnúť, či je výklad tohto práva
         zo strany vnútroštátneho súdu správny (pozri najmä rozsudok z 18. januára 2007, Auroux a i., C‑220/05, Zb. s. I‑385, bod 25
         a citovanú judikatúru).

      19      Belgická a nemecká vláda okrem toho poukazujú, že v rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa neuvádza právny základ a ani vysvetlenie
         súvislosti medzi sporom vo veci samej a položenou otázkou. Belgická vláda v tomto ohľade uvádza, že táto otázka sa netýka
         výkladu smernice 96/71, ktorej uplatnenie je v tomto spore spochybnené. Táto vláda tiež pochybuje o potrebe vykladať článok
         57 ZFEÚ, keďže sa nespochybňuje, že činnosti vykonávané v Belgicku spoločnosťou Termiso Limitada a jej pracovníkmi predstavujú
         poskytovanie služieb.

      20      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v právnom
         a skutkovom rámci, ktorý vymedzí na svoju zodpovednosť a ktorého presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia
         ich relevantnosti. Súdny dvor môže zamietnuť návrh vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania len vtedy, ak je
         zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide
         o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na to, aby mohol dať užitočnú
         odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (pozri rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 61, ako
         aj z 23. decembra 2009, Spector Photo Group a Van Raemdonck, C‑45/08, Zb. s. I‑12073, bod 26).

      21      V predmetnej veci, ako vyplýva z bodov 14 a 15 tohto rozsudku, prehľad skutkového a právneho rámca sporu vo veci samej v rozhodnutí
         vnútroštátneho súdu umožňuje pochopiť, že podľa názoru sudcu v prípade nedostatku zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy,
         ako je zjednodušený režim, s ustanoveniami Zmluvy o FEÚ o slobodnom poskytovaní služieb obvinení vo veci samej nemôžu byť
         potrestaní pre nedodržanie povinnosti vyhotoviť individuálny účet pre dotknutých zamestnancov, ktorá vzniká iba v prípade
         nepoužitia tohto režimu. Tento iste stručný prehľad stačí na to, aby Súdny dvor mohol poskytnúť užitočnú odpoveď na položenú
         otázku.

      22      Navyše skutočnosť, že sa nežiada o výklad smernice 96/71, nemá žiadny vplyv na právomoc Súdneho dvora odpovedať na prejudiciálnu
         otázku v rozsahu, v akom sú ustanovenia práva Únie, ktorých výklad sa žiada, relevantné na vyriešenie sporu vo veci samej.

      23      Z vyššie uvedeného vyplýva, že prejudiciálna otázka je prípustná.

       O veci samej
      24      Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ bránia právnej úprave členského štátu, ktorá
         upravuje povinnosť zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte, ktorý vysiela pracovníkov na územie prvého štátu, zaslať
         predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní, ako aj povinnosť mať pre vnútroštátne orgány počas obdobia vyslania k dispozícii kópie
         dokumentov rovnocenných s dokumentmi sociálneho zabezpečenia alebo pracovnými dokumentmi, ako je individuálny účet a vyúčtovanie
         mzdy, vyžadované právom prvého štátu.

      25      Belgická vláda vo svojich pripomienkach uviedla, že vnútroštátny súd nežiadal výklad smernice 96/71. V tejto súvislosti treba
         uviesť, že hoci zjednodušený režim slúži, ako tvrdí belgická vláda, na kontrolu dodržiavania pracovných podmienok a podmienok
         zamestnávania vymenovaných v článku 3 ods. 1 prvom pododseku smernice 96/71 zo strany zamestnávateľov vysielajúcich zahraničných
         pracovníkov na belgické územie, takéto kontrolné opatrenia nepatria do pôsobnosti tejto smernice a nie sú ani harmonizované
         na úrovni Európskej únie.

      26      Cieľom smernice 96/71 je koordinovať vnútroštátne hmotnoprávne systémy týkajúce sa pracovných podmienok a podmienok zamestnávania
         vyslaných pracovníkov nezávisle od doplňujúcich administratívnych pravidiel určených na to, aby umožnili preskúmanie dodržiavania
         týchto podmienok.

      27      Z toho vyplýva, že tieto opatrenia môžu byť slobodne vymedzené členskými štátmi v súlade so Zmluvou a všeobecnými zásadami
         práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko, C‑490/04, Zb. s. I‑6095, bod 19, ako aj z 18. decembra
         2007, Laval un Partneri, C‑341/05, Zb. s. I‑11767, bod 60).

      28      V predmetnej veci nie je spochybnené, že spor vo veci samej sa týka podniku usadeného v členskom štáte, ktorý vyslal vlastných
         pracovníkov na určité obdobie na pracovisko nachádzajúce sa v inom členskom štáte s cieľom poskytovať služby. Súdny dvor už
         konštatoval, že takáto skutková situácia patrí do pôsobnosti článkov 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ (pozri rozsudok z 25. októbra 2001,
         Finalarte a i., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98 až C‑54/98 a C‑68/98 až C‑71/98, Zb. s. I‑7831, bod 20).

       O existencii obmedzenia slobodného poskytovania služieb
      29      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že článok 56 ZFEÚ vyžaduje nielen elimináciu akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi
         služieb so sídlom v inom členskom štáte na základe jeho štátnej príslušnosti, ale aj odstránenie všetkých obmedzení, i keď
         sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu zabraňovať
         činnosti poskytovateľa so sídlom v inom členskom štáte, kde zákonne poskytuje obdobné služby, sťažovať ju alebo ju robiť menej
         atraktívnou (pozri najmä rozsudky z 23. novembra 1999, Arblade a i., C‑369/96 a C‑376/96, Zb. s. I‑8453, bod 33, ako aj z 21. septembra
         2006, Komisia/Rakúsko, C‑168/04, Zb. s. I‑9041, bod 36).

      30      V tomto kontexte treba uviesť, že podľa belgickej vlády bol zjednodušený režim dotknutý v spore vo veci samej zavedený zákonom
         z 5. marca 2002 v nadväznosti na už citovaný rozsudok Arblade a i. V bode 3 výroku tohto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že
         články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ bránia tomu, aby členský štát ukladal podniku usadenému v inom členskom štáte a dočasne uskutočňujúcemu
         práce v prvom štáte povinnosť vyhotovovať dokumenty sociálneho zabezpečenia alebo pracovné dokumenty, ako je najmä individuálny
         účet pre každého vyslaného pracovníka vo forme vyžadovanej právnou úpravou prvého štátu, keďže sociálna ochrana pracovníkov
         spôsobilá odôvodniť tieto požiadavky už je zachovaná predložením dokumentov sociálneho zabezpečenia a pracovných dokumentov
         uchovávaných týmto podnikom podľa právnej úpravy členského štátu, v ktorom je usadený.

      31      Z tohto zákona, ako aj z kráľovského dekrétu z 29. marca 2002 vyplýva, že na obdobie šiestich mesiacov od začatia zamestnávania
         prvého vyslaného pracovníka zjednodušený režim oslobodzuje zamestnávateľov vysielajúcich pracovníkov na belgické územie najmä
         od vyhotovovania individuálneho účtu a vyúčtovania mzdy vyžadovaných belgickou právnou úpravou v rozsahu, v akom po prvé zašlú
         predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní belgickým orgánom a po druhé budú mať pre tieto orgány k dispozícii kópiu rovnocenných
         dokumentov.

      32      Pokiaľ ide o časové obmedzenie uplatňovania tohto oslobodenia, jeho prípadne obmedzujúci charakter v tejto veci neprichádza
         do úvahy, keďže je nepochybné, že vyslanie dotknuté vo veci samej trvalo menej ako šesť mesiacov.

      33      Pokiaľ ide v prvom rade o predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní, z článku 3 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002, ako aj z pripomienok
         belgickej vlády vyplýva, že na jednej strane musia belgické orgány potvrdiť prijatie a súlad tohto vyhlásenia do piatich pracovných
         dní od dátumu jeho doručenia pridelením registračného čísla, ktoré sa doručí zamestnávateľovi vysielaných pracovníkov. Na
         druhej strane sa vyslanie môže začať až po dni tohto pridelenia a doručenia, bez ktorého zamestnávateľ nemôže využiť zjednodušený
         režim.

      34      Je nutné konštatovať, že konanie opísané v prechádzajúcom bode nemožno považovať za jednoduché deklaratórne konanie. Ako zdôraznil
         generálny advokát v bode 70 návrhov, jednoduché poskytnutie informácií orgánom členského štátu určenia, ako aj potvrdenie
         prijatia sa môžu potenciálne zmeniť na mechanizmy kontroly a povolenia, ktoré predchádzajú začatiu poskytovania služieb. Keďže
         toto doručenie povolenia musí predchádzať vyslaniu zamestnancov zamestnávateľom a k takémuto vyslaniu môže dôjsť až po kontrole
         správnosti predchádzajúceho vyhlásenia o vyslaní vnútroštátnymi orgánmi, musí byť takéto konanie považované za konanie, ktoré
         má povahu správneho povoľovacieho konania (pozri analogicky rozsudok Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 41).

      35      Konanie, ktoré podmieňuje poskytovanie služieb prostredníctvom pracovníkov vyslaných na vnútroštátne územie podnikom usadeným
         v inom členskom štáte získaním správneho povolenia, je spôsobilé obmedziť slobodné poskytovanie služieb v zmysle článku 56 ZFEÚ
         (pozri analogicky rozsudky z 9. augusta 1994, Vander Elst, C‑43/93, Zb. s. I‑3803, bod 15, a z 19. januára 2006, Komisia/Nemecko,
         C‑244/04, Zb. s. I‑885, bod 34).

      36      Takéto konanie totiž môže najmä z dôvodu lehoty stanovenej na vydanie tohto povolenia brániť zamýšľanému vyslaniu a v dôsledku
         toho poskytovaniu služieb zo strany zamestnávateľa vysielaných pracovníkov, a to osobitne vtedy, ak poskytovaná činnosť vyžaduje
         určitú rýchlosť konania (pozri v tomto zmysle už citované rozsudky z 19. januára 2006, Komisia/Nemecko, bod 35, a Komisia/Rakúsko,
         bod 39).

      37      V tejto súvislosti obvinení vo veci samej vo svojich písomných pripomienkach poukazujú bez toho, aby boli v tomto bode spochybnení,
         na naliehavý charakter služieb poskytovaných spoločnosti Antwerp Shiprepair NV, ktorý vyžaduje začatie prác čo najskôr po
         uzavretí príslušnej zmluvy. Belgická vláda pritom v odpovedi na otázku položenú Súdnym dvorom na pojednávaní konštatovala,
         že zjednodušený režim nepripúšťa nijakú výnimku z konania opísaného v bode 33 tohto rozsudku pre naliehavé vyslania.

      38      Nie je dôležité, ako táto vláda takisto uviedla na pojednávaní, že oznámenie o registrácii sa v praxi zamestnávateľovi vysielaných
         pracovníkov zasiela dva alebo tri dni po prijatí predchádzajúceho vyhlásenia o vyslaní, keďže zamestnávateľ nemôže vopred
         vylúčiť nevyhnutnosť čakať pred vyslaním aspoň päť pracovných dní, ktoré stanovuje zjednodušený režim zaslania oznámenia o registrácii.
         Možnosť takéhoto čakania môže tak zamestnávateľovi, ako aj príjemcovi poskytovania služieb spočívajúceho vo vyslaní pracovníkov
         takéto poskytovanie služieb znemožniť, alebo ho prinajmenšom urobiť menej príťažlivé, najmä ak je naliehavej povahy.

      39      Okrem toho konanie opísané v bode 33 tohto rozsudku predstavuje určujúci prvok zjednodušeného režimu, keďže, ako vyplýva z článku
         3 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002, zamestnávateľ, ktorý vyšle pracovníkov na belgické územie bez toho, aby získal registračné
         číslo svojho predchádzajúceho oznámenia o vyslaní, sa vo vzťahu k tomuto vyslaniu nemôže obmedziť na držanie rovnocenných
         dokumentov, ako to stanovuje zjednodušený režim, ale musí vyhotoviť belgické dokumenty sociálneho zabezpečenia, ako napríklad
         individuálny účet a vyúčtovanie mzdy.

      40      Z toho vyplýva, že požiadavka zaslania predchádzajúceho vyhlásenia o vyslaní, ako aj oznámenia jeho registračného čísla, ako
         to stanovuje zjednodušený režim, predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 56 ZFEÚ.

      41      Tento záver nemôže spochybniť konštatovanie belgickej vlády, že zjednodušený režim je fakultatívny v tom zmysle, že zamestnávateľ
         zamýšľajúci vyslať pracovníkov na belgické územie sa tomuto režimu nemusí podriadiť, a v takom prípade musí vyhotoviť a mať
         k dispozícii vyššie uvedené belgické dokumenty sociálneho zabezpečenia. Ako sa pripomenulo v bode 30 tohto rozsudku, Súdny
         dvor v už citovanom rozsudku Arblade a i. rozhodol, že takáto povinnosť sama osebe nie je v súlade so slobodným poskytovaním
         služieb. Zo spisu navyše vyplýva, že v prípade belgickej právnej úpravy dotknutej vo veci samej sú za nedodržanie takejto
         povinnosti ukladané trestné sankcie.

      42      Pokiaľ ide po druhé o povinnosti uložené článkami 5 a 6 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002 zamestnávateľom pracovníkov vyslaných
         na belgické územie, a to predovšetkým povinnosť mať pre belgické orgány k dispozícii kópie rovnocenných dokumentov buď na
         pracovisku v Belgicku, alebo na adrese belgického bydliska poverenej osoby alebo mandatára zamestnávateľa, ďalej po skončení
         vyslania poslať tieto kópie, ako aj súpis rovnocenných dokumentov belgickým orgánom a nakoniec po skončení obdobia šiestich
         mesiacov uchovávať kópie rovnocenných dokumentov pre uvedené orgány na jednom z určených miest po dobu piatich rokov, nemožno
         bez ďalšieho vylúčiť, že tieto povinnosti prinášajú dodatočné náklady, ako aj administratívne a finančné zaťaženie pre podniky
         usadené v inom členskom štáte, takže tieto podniky z hľadiska hospodárskej súťaže nie sú v rovnocennom postavení s podnikmi
         zamestnávajúcimi osoby zvyčajne pracujúce na belgickom území.

      43      Hoci belgická vláda uviedla, že povinnosť uchovávať kópie rovnocenných dokumentov pre jej orgány počas obdobia piatich rokov
         po skončení vyslania sa nevzťahuje na vyslania kratšie ako šesť mesiacov, akým je aj vyslanie dotknuté vo veci samej, nič
         to nemení na skutočnosti, že neuviedla nijaké tvrdenie vo vzťahu k ostatným dvom povinnostiam. Navyše pripustila, že nemožno
         vylúčiť, že dotknuté ustanovenia môžu predstavovať obmedzenie slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 56 ZFEÚ.

      44      Za týchto okolností treba dospieť k záveru, že tieto dve povinnosti predstavujú obmedzenie slobodného poskytovania služieb.

       O odôvodnení obmedzení slobodného poskytovania služieb
      45      Podľa ustálenej judikatúry vnútroštátna právna úprava patriaca do oblasti, ktorá nie je predmetom harmonizácie na úrovni Únie,
         ktorá sa uplatňuje rovnako na každú osobu alebo podnik vykonávajúci činnosť na území dotknutého členského štátu, môže byť
         napriek svojmu reštriktívnemu účinku na slobodné poskytovanie služieb odôvodnená, ak zodpovedá jednému z naliehavých dôvodov
         všeobecného záujmu, ak už tento záujem nie je chránený predpismi, ktorým poskytovateľ podlieha v členskom štáte svojho sídla,
         ak je primeraná na zabezpečenie realizácie cieľov, ktoré sleduje, a ak nejde nad rámec toho, čo je potrebné na ich dosiahnutie
         (pozri rozsudky Arblade a i., už citovaný, body 34 a 35, ako aj Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 37).

      46      Ako je uvedené v bode 25 tohto rozsudku, podľa belgickej vlády slúži zjednodušený režim najmä na kontrolu dodržiavania pracovných
         podmienok a podmienok zamestnávania vymenovaných v článku 3 ods. 1 smernice 96/71 zo strany zamestnávateľov vysielajúcich
         zahraničných pracovníkov na belgické územie. Sleduje tak cieľ všeobecného záujmu, ktorý spočíva v sociálnej ochrane pracovníkov.

      47      V tejto súvislosti Súdny dvor opätovne rozhodol, že medzi naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu spôsobilými odôvodniť obmedzenie
         slobody poskytovania služieb figuruje ochrana pracovníkov (pozri najmä rozsudky Arblade a i., už citovaný, bod 36, Finalarte
         a i., už citovaný, bod 33, ako aj z 21. októbra 2004, Komisia/Luxembursko, C‑445/03, Zb. s. I‑10191, bod 29).

      48      Súdny dvor rovnako priznal členským štátom možnosť overiť rešpektovanie vnútroštátnych ustanovení a ustanovení práva Únie
         v oblasti poskytovania služieb a pripustil dôvodnosť kontrolných opatrení potrebných na overenie dodržiavania samotných požiadaviek
         odôvodnených dôvodmi všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudky Arblade a i., už citovaný, bod 38, ako aj z 19. januára
         2006, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 36).

      49      Je preto potrebné preskúmať, či sú opatrenia, ako napríklad tie, ktoré obsahuje zjednodušený režim, schopné zabezpečiť uskutočnenie
         cieľa spočívajúceho v ochrane pracovníkov a či nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie.

      50      Pokiaľ ide po prvé o predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní, belgická vláda tvrdí, že vyhlásenie umožňuje príslušným orgánom
         vykonávať účinnú kontrolu podmienok odmeňovania a pracovných podmienok v rámci vysielania pracovníkov do Belgicka. Na pojednávaní
         belgická vláda spresnila, že v prípade neexistencie takého vyhlásenia belgické orgány nemôžu kontrolovať dátum začatia vyslania
         do Belgicka, keďže rovnocenné dokumenty takéto informácie neposkytujú.

      51      V tomto ohľade Súdny dvor už rozhodol, že povinnosť uložená zamestnávateľovi usadenému v inom členskom štáte pred vyslaním
         oznámiť miestnym orgánom prítomnosť jedného alebo viacerých vysielaných zamestnancov, predpokladanú dĺžku ich pobytu a službu
         alebo služby, ktorých poskytovanie odôvodňuje vyslanie, predstavuje rovnako účinné a menej obmedzujúce opatrenie než pracovné
         povolenie, predchádzajúca kontrola alebo aj potvrdenie vyslania. Takáto povinnosť umožňuje týmto orgánom kontrolovať dodržiavanie
         právnej úpravy sociálneho zabezpečenia a odmeňovania hostiteľského členského štátu počas doby vyslania, berúc pritom do úvahy
         povinnosti, ktoré tento zamestnávateľ musí splniť podľa predpisov práva sociálneho zabezpečenia platných v členskom štáte
         pôvodu (pozri rozsudky Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 31; z 19. januára 2006, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 45,
         a Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 52).

      52      Z toho vyplýva, že hoci sa zdá, že predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní napomáha oznámiť belgickým orgánom informácie uvedené
         v bode 50 tohto rozsudku, postup registrácie a povolenia, na základe ktorého má uvedené vyhlásenie, ako je uvedené v bode
         34 tohto rozsudku, povahu správneho povoľovacieho konania, ide nad rámec toho, čo je potrebné na zabezpečenie ochrany vyslaných
         pracovníkov.

      53      Z judikatúry pripomenutej v bode 51 tohto rozsudku totiž vyplýva, že predchádzajúce vyhlásenie v rozsahu, v akom umožňuje
         kontrolovať dodržiavanie právnej úpravy sociálneho zabezpečenia a odmeňovania hostiteľského členského štátu počas obdobia
         vyslania, predstavuje primeranejšie opatrenie na dosiahnutie tohto cieľa než predchádzajúce povolenie alebo kontrola. V tomto
         ohľade samotná belgická vláda neuvádza, že by sa zjednodušený režim týkal niečoho iného, ako je účinná kontrola podmienok
         odmeňovania a pracovných podmienok vyslaných pracovníkov počas obdobia vyslania.

      54      Keďže však požiadavka predchádzajúceho vyhlásenia zostáva primeraným opatrením na umožnenie nevyhnutných kontrol a zabránenie
         podvodom, správny orgán by mal zamestnávateľovi vysielajúcemu pracovníkov na belgické územie umožniť predloženie dôkazu, že
         uskutočnil vyhlásenie obsahujúce všetky požadované informácie.

      55      Pokiaľ ide po druhé o dokumenty rovnocenné s individuálnym účtom a vyúčtovaním mzdy, belgická vláda v písomných pripomienkach
         uvádza, že individuálny účet zmieňuje služby poskytnuté pracovníkom, ako aj príslušnú odmenu a že vyúčtovanie mzdy uvádza
         spôsob výpočtu danej odmeny s ohľadom na počet odpracovaných hodín a dni dovolenky, ako aj zrážky zo mzdy.

      56      Okrem toho, ako sa uvádza v bode 42 tohto rozsudku, z článkov 5 a 6 kráľovského dekrétu z 29. marca 2002 vyplýva, že zamestnávateľ
         pracovníkov vyslaných na belgické územie musí mať pre belgické orgány k dispozícii kópie rovnocenných dokumentov buď na pracovisku
         v Belgicku, alebo na adrese belgického bydliska poverenej osoby alebo mandatára zamestnávateľa. Po skončení vyslania musia
         byť tieto kópie, ako aj súpis rovnocenných dokumentov zaslané belgickým orgánom.

      57      Zdá sa, že uchovávanie kópie rovnocenných dokumentov, ako sú opísané v bode 55 tohto rozsudku, umožňuje príslušným orgánom
         kontrolovať dodržiavanie pracovných podmienok stanovených v článku 3 ods. 1 smernice 96/71 vo vzťahu k vyslaným pracovníkom,
         a teda zabezpečovať ich ochranu.

      58      Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že v rozsahu, v akom sú informácie poskytnuté dokumentmi o vyslaných pracovníkoch,
         ktoré sú požadované právnou úpravou štátu usadenia, ako celok dostatočné na to, aby umožnili nevyhnutné kontroly v hostiteľskom
         členskom štáte, predstavuje predloženie týchto dokumentov alebo ich kópie v primeranej lehote menej obmedzujúce opatrenie
         na zabezpečenie sociálnej ochrany uvedených pracovníkov než vystavenie dokumentov v súlade s právnou úpravou hostiteľského
         štátu, pokiaľ tieto dokumenty alebo ich kópie nie sú k dispozícii na pracovisku alebo na prístupnom a jasne určenom mieste
         na území hostiteľského členského štátu (pozri v tomto zmysle už citované rozsudky Arblade a i., body 64 až 66, ako aj Finalarte
         a i., bod 74).

      59      Súdny dvor tiež rozhodol, že povinnosť zaslať po skončení obdobia vyslania dokumenty, ktoré musí zamestnávateľ vyhotoviť na
         základe právnej úpravy členského štátu, kde je usadený, alebo ich kópie vnútroštátnym orgánom hostiteľského členského štátu,
         ktoré ich môžu kontrolovať a prípadne uchovávať, predstavuje menej obmedzujúce opatrenie na zabezpečenie kontroly dodržiavania
         právnej úpravy týkajúcej sa ochrany pracovníkov než povinnosť zamestnávateľa uchovávať tieto dokumenty na území uvedeného
         štátu po skončení obdobia vyslania (pozri v tomto zmysle rozsudok Arblade a i., už citovaný, bod 78).

      60      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa zdá, že takéto opatrenia sú primerané cieľu spočívajúcemu v ochrane pracovníkov.

      61      Na položenú otázku treba preto odpovedať:

      –        Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ bránia právnej úprave členského štátu, ktorá pre zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte,
         ktorý vysiela pracovníkov na územie prvého štátu, stanovuje povinnosť zaslať predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní, v rozsahu,
         v akom je začatie zamýšľaného vyslania podmienené oznámením registračného čísla tohto vyhlásenia zamestnávateľovi a v akom
         majú vnútroštátne orgány tohto prvého štátu na uskutočnenie tohto oznámenia lehotu piatich pracovných dní od prijatia vyhlásenia.

      –        Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ nebránia právnej úprave členského štátu, ktorá pre zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte,
         ktorý vysiela pracovníkov na územie prvého štátu, stanovuje povinnosť mať pre jeho vnútroštátne orgány počas obdobia vyslania
         k dispozícii kópie dokumentov rovnocenných s dokumentmi sociálneho zabezpečenia a pracovnými dokumentmi vyžadovanými právom
         prvého štátu, ako aj povinnosť zaslať ich uvedeným orgánom po uplynutí tohto obdobia.

       O trovách
      62      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ bránia právnej úprave členského štátu, ktorá pre zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte,
            ktorý vysiela pracovníkov na územie prvého štátu, stanovuje povinnosť zaslať predchádzajúce vyhlásenie o vyslaní, v rozsahu,
            v akom je začatie zamýšľaného vyslania podmienené oznámením registračného čísla tohto vyhlásenia zamestnávateľovi a v akom
            majú vnútroštátne orgány tohto prvého štátu na uskutočnenie tohto oznámenia lehotu piatich pracovných dní od prijatia vyhlásenia.
      Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ nebránia právnej úprave členského štátu, ktorá pre zamestnávateľa usadeného v inom členskom štáte,
            ktorý vysiela pracovníkov na územie prvého štátu, stanovuje povinnosť mať pre jeho vnútroštátne orgány počas obdobia vyslania
            k dispozícii kópie dokumentov rovnocenných s dokumentmi sociálneho zabezpečenia a pracovnými dokumentmi vyžadovanými právom
            prvého štátu, ako aj povinnosť zaslať ich uvedeným orgánom po uplynutí tohto obdobia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) zo 14. novembra 2012. # Evonik Industries AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva Impulso creador - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva IMPULSO - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Podobnosť označení - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-529/11.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 5. februára 2016.#Inge Barnett a i. proti Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru (EHSV).#Verejná služba – Úradníci na dôchodku – Starobné dôchodky – Článok 64 služobného poriadku – Opravné koeficienty – Ročná aktualizácia opravných koeficientov – Článok 65 ods. 2 služobného poriadku – Priebežná aktualizácia – Články 3, 4 a 8 prílohy XI služobného poriadku – Prah citlivosti – Zmena životných nákladov – Článok 64 ods. 4 služobného poriadku – Neexistencia aktualizácie na roky 2013 a 2014, o ktorej rozhodol normotvorca – Dosah – Nariadenie č. 1416/2013 – Nadhodnotenie opravného koeficienta pre Dánsko – Zníženie opravného koeficienta prostredníctvom mechanizmu priebežnej aktualizácie – Zneužitie právomoci.#Vec F-66/15.


Rozsudok Súdneho dvora z 1. júla 1969. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Vec 24-68.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 3. septembra 2009.#Pia Messner proti Firma Stefan Krüger.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Amtsgericht Lahr - Nemecko.#Smernica 97/7/ES - Ochrana spotrebiteľa - Zmluvy na diaľku - Výkon práva na odstúpenie od zmluvy spotrebiteľom - Náhrada za užívanie, ktorá sa má uhradiť predajcovi.#Vec C-489/07.

text:
      Vec C‑489/07
      Pia Messner
      proti
      Firme Stefan Krüger
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Amtsgericht Lahr)
      „Smernica 97/7/ES – Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy na diaľku – Výkon práva na odstúpenie od zmluvy spotrebiteľom – Povinnosť zaplatiť predajcovi náhradu za používanie“
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Ochrana spotrebiteľa v prípade zmlúv na diaľku – Smernica 97/7
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7, článok 6 ods. 1 druhá veta a článok 6 ods. 2)
      Ustanovenia článku 6 ods. 1 druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice 97/7 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku
         sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava všeobecne stanovila možnosť pre predávajúceho
         požadovať od spotrebiteľa kompenzačnú náhradu za použitie tovaru nadobudnutého na základe zmluvy uzatvorenej na diaľku v prípade,
         ak si posledný uvedený uplatní v lehote svoje právo na odstúpenie od zmluvy. Totiž v prípade, ak by spotrebiteľ musel zaplatiť
         takúto kompenzačnú náhradu len z toho dôvodu, aby mal možnosť používať tovar v období, keď ho mal vo svojej držbe, mohol by
         uplatniť svoje právo na odstúpenie len vtedy, keby zaplatil uvedenú náhradu. Takýto dôsledok by bol jasne v rozpore so znením
         a účelom článku 6 ods. 1 druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice 97/7 a bránil by spotrebiteľovi najmä v možnosti využiť slobodne
         a bez akéhokoľvek nátlaku lehotu na rozmyslenie, ktorú mu táto smernica priznáva. Rovnako účinnosť a efektivita práva na odstúpenie
         od zmluvy by sa spochybnila, ak by bola spotrebiteľovi uložená povinnosť zaplatiť kompenzačnú náhradu len z toho dôvodu, že
         tovar preskúmal a vyskúšal ho. Keďže konkrétnym cieľom práva na odstúpenie od zmluvy je poskytnúť túto možnosť spotrebiteľovi,
         skutočnosť, že ho spotrebiteľ využil, nemá za následok, že uvedené právo môže uplatniť len vtedy, ak zaplatí náhradu.

      Napriek tomu tie isté ustanovenia nebránia tomu, aby sa spotrebiteľovi uložila povinnosť zaplatiť kompenzačnú náhradu, ak
         spotrebiteľ použil uvedený tovar spôsobom, ktorý je nezlučiteľný so zásadami občianskeho práva, ako sú dobrá viera alebo bezdôvodné
         obohatenie, pod podmienkou, že nebude narušený účel tejto smernice, najmä účinnosť a efektivita práva na odstúpenie, čo prináleží
         posúdiť vnútroštátnemu súdu.

      (pozri body 23, 24, 29 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 3. septembra 2009 (*)

      „Smernica 97/7/ES – Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy na diaľku – Výkon práva na odstúpenie od zmluvy spotrebiteľom – Povinnosť zaplatiť predajcovi náhradu za používanie“
      Vo veci C‑489/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Amtsgericht Lahr (Nemecko)
         z 26. októbra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 5. novembra 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Pia Messner
      proti
      Firme Stefan Krüger,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann (spravodajca), sudcovia M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits a J.‑J. Kasel,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: K. Sztranc‑Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. decembra 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck, splnomocnená zástupkyňa,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. Rodríguez Cárcamo, splnomocnený zástupca,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a P. Contreiras, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz, W. Wils a H. Krämer, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 18. februára 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 smernice 97/7/ES Európskeho parlamentu a Rady z 20. mája
         1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku (Ú. v. ES L 144, s. 19; Mim. vyd. 15/003, s. 319).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu o vrátenie čiastky 278 eur, ktorý vznikol po odstúpení od zmluvy na diaľku medzi
         pani Messner, spotrebiteľkou, a Firmou Stefan Krüger (ďalej len „Stefan Krüger“), podnikom, ktorý sa zaoberá predajom na diaľku
         prostredníctvom internetu.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Odôvodnenie č. 14 smernice 97/7 stanovuje:

      „keďže spotrebiteľ nemá možnosť skutočne vidieť výrobok alebo uistiť sa o podstate poskytovanej služby pred uzavretím zmluvy;
         keďže by malo byť vytvorené ustanovenie, pokiaľ nie je v tejto smernici stanovené inak, týkajúce sa práva na odstúpenie od
         zmluvy; keďže ak má byť toto právo viac než formálne, náklady, ak existujú, znášané spotrebiteľom pri uplatnení jeho práva
         na odstúpenie od zmluvy, musia byť obmedzené na priame náklady, ktoré vznikli vrátením tovaru; keďže toto právo na odstúpenie
         od zmluvy nepoškodzuje práva spotrebiteľa stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, najmä vzhľadom na obdržanie poškodených
         výrobkov a služieb, alebo výrobkov a služieb nezodpovedajúcich popisu uvedenému v ponuke týchto výrobkov alebo služieb; keďže
         určenie ostatných podmienok a opatrení nasledujúcich po uplatnení práva na odstúpenie od zmluvy je vecou členských štátov“.

      4        Článok 6 ods. 1 a 2 uvedenej smernice stanovuje:

      „Právo na odstúpenie od zmluvy
      1.      Pri akejkoľvek zmluve na diaľku má spotrebiteľ k dispozícii obdobie najmenej siedmich pracovných dní, počas ktorých môže odstúpiť
         od zmluvy bez penalizácie a bez udania dôvodu. Jediné náklady, ktoré môžu spotrebiteľovi vzniknúť v súvislosti s uplatnením
         jeho práva na odstúpenie od zmluvy, sú priame náklady spojené s vrátením tovaru.

      …
      2.      V prípade, ak je právo na odstúpenie od zmluvy uplatnené spotrebiteľom v súlade s týmto článkom, je dodávateľ povinný nahradiť
         čiastky zaplatené spotrebiteľom bez toho, aby spotrebiteľovi vznikli akékoľvek výdavky. Jediné výdavky, ktoré môžu spotrebiteľovi
         vzniknúť v súvislosti s uplatnením jeho práva na odstúpenie od zmluvy, sú priame náklady spojené s vrátením tovaru. Takáto
         náhrada musí byť vykonaná bez zbytočného odkladu, maximálne však do tridsiatich dní.“

      5        Článok 14 tejto smernice stanovuje:

      „Minimálna doložka
      Členské štáty môžu zaviesť alebo udržiavať, v oblasti upravenej touto smernicou, striktnejšie ustanovenia v súlade so zmluvou
         na zabezpečenie vyššej úrovne ochrany spotrebiteľa. …“

       Vnútroštátna právna úprava
      6        § 312d nemeckého občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch, ďalej len „BGB“), s názvom „Právo na odstúpenie od zmluvy
         a nárok na vrátenie pri zmluvách na diaľku“ stanovuje:

      „1.      Spotrebiteľ, ktorý uzavrel zmluvu na diaľku, má právo na odstúpenie od zmluvy podľa § 355. Pokiaľ sa zmluva týka dodania tovaru,
         toto právo na odstúpenie od zmluvy môže byť nahradené nárokom na vrátenie podľa § 356.

      2.      S výnimkou § 355 ods. 2 prvej vety, začína právo na odstúpenie od zmluvy plynúť až od okamihu splnenia informačných povinností
         podľa § 312c ods. 2; v prípade dodania tovaru, odo dňa ich doručenia adresátovi; v prípade opakovaného dodania tovarov rovnakej
         povahy odo dňa doručenia prvej čiastkovej dodávky a v prípade poskytnutia služieb, odo dňa uzavretia zmluvy.“

      7        § 355 BGB s názvom „Právo na odstúpenie od zmlúv uzavretých so spotrebiteľmi“ stanovuje:

      „1.      Pokiaľ zákon priznáva spotrebiteľovi právo na odstúpenie od zmluvy podľa tohto ustanovenia, nie je spotrebiteľ viazaný vyhlásením
         o súhlase s uzavretím zmluvy, pokiaľ v stanovenej lehote od zmluvy odstúpi. Odstúpenie od zmluvy nemusí byť odôvodnené a musí
         byť vyjadrené písomne alebo vrátením veci predávajúcemu v lehote dvoch týždňov, pričom rozhodujúci je dátum odoslania.

      2.      Lehota začína plynúť v okamihu, keď je spotrebiteľ písomne informovaný o práve na odstúpenie od zmluvy prostredníctvom jasného
         oznámenia, ktoré upresňuje jeho práva podľa požiadaviek používaného prostriedku komunikácie, teda komunikácie, ktorá taktiež
         obsahuje meno a adresu toho, komu má byť odstúpenie od zmluvy oznámené, ako aj údaj týkajúci sa začiatku lehoty a pravidiel
         uvedených v odseku 1 druhej vete. Pokiaľ musí byť zmluva uzavretá písomne, lehota začne plynúť v okamihu, keď je exemplár
         zmluvy, písomnej objednávky spotrebiteľa, kópia originálu zmluvy alebo objednávky sprístupnená spotrebiteľovi. V prípade sporu
         o začiatku lehoty nesie dôkazné bremeno predávajúci.

      3.      Právo na odstúpenie od zmluvy uplynie šesť mesiacov od uzavretia zmluvy. V prípade dodania tovaru lehota nezačne plynúť pred
         dňom dodania tovaru spotrebiteľovi. Odchylne od prvej vety právo na odstúpenie od zmluvy neuplynie, pokiaľ spotrebiteľ nebol
         správne informovaný o svojom práve na odstúpenie do zmluvy; v prípade zmlúv na diaľku týkajúcich sa poskytnutia finančných
         služieb právo na odstúpenie od zmluvy okrem toho neuplynie, pokiaľ predávajúci správne nesplnil povinnosti, ktoré mu v oblasti
         informovania ukladá § 312c ods. 2 bod 1.“

      8        § 357 BGB s nadpisom „Právne účinky odstúpenia od zmluvy a vrátenia“ stanovuje:

      „1.      Bez toho, aby tým bolo dotknuté ustanovenie, ktoré by stanovovalo inak, predpisy týkajúce sa zákonného vypovedania zmluvy
         sa analogicky uplatnia na právo na odstúpenie od zmluvy a na nárok na vrátenie. § 286 ods. 3 sa zodpovedajúcim spôsobom uplatní
         na povinnosť uhradenia platieb podľa tohto ustanovenia; lehota, ktorú stanovuje, začne plynúť v okamihu vyhlásenia spotrebiteľa
         o odstúpení od zmluvy alebo o nároku na vrátenie. Pokiaľ ide o povinnosť spotrebiteľa vrátiť čiastku, začne lehota plynúť
         taktiež v okamihu, keď spotrebiteľ zašle svoje vyhlásenie; pokiaľ ide o povinnosť predávajúceho vrátiť čiastku, lehota začína
         plynúť v okamihu, keď mu je toto vyhlásenie doručené.

      3.      Odchylne od § 346 ods. 2 prvej vety bodu 3 je spotrebiteľ povinný zaplatiť náhradu škody v prípade poškodenia veci, ku ktorému
         došlo bežným opotrebovaním nadobudnutej veci, pričom spotrebiteľ bol o tomto právnom dôsledku, ako aj o možnosti sa mu vyhnúť,
         informovaný písomne najneskôr v okamihu uzavretia zmluvy. Spotrebiteľ nie je povinný zaplatiť takúto náhradu škody, pokiaľ
         k poškodeniu veci došlo výlučne na základe vyskúšania. § 346 ods. 3 prvá veta bod 3 sa neuplatní, pokiaľ bol spotrebiteľ správne
         informovaný o svojom práve na odstúpenie od zmluvy alebo pokiaľ bol s týmto právom oboznámený iným spôsobom.

      4.      Predchádzajúce odseky upravujú taxatívne práva strán.“
      9        § 346 ods. 1 až 3 BGB s nadpisom „Účinky zrušenia zmluvy“ je formulovaný takto:

      „1.      Ak sa jedna zmluvná strana dovoláva zmluvnej alebo zákonnej rozväzovacej podmienky, prijaté plnenia musia byť v prípade rozviazania
         zmluvy vrátené a získané úžitky musia byť nahradené.

      2.      Dlžník je povinný namiesto vrátenia plnenia alebo jeho vydania zaplatiť náhradu, ak:
      1.      je vrátenie alebo vydanie vylúčené z dôvodu povahy plnenia;
      2.      získaný predmet plnenia dlžník spotreboval, previedol, zaťažil, spracoval alebo zmenil;
      3.      získaná vec sa opotrebovala alebo zanikla, na opotrebovanie zodpovedajúce obvyklému užívaniu sa však neprihliada.
      Ak zmluva uvádza protiplnenie, musí byť zohľadnené pri výpočte náhrady; ak má byť náhrada zaplatená za výhodu vyplývajúcu
         z pôžičky, môže byť predložený dôkaz o tom, že hodnota výhody bola nižšia.

      3.      Povinnosť náhrady je vylúčená:
      1.      ak sa vada oprávňujúca rozviazanie zmluvy stala zjavnou až pri spracovaní alebo zmene veci,
      2.      ak je veriteľ zodpovedný za opotrebovanie alebo zánik veci, alebo ak ku škode na veci došlo u veriteľa,
      3.      ak v prípade zákonnej rozväzovacej podmienky k opotrebovaniu alebo zániku došlo u zainteresovanej osoby, hoci táto osoba vynaložila
         rovnakú starostlivosť, akú obvykle vynakladá vo svojich vlastných veciach.

      Zostávajúce obohatenie musí byť vrátené.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      10      Pani Messner si 2. decembra 2005 kúpila od Stefana Krügera cez internet použitý prenosný osobný počítač za cenu 278 eur.

      11      Stefan Krüger v čase tejto kúpy mal na internete zverejnené všeobecné obchodné podmienky, v ktorých sa okrem iného uvádza,
         že kupujúci je povinný uhradiť kompenzačnú náhradu za opotrebovanie vyplývajúce z bežného používania tovaru.

      12      V auguste 2006 došlo k poruche na obrazovke uvedeného počítača. Pani Messner informovala 4. augusta 2006 Stefana Krügera o tejto
         poruche obrazovky. Tento však odmietol bezplatne odstrániť uvedenú poruchu.

      13      Dňa 7. novembra 2006 si pani Messner uplatnila právo na odstúpenie od zmluvy a Stefanovi Krügerovi ponúkla, že mu osobný prenosný
         počítač pošle napäť, ak jej vráti kúpnu cenu. K tomuto odstúpeniu od zmluvy došlo v lehote, ktorú stanovuje BGB, pretože pani
         Messner nedostala informácie stanovené ustanoveniami tohto zákonníka o plynutí lehoty na odstúpenie.

      14      Pani Messner žiadala na Amtsgericht Lahr od Stefana Krügera zaplatenie čiastky 278 eur.

      15      Stefan Krüger proti žalobe namietal, že pani Messner je mu v každom prípade povinná poskytnúť kompenzačnú náhradu, ktorá zodpovedá
         používaniu osobného prenosného počítača za obdobie takmer ôsmich mesiacov. Pri porovnateľnom prenosnom osobnom počítači je
         trhová cena za prenájom v priemere 118,80 eura za tri mesiace, takže tomu zodpovedá náhrada za používanie predmetného počítača
         pani Messner vo výške 316,80 eura.

      16      Za týchto podmienok Amtsgericht Lahr rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Majú sa ustanovenia článku 6 ods. 2 a článku 6 ods. 1 druhej vety smernice 97/7… vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej
         právnej úprave, ktorá stanovuje, že v prípade, ak spotrebiteľ odstúpi od zmluvy, predávajúci môže v stanovenej lehote požadovať
         náhradu za použitie dodaného tovaru?“

       O prejudiciálnej otázke
      17      Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia článku 6 ods. 1 druhá veta a článku 6
         ods. 2 smernice 97/7 majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava stanovila, že predávajúci
         môže požadovať od spotrebiteľa kompenzačnú náhradu za použitie tovaru nadobudnutého na základe zmluvy uzatvorenej na diaľku
         v prípade, ak posledný uvedený si v lehote uplatní svoje právo na odstúpenie od zmluvy.

      18      Podľa článku 6 ods. 1 druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice 97/7 jediné náklady, ktoré spotrebiteľ môže znášať v súvislosti
         s uplatnením jeho práva na odstúpenie od zmluvy, sú priame náklady spojené s vrátením tovaru.

      19      Z odôvodnenia č. 14 smernice 97/7 vyplýva, že účelom zákazu uložiť spotrebiteľovi iné náklady ako tie, ktoré vyplývajú z priamo
         z vrátenia tovaru, je zabezpečiť, aby právo na odstúpenie zabezpečené touto smernicou „nebolo len formálne“. Pokiaľ by s uvedeným
         právom boli spojené negatívne finančné dôsledky, spotrebiteľ by mohol byť odradený od jeho použitia.

      20      Z toho istého odôvodnenia vyplýva, že právo na odstúpenie chráni spotrebiteľa v osobitnej situácii pri kúpe na diaľku, keď
         „nemá možnosť skutočne vidieť výrobok alebo uistiť sa o podstate poskytovanej služby pred uzavretím zmluvy“. Právo na odstúpenie
         kompenzuje nevýhodu, ktorá vzniká spotrebiteľovi pri zmluve na diaľku tak, že mu priznáva zodpovedajúcu lehotu na rozmyslenie,
         počas ktorej má možnosť preskúmať a vyskúšať nadobudnutý tovar.

      21      Práve z hľadiska týchto cieľov je potrebné vykladať zákaz uvedený v článku 6 ods. 1 druhej vete a článku 6 ods. 2 smernice
         97/7.

      22      V tejto súvislosti je potrebné skonštatovať, že všeobecné uloženie kompenzačnej náhrady za použitie tovaru nadobudnutého zmluvou
         na diaľku nie je v súlade s cieľmi uvedenej smernice.

      23      Ako to zdôraznila generálna advokátka v bode 74 svojich návrhov, v prípade, ak by spotrebiteľ musel zaplatiť takúto kompenzačnú
         náhradu len z toho dôvodu, aby mal možnosť používať tovar získaný zmluvou na diaľku v období, keď ho mal vo svojej držbe,
         mohol by uplatniť svoje právo na odstúpenie len vtedy, keby zaplatil uvedenú náhradu. Takýto dôsledok by bol jasne v rozpore
         so znením a účelom článku 6 ods. 1 druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice 97/7 a bránil by spotrebiteľovi najmä v možnosti
         využiť slobodne a bez akéhokoľvek nátlaku lehotu na rozmyslenie, ktorú mu táto smernica priznáva.

      24      Rovnako účinnosť a efektivita práva na odstúpenie od zmluvy by sa spochybnila, ak by bola spotrebiteľovi uložená povinnosť
         zaplatiť kompenzačnú náhradu len z toho dôvodu, že tovar nadobudnutý zmluvou na diaľku preskúmal a vyskúšal ho. Keďže konkrétnym
         cieľom práva na odstúpenie od zmluvy je poskytnúť túto možnosť spotrebiteľovi, skutočnosť, že ho spotrebiteľ využil, nemá
         za následok, že uvedené právo môže uplatniť len vtedy, ak zaplatí náhradu.

      25      Napriek tomu, že smernica 97/7chráni spotrebiteľa v osobitnej situácii týkajúcej sa zmluvy na diaľku, jej cieľom nie je priznať
         spotrebiteľovi práva, ktoré idú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na umožnenie riadneho uplatnenia jeho práva na odstúpenie
         od zmluvy.

      26      V dôsledku toho účel smernice 97/7 a najmä zákaz uvedený v jej článku 6 ods. 1 druhej vete a článku 6 ods. 2 v zásade nebránia
         tomu, aby právna úprava členského štátu ukladala spotrebiteľovi povinnosť zaplatiť spravodlivú kompenzačnú náhradu, ak spotrebiteľ
         používal tovar nadobudnutý zmluvou na diaľku takým spôsobom, ktorý je nezlučiteľný so zásadami občianskeho práva, ako sú dobrá
         viera alebo bezdôvodné obohatenie.

      27      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že z poslednej vety odôvodnenia č. 14 smernice 97/7 vyplýva, že je vecou členských
         štátov určiť ostatné podmienky a opatrenia nasledujúce po uplatnení práva na odstúpenie od zmluvy. Táto právomoc sa musí uplatniť
         pri dodržaní účelu tejto smernice a nemôže okrem iného narúšať účinnosť a efektivitu práva na odstúpenie. O takýto prípad
         by išlo vtedy, ak by výška takej kompenzačnej náhrady, aká je uvedená v predchádzajúcom bode, bola neprimeraná v porovnaní
         s kúpnou cenou dotknutého tovaru, alebo ak by vnútroštátna právna úprava ukladala spotrebiteľovi povinnosť dôkazného bremena,
         že tento tovar počas lehoty na odstúpenie nepoužíval nad rámec toho, čo je nevyhnutné, aby si mohol riadne uplatniť svoje
         právo na odstúpenie.

      28      Práve z hľadiska týchto zásad prináleží vnútroštátnemu súdu, aby rozhodol uvedenú vec, ktorú konkrétne prejednáva, s tým,
         že náležite prihliadne na všetky osobitosti prípadu, a najmä na povahu predmetného výrobku, ako aj na dĺžku lehoty, po uplynutí
         ktorej z dôvodu nedodržania informačnej povinnosti predajcom si spotrebiteľ uplatnil svoje právo na odstúpenie od zmluvy.

      29      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že ustanovenie článku 6 ods. 1 druhej
         vety a článku 6 ods. 2 smernice 97/7 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava všeobecne
         stanovila možnosť pre predávajúceho požadovať od spotrebiteľa kompenzačnú náhradu za použitie tovaru nadobudnutého na základe
         zmluvy uzatvorenej na diaľku v prípade, ak si posledný uvedený uplatní v lehote svoje právo na odstúpenie od zmluvy. Napriek
         tomu tie isté ustanovenia nebránia tomu, aby sa spotrebiteľovi uložila povinnosť zaplatiť kompenzačnú náhradu, ak spotrebiteľ
         použil uvedený tovar spôsobom, ktorý je nezlučiteľný so zásadami občianskeho práva, ako sú dobrá viera alebo bezdôvodné obohatenie,
         pod podmienkou, že nebude narušený účel tejto smernice, najmä účinnosť a efektivita práva na odstúpenie, čo prináleží posúdiť
         vnútroštátnemu súdu.

       O trovách
      30      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Ustanovenia článku 6 ods. 1 druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice 97/7/ES Európskeho parlamentu a Rady z 20. mája 1997 o ochrane
            spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava všeobecne
            stanovila možnosť pre predávajúceho požadovať od spotrebiteľa kompenzačnú náhradu za použitie tovaru nadobudnutého na základe
            zmluvy uzatvorenej na diaľku v prípade, ak si posledný uvedený uplatní v lehote svoje právo na odstúpenie od zmluvy.
      Napriek tomu tie isté ustanovenia nebránia tomu, aby sa spotrebiteľovi uložila povinnosť zaplatiť kompenzačnú náhradu, ak
            spotrebiteľ použil uvedený tovar spôsobom, ktorý je nezlučiteľný so zásadami občianskeho práva, ako sú dobrá viera alebo bezdôvodné
            obohatenie, pod podmienkou, že nebude narušený účel tejto smernice, najmä účinnosť a efektivita práva na odstúpenie, čo prináleží
            posúdiť vnútroštátnemu súdu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 1982. # Alpha Steel Ltd. proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 14/81.


Rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1960. # Rudolf Pieter Marie Fiddelaar proti Komisii Európskeho hospodárskeho spoločenstva. # Vec 44-59.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. októbra 1993. # Phil Collins proti Imtrat Handelsgesellschaft mbH a Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH a Leif Emanuel Kraul proti EMI Electrola GmbH. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Landgericht München I a Bundesgerichtshof - Nemecko. # Spojené veci C-92/92 a C-326/92.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1982. # Gaston Schul Douane Expediteur BV proti Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen te Roosendaal. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Holandsko. # Vec 15/81.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 17. novembra 1983. # Firma E. Merck proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Vec 292/82.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. novembra 1993. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Daň z pridanej hodnoty - Šiesta smernica. # Vec C-69/92.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 17. decembra 1991. # SA Hercules Chemicals NV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-7/89.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 27. mája 1982. # Paul Kaders GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Spoločný colný sadzobník. # Vec 49/81.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 26. septembra 1996. # Jürgen Dudda proti Finanzamt Bergisch Gladbach. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Köln - Nemecko. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-327/94.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 13. novembra 1986. # Société anonyme de droit belge Fadex NV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 220/85.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. júla 1970. # Anneliese Fiehn proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 23-69.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 24. januára 2008.#Emm. G. Lianakis AE, Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon a Nikolaos Vlachopoulos proti Dimos Alexandroupolis a iní.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Symvoulio tis Epikrateias - Grécko.#Smernica 92/50/EHS - Verejné zmluvy na poskytnutie služieb - Vyhotovenie plánu o urbanistickom súpise, súpise nehnuteľností a aplikačnom akte obytnej štvrte - Kritériá, ktoré možno prijať ako ‚kvalitatívne kritériá výberu účastníkov‘ alebo ‚kritériá hodnotenia ponúk‘ - Ekonomicky najvýhodnejšia ponuka - Dodržanie kritérií hodnotenia ponúk uvedených v súťažných podkladoch alebo v oznámení o ponuke - Následné stanovenie koeficientov váženia a vedľajších kritérií pre kritériá hodnotenia ponúk - Zásada rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektami a povinnosť transparentnosti.#Vec C-532/06.

text:
      Vec C‑532/06
      Emm. G. Lianakis AE a i.
      proti
      Dimos Alexandroupolis a i.
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Symvoulio tis Epikrateias)
      „Smernica 92/50/EHS – Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Vyhotovenie plánu o urbanistickom súpise, súpise nehnuteľností a aplikačnom akte obytnej štvrte – Kritériá, ktoré možno prijať ako ‚kvalitatívne kritériá výberu účastníkov‘ alebo ‚kritériá hodnotenia ponúk‘ – Ekonomicky najvýhodnejšia ponuka – Dodržanie kritérií hodnotenia ponúk uvedených v súťažných podkladoch alebo v oznámení o ponuke – Následné stanovenie koeficientov váženia a vedľajších kritérií pre kritériá hodnotenia ponúk – Zásada rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi a povinnosť transparentnosti“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania služieb – Smernica 92/50 – Uzavretie zmlúv
      (Smernica Rady 92/50, článok 23 ods. 1, článok 32 a článok 36 ods. 1)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania služieb – Smernica 92/50 – Uzavretie zmlúv
      (Smernica Rady 92/50, článok 36 ods. 2)
      1.        Článku 23 ods. 1, článku 32 a článku 36 ods. 1 smernice 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, zmenenej
         a doplnenej smernicou 97/52, odporuje, ak obstarávateľ v rámci postupu verejného obstarávania zohľadní prax, okruh riadiacich
         pracovníkov a vybavenie kancelárie uchádzačov, ako aj ich spôsobilosť vyhotoviť projekt v stanovenom období nie na základe
         „kvalitatívnych kritérií výberu“, ale prostredníctvom „kritérií hodnotenia ponúk“.

      Hoci táto smernica teoreticky nevylučuje, aby sa preskúmanie spôsobilosti uchádzačov a uzavretie zmluvy uskutočnili súčasne,
         pravdou zostáva, že ide o dve odlišné činnosti, na ktoré sa vzťahujú rozličné pravidlá. Overenie spôsobilosti uchádzačov je
         vykonávané podľa kritérií hospodárskych, finančných a technických možností uvedených v článkoch 31 a 32 danej smernice, kým
         uzavretie zmluvy je založené na kritériách uvedených v článku 36 ods. 1 tej istej smernice, teda buď na najnižšej cene, alebo
         ekonomicky najvýhodnejšej ponuke.

      (pozri body 26 – 28, 32)
      2.        Článku 36 ods. 2 smernice 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, zmenenej a doplnenej smernicou 97/52,
         s ohľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi a z nej vyplývajúcu povinnosť transparentnosti odporuje,
         ak v rámci postupu verejného obstarávania obstarávateľ až následne stanoví koeficienty váženia a vedľajšie kritériá pre kritériá
         hodnotenia ponúk uvedené v súťažných podkladoch alebo v oznámení o ponuke. Článok 36 ods. 2 vyžaduje, aby v čase prípravy
         svojich ponúk potenciálni uchádzači poznali všetky prvky, ktoré obstarávateľ zohľadní pri určení ekonomicky najvýhodnejšej
         ponuky, a ich vzájomnú dôležitosť. Preto obstarávateľ nemôže uplatniť pravidlá váženia alebo vedľajšie kritériá pre kritériá
         hodnotenia ponúk, ak ich predtým nedal k dispozícii uchádzačom.

      (pozri body 36, 38, 45 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 24. januára 2008 (*)

      „Smernica 92/50/EHS – Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Vyhotovenie plánu o urbanistickom súpise, súpise nehnuteľností a aplikačnom akte obytnej štvrte – Kritériá, ktoré možno prijať ako ‚kvalitatívne kritériá výberu účastníkov‘ alebo ‚kritériá hodnotenia ponúk‘ – Ekonomicky najvýhodnejšia ponuka – Dodržanie kritérií hodnotenia ponúk uvedených v súťažných podkladoch alebo v oznámení o ponuke – Následné stanovenie koeficientov váženia a vedľajších kritérií pre kritériá hodnotenia ponúk – Zásada rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi a povinnosť transparentnosti“
      Vo veci C‑532/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias
         (Grécko) z 28. novembra 2006 a doručený Súdnemu dvoru 29. decembra 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Emm. G. Lianakis AE,
      Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon,
      Nikolaos Vlachopoulos
      proti
      Dimos Alexandroupolis,
      Planitiki AE,
      Aikaterini Georgoula,
      Dimitrios Vasios,
      N. Loukatos kai Synergates AE Meleton,
      Eratosthenis Meletitiki AE,
      A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai syn/tes os „Filon“ OE,
      Nikolaos Sideris,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann (spravodajca), sudcovia A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič a E. Levits,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        N. Loukatos kai Synergates AE Meleton, Eratosthenis Meletitiki AE, A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai syn/tes os „Filon“ OE
         a N. Sideris, v zastúpení: E. Konstantopoulou a P. E. Bitsaxis, dikigoroi,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Patakia a D. Kukovec, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 23 ods. 1 a článkov 32 a 36 smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna
         1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322), zmenenej a doplnenej
         smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/52/ES z 13. októbra 1997 (Ú. v. ES L 328 s. 1; Mim. vyd. 06/003, s. 3, ďalej len
         „smernica 92/50“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi združením projekčných kancelárií, ktoré tvorili Emm. G. Lianakis AE (univerzálny
         nástupca Emm. Lianakis EPE), Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon a pán Vlachopoulos (ďalej len „združenie
         Lianakis“), a združením, ktoré tvorili Planitiki AE, pani Georgula a pán Vasios (ďalej len „združenie Planitiki“), na jednej
         strane a Dimos Alexandroupolis (obec Alexandroupolis) a združením, ktoré tvorili N. Loukatos kai Synergates AE Meleton, Eratosthenis
         Meletitiki AE, A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai syn/tes os „Filon“ OE a pán Sideris (ďalej len „združenie Loukatos“), na
         strane druhej vo veci uzavretia zmluvy na vyhotovenie plánu o urbanistickom súpise, súpise nehnuteľností a aplikačnom akte
         časti Dimos Alexandroupolis.

       Právny rámec
      3        Smernica 92/50 koordinuje postupy verejného obstarávania služieb.

      4        Na tento účel smernica stanovuje jednak zmluvy, ktoré podliehajú postupu verejného obstarávania, jednak pravidlá tohto postupu,
         ktoré treba dodržiavať, medzi ktoré patrí najmä zásada rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi, kritériá kvalitatívneho
         výberu účastníkov (nazývané „kvalitatívne kritériá výberu“), kritériá na verejné obstarávanie (nazývané „kritériá hodnotenia
         ponúk“).

      5        Článok 3 ods. 2 smernice 92/50 stanovuje, že „obstarávatelia zabezpečia, aby nedošlo k diskriminácii žiadneho z poskytovateľov
         služieb“.

      6        Článok 23 ods. 1 tejto smernice uvádza, že „po overení vhodnosti dodávateľov služieb, ktorí neboli vylúčení podľa článku 29,
         obstarávatelia v súlade s kritériami uvedenými v článkoch 31 a 32 uzavrú zmluvy na základe kritérií stanovených v kapitole
         3 [to znamená v článkoch 36 a 37] s ohľadom na článok 24“.

      7        Podľa článku 32 uvedenej smernice:

      „1.      Schopnosť poskytovateľa služieb vykonávať služby možno hodnotiť predovšetkým vzhľadom na jeho odbornosť, výkonnosť, skúsenosť
         a spoľahlivosť.

      2.      Dôkaz o odbornej spôsobilosti poskytovateľa služieb možno poskytnúť jedným alebo viacerými nasledujúcimi spôsobmi podľa povahy,
         rozsahu a účelu požadovanej služby:

      a)      dokladmi o vzdelaní a odbornej spôsobilosti poskytovateľa služieb a/alebo osôb z riadiaceho personálu podniku a najmä tých
         pracovníkov, ktorí sú zodpovední za vykonanie prác vyplývajúcich z objednávky;

      b)      zoznamom podstatných služieb poskytovaných v uplynulých troch rokoch s uvedením súm, termínov a zákazníkov, či už verejných,
         alebo súkromných, ktorým boli tieto služby poskytnuté;

      …
      c)      vyjadrením odborníkov z technického hľadiska alebo technických komisií, či už podliehajú alebo nepodliehajú priamo poskytovateľovi
         služieb, predovšetkým tých, ktorí sú zodpovední za kontrolu kvality;

      d)      prehľadom o priemernom ročnom počte pracovných síl a o počte osôb riadiaceho personálu za uplynulé tri roky;
      e)      prehľadom o prístrojovom, prevádzkovom alebo technickom vybavení, ktoré má poskytovateľ služieb k dispozícii na vykonávanie
         príslušných služieb;

      f)      opisom opatrení, ktorými poskytovateľ služieb zabezpečuje kvalitu, ako aj opisom študijných a výskumných zariadení;
      …“
      8        Článok 36 smernice 92/50 stanovuje:

      „1.      Bez toho, aby boli dotknuté vnútroštátne zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia o úhradách za niektoré služby, môžu
         byť kritériá vyhodnotenia ponúk obstarávateľmi takéto:

      a)      v prípade vyhodnotenia ponuky na základe ekonomickej výhodnosti možno použiť rôzne kritériá vzťahujúce sa na objednávku: napr.
         kvalita, technická hodnota, estetické a funkčné vlastnosti, technická pomoc a doplnkový servis, termín dodania alebo termín
         ukončenia, cena; alebo

      b)      len najnižšia cena.
      2.      V prípade vyhodnotenia ponuky na základe ekonomickej výhodnosti uvedie obstarávateľ v súťažných podkladoch alebo v oznámení
         o ponuke kritériá, ktorými sa pri verejnom obstarávaní bude riadiť, ak je to možné, v zostupnom poradí podľa dôležitosti.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      9        V roku 2004 vyhlásila obecná rada Alexandroupolis verejné obstarávanie, ktorého predmetom bola zákazka na vyhotovenie plánu
         o urbanistickom súpise, súpise nehnuteľností a aplikačnom akte štvrte Palagia, časti uvedenej obce s menej ako 2 000 obyvateľmi.
         Predpokladaný rozpočet na vypracovanie tohto plánu bol 461 737 eur.

      10      V oznámení o vyhlásení verejného obstarávania boli uvedené tieto kritériá hodnotenia ponúk podľa poradia dôležitosti, po prvé
         potvrdená prax kancelárie v oblasti obdobných projektov vyhotovených za posledné tri roky, po druhé okruh riadiacich pracovníkov
         a vybavenie kancelárie a po tretie spôsobilosť vyhotoviť projekt počas stanoveného obdobia so zreteľom na záväzky kancelárie
         a jej vedecký potenciál.

      11      Do tohto verejného obstarávania sa prihlásilo trinásť projekčných kancelárií, medzi nimi najmä združenia Lianakis a Planitiki,
         ako aj združenie Loukatos.

      12      Na účely vyhodnotenia ponúk uchádzačov komisia Dimos Alexandroupolis pre zadanie zákazky (ďalej len „komisia pre zadanie zákazky“)
         v rámci hodnotiaceho procesu stanovila koeficienty váženia a vedľajšie kritériá pre kritériá hodnotenia ponúk uvedené v oznámení
         o ponuke.

      13      Pri troch kritériách hodnotenia ponúk uvedených v oznámení o ponuke komisia zostavila koeficient váženia ponúk 60 %, 20 %
         a 20 %.

      14      Okrem toho komisia pre zadanie zákazky stanovila, že vykonanú prax (prvé kritérium hodnotenia ponúk) je potrebné posúdiť podľa
         množstva vykonaných projektov. Podľa toho uchádzač získal 0 bodov za prax v hodnote do 500 000 eur, 6 bodov za prax v hodnote
         od 500 000 eur do 1 000 000 eur, 12 bodov za prax v hodnote od 1 000 000 eur do 1 500 000 eur a tak ďalej až do maximálneho
         počtu bodov 60 za prax v hodnote vyššej ako 12 000 000 eur.

      15      Okruh riadiacich pracovníkov a vybavenie kancelárie (druhé kritérium hodnotenia ponúk) boli posudzované podľa veľkosti projekčného
         tímu. Uchádzač teda získal 2 body za tím pozostávajúci z 1 až 5 osôb, 4 body za skupinu 6 až 10 osôb a tak ďalej až po maximálny
         počet bodov 20 za skupinu viac ako 45 osôb.

      16      Napokon komisia pre zadanie zákazky rozhodla, že spôsobilosť vyhotoviť projekt počas stanoveného obdobia (tretie kritérium
         hodnotenia ponúk) je potrebné posudzovať podľa počtu prijatých záväzkov. Takto uchádzač získal maximálny počet 20 bodov za
         záväzky v hodnote do 15 000 eur, 18 bodov za záväzky v hodnote od 15 000 do 60 000 eur, 16 bodov za záväzky v hodnote od 60 000
         do 100 000 eur a tak ďalej až po minimálny počet bodov 0 za záväzky v hodnote vyššej ako 1 500 000 eur.

      17      Podľa uvedených pravidiel komisia pre zadanie zákazky zaradila združenie Loukatos so 78 bodmi na prvé miesto, združenie Planitiki
         so 72 bodmi na druhé miesto a združenie Lianakis so 70 bodmi na tretie miesto. Preto vo svojej zápisnici z 27. apríla 2005
         navrhla zadanie zákazky združeniu Loukatos.

      18      Obecná rada Alexandroupolis rozhodnutím z 10. mája 2005 schválila zápisnicu komisie pre zadanie zákazky a zadala zákazku na
         vyhotovenie plánu združeniu Loukatos.

      19      Združenia Lianakis a Planitiki, ktoré zastávali názor, že toto združenie sa mohlo stať úspešným uchádzačom len vďaka tomu,
         že komisia pre zadanie zákazky až následne stanovila koeficienty váženia ponúk a vedľajšie kritériá pre kritériá hodnotenia
         ponúk uvedené v oznámení o ponuke, napadli rozhodnutie obecnej rady Alexandroupolis najskôr u samotnej rady a neskôr na Symvoulio
         tis Epikrateias (grécka štátna rada), najmä na základe dôvodov založených na porušení článku 36 ods. 2 smernice 92/50.

      20      Za týchto okolností Symvoulio tis Epikrateias rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „V prípade, že oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania, ktorého predmetom je zadanie zákazky na služby, ustanovuje iba
         poradie kritérií hodnotenia ponúk podľa dôležitosti bez toho, že by stanovilo koeficienty váženia každého kritéria, umožňuje
         článok 36 smernice 92/50, aby komisia pre zadanie zákazky až následne stanovila koeficienty váženia kritérií, a v prípade
         kladnej odpovede, za akých podmienok?“

       O prejudiciálnej otázke
      21      Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článku 36 ods. 2 smernice 92/50 odporuje, ak obstarávateľ
         až následne stanoví koeficienty váženia a vedľajšie kritériá pre kritériá hodnotenia ponúk uvedené v súťažných podkladoch
         alebo v oznámení o ponuke.

      22      Komisia Európskych spoločenstiev uviedla vo svojich písomných pripomienkach, že na účely odpovede na položenú otázku je potrebné
         preskúmať, či v rámci postupu verejného obstarávania smernici 92/50 odporuje, aby obstarávateľ zohľadnil prax, okruh riadiacich
         pracovníkov a vybavenie kancelárie uchádzačov, ako aj ich spôsobilosť vyhotoviť projekt v stanovenom období nie na základe
         „kvalitatívnych kritérií výberu“, ale prostredníctvom „kritérií hodnotenia ponúk“.

      23      V tomto ohľade je potrebné konštatovať, že hoci z formálneho hľadiska vnútroštátny súd svoju otázku obmedzil na výklad článku
         36 ods. 2 smernice 92/50 vzhľadom na prípadnú následnú zmenu kritérií hodnotenia ponúk, táto okolnosť nebráni Súdnemu dvoru
         podať vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Spoločenstva, ktoré môžu byť užitočné pre rozhodnutie v prejednávanej
         veci bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol alebo neuviedol v znení svojej otázky (pozri rozsudok z 26. apríla
         2007, Alevizos, C‑392/05, Zb. s. I‑3505, bod 64 a citovanú judikatúru).

      24      Preto je najskôr potrebné zistiť oprávnenosť kritérií prijatých ako „kritériá hodnotenia ponúk“ a potom preskúmať možnosť
         následného stanovenia koeficientov váženia ponúk a vedľajších kritérií pre kritériá hodnotenia ponúk uvedené v oznámení o ponuke.

       O kritériách, ktoré možno prijať ako „kritériá hodnotenia ponúk“ (článok 23 a článok 36 ods. 1smernice 92/50)
      25      V tomto ohľade je opodstatnené pripomenúť, že článok 23 ods. 1 smernice 92/50 stanovuje, že po overení vhodnosti dodávateľov
         služieb, ktorí neboli vylúčení podľa článku 29 tejto smernice, obstarávatelia v súlade s kritériami uvedenými v článkoch 31
         a 32 danej smernice uzavrú zmluvy na základe kritérií stanovených v článkoch 36 a 37 uvedenej smernice s ohľadom na jej článok
         24.

      26      Z judikatúry vyplýva, že hoci smernica 92/50 teoreticky nevylučuje, aby sa preskúmanie spôsobilosti uchádzačov a uzavretie
         zmluvy uskutočnili súčasne, pravdou zostáva, že ide o dve odlišné činnosti, na ktoré sa vzťahujú rozličné pravidlá (pozri
         v tomto zmysle, pokiaľ ide o verejné obstarávanie prác, rozsudok z 20. septembra 1988, Beentjes, 31/87, Zb. s. 4635, body
         15 a 16).

      27      Overenie spôsobilosti uchádzačov je totiž vykonávané obstarávateľmi podľa kritérií hospodárskych, finančných a technických
         možností (nazývané aj „kvalitatívne kritériá výberu“) uvedených v článkoch 31 a 32 danej smernice (pokiaľ ide o verejné obstarávanie
         prác, pozri rozsudok Beentjes, už citovaný, bod 17).

      28      Naopak, uzavretie zmluvy je založené na kritériách uvedených v článku 36 ods. 1 tej istej smernice, teda buď na najnižšej
         cene, alebo ekonomicky najvýhodnejšej ponuke (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o verejné obstarávanie prác, rozsudok Beentjes,
         už citovaný, bod 18).

      29      Aj keď je pravdou, že v poslednom uvedenom prípade kritériá, ktoré môžu byť stanovené obstarávateľmi, nie sú v článku 36 ods. 1
         smernice 92/50 uvedené taxatívne, a toto ustanovenie teda ponecháva obstarávateľom možnosť výberu kritérií hodnotenia ponúk,
         stále však platí, že tento výber sa môže týkať len kritérií, ktorých cieľom je zistiť ekonomicky najvýhodnejšiu ponuku (pozri
         v tomto zmysle, pokiaľ ide o verejné obstarávanie prác, rozsudky Beentjes, už citovaný, bod 19; z 18. októbra 2001, SIAC Construction,
         C‑19/00, Zb. s. I‑7725, body 35 a 36, ako aj, pokiaľ ide o verejné obstarávanie služieb, rozsudky zo 17. septembra 2002, Concordia
         Bus Finland, C‑513/99, Zb. s. I‑7213, body 54 a 59, a z 19. júna 2003, GAT, C‑315/01, Zb. s. I‑6351, body 63 a 64).

      30      Z toho dôvodu sú z „kritérií hodnotenia ponúk“ vylúčené kritériá, ktorých cieľom nie je zistiť ekonomicky najvýhodnejšiu ponuku,
         ale sú spojené výlučne s posúdením spôsobilosti uchádzačov vykonať dotknutú zákazku.

      31      Vo veci samej sa však kritériá stanovené obstarávateľom ako „kritériá hodnotenia ponúk“ týkajú najmä praxe, schopností a prostriedkov
         na zabezpečenie riadneho výkonu dotknutej zákazky. Ide tu o kritériá týkajúce sa spôsobilosti uchádzačov vyhotoviť projekt,
         ktoré teda nemajú vlastnosti „kritérií hodnotenia ponúk“ v zmysle článku 36 ods. 1 smernice 92/50.

      32      V dôsledku toho je potrebné konštatovať, že článku 23 ods. 1, článku 32 a článku 36 ods. 1 smernice 92/50 odporuje, ak obstarávateľ
         v rámci postupu verejného obstarávania zohľadní prax, okruh riadiacich pracovníkov a vybavenie kancelárie uchádzačov, ako
         aj ich spôsobilosť vyhotoviť projekt v stanovenom období nie na základe „kvalitatívnych kritérií výberu“, ale prostredníctvom
         „kritérií hodnotenia ponúk“.

       O následnom stanovení koeficientov váženia ponúk a vedľajších kritérií pre kritériá hodnotenia ponúk uvedené v súťažných podkladoch
            alebo v oznámení o ponuke
      33      V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 2 smernice 92/50 obstarávatelia zabezpečia, aby nedošlo k diskriminácii
         žiadneho z poskytovateľov služieb.

      34      Takto priznaná zásada rovnosti zaobchádzania obsahuje tiež povinnosť transparentnosti (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o verejné
         zmluvy na dodanie tovaru, rozsudok z 18. novembra 1999, Unitron Scandinavia a 3-S, C‑275/98, Zb. s. I‑8291, bod 31, a pokiaľ
         ide o verejné obstarávanie prác, rozsudok SIAC Construction, už citovaný, bod 41).

      35      Okrem toho z článku 36 ods. 2 smernice 92/50 vyplýva, že v prípade vyhodnotenia ponuky na základe ekonomickej výhodnosti obstarávateľ
         musí v súťažných podkladoch alebo v oznámení o ponuke uviesť kritériá, ktorými sa pri verejnom obstarávaní bude riadiť, ak
         je to možné, v zostupnom poradí podľa dôležitosti.

      36      Podľa ustálenej judikatúry posledné uvedené ustanovenie vo svetle zásady rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi,
         ktorá je zakotvená v článku 3 ods. 2 smernice 92/50, a z nej vyplývajúcej povinnosti transparentnosti vyžaduje, aby v čase
         prípravy svojich ponúk potenciálni uchádzači poznali všetky prvky, ktoré obstarávateľ zohľadní pri určení ekonomicky najvýhodnejšej
         ponuky, a ich vzájomnú dôležitosť (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o odvetvie vodohospodárstva, energetiky, dopravy a telekomunikácií,
         rozsudok z 25. apríla 1996, Komisia/Belgicko, C‑87/94, Zb. s. I‑2043, bod 88; pokiaľ ide o verejné obstarávanie prác, rozsudok
         z 12. decembra 2002, Universale-Bau a i., C‑470/99, Zb. s. I‑11617, bod 98, a pokiaľ ide o verejné obstarávanie služieb, rozsudok
         z 24. novembra 2005, ATI EAC e Viaggi di Maio a i., C‑331/04, Zb. s. I‑10109, bod 24).

      37      Potenciálnym uchádzačom musí byť totiž v čase prípravy ich ponúk umožnené oboznámiť sa s existenciou a dosahom týchto prvkov
         (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o verejné obstarávanie služieb, rozsudky Concordia Bus Finland, už citovaný, bod 62, ako
         aj ATI EAC e Viaggi di Maio a i., už citovaný, bod 23).

      38      Preto obstarávateľ nemôže uplatniť pravidlá váženia alebo vedľajšie kritériá pre kritériá hodnotenia ponúk, ak ich predtým
         nedal k dispozícii uchádzačom (pozri analogicky, pokiaľ ide o verejné obstarávanie prác, rozsudok Universale-Bau a i., už
         citovaný, bod 99).

      39      Tento výklad je podporený cieľom smernice 92/50, ktorým je odstrániť obmedzenia voľného poskytovania služieb, a teda chrániť
         záujmy hospodárskych subjektov usadených v jednom členskom štáte, ktorí by chceli ponúknuť svoje služby obstarávateľom iného
         členského štátu (pozri najmä rozsudok z 3. októbra 2000, University of Cambridge, C‑380/98, Zb. s. I‑8035, bod 16).

      40      Na tieto účely musí byť počas celého postupu verejného obstarávania zabezpečená rovnosť zaobchádzania s uchádzačmi, čo znamená,
         že kritériá a podmienky, ktoré sa uplatňujú na každú verejnú zákazku, musia obstarávatelia primerane zverejniť (pozri v tomto
         zmysle, pokiaľ ide o verejné obstarávanie prác, rozsudky Beentjes, už citovaný, bod 21, a SIAC Construction, už citovaný,
         bod 34, ako aj, pokiaľ ide o verejné obstarávanie služieb, rozsudok ATI EAC e Viaggi di Maio a i., už citovaný, bod 22).

      41      Na rozdiel od pochybností, ktoré vyjadril vnútroštátny súd, tieto úvahy nie sú okrem iného v rozpore s výkladom článku 36
         ods. 2 smernice 92/50, ktorý poskytol Súdny dvor v už citovanom rozsudku ATI EAC a i.

      42      Vo veci, ktorá bola predmetom tohto rozsudku, tak kritériá hodnotenia ponúk a koeficienty ich váženia, ako aj vedľajšie kritériá
         pre tieto kritériá hodnotenia ponúk, boli totiž stanovené vopred a uverejnené v súťažných podkladoch. Dotknutý obstarávateľ
         však až následne, krátko pred otvorením obálok, stanovil koeficienty váženia ponúk pre vedľajšie kritériá.

      43      V danom rozsudku Súdny dvor uviedol, že článku 36 ods. 2 smernice 92/50 tento postup neodporuje, pokiaľ sú splnené tri presne
         stanovené podmienky:

      –        nemení kritériá pre verejné obstarávanie určené v súťažných podkladoch alebo v oznámení o ponuke,
      –        neobsahuje také prvky, ktoré ak by boli známe v čase prípravy ponúk, mohli by ovplyvniť ich prípravu a
      –        nebol prijatý so zohľadnením prvkov, ktoré by mohli byť diskriminačné voči jednému z uchádzačov (pozri v tomto zmysle rozsudok
         ATI EAC e Viaggi di Maio a i., už citovaný, bod 32).

      44      Naopak, vo veci samej je potrebné konštatovať, že komisia pre zadanie zákazky v oznámení o ponuke uviedla len samotné kritériá
         hodnotenia ponúk a až po predložení ponúk a otvorení návrhov na prejavenie záujmu stanovila ex post tak koeficienty váženia, ako aj vedľajšie kritériá pre kritériá hodnotenia ponúk. To však zjavne nezodpovedá povinnosti zverejnenia
         uvedenej v článku 36 ods. 2 smernice 92/50 s ohľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi a povinnosť
         transparentnosti.

      45      Vzhľadom na predchádzajúce je potrebné odpovedať na položenú otázku, že článku 36 ods. 2 smernice 92/50 s ohľadom na zásadu
         rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi a z nej vyplývajúcu povinnosť transparentnosti odporuje, ak v rámci postupu
         verejného obstarávania obstarávateľ až následne stanoví koeficienty váženia a vedľajšie kritériá pre kritériá hodnotenia ponúk
         uvedené v súťažných podkladoch alebo v oznámení o ponuke.

       O trovách
      46      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článku 36 ods. 2 smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, zmenenej a doplnenej
            smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/52/ES z 13. októbra 1997, s ohľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi
            subjektmi a z nej vyplývajúcu povinnosť transparentnosti odporuje, ak v rámci postupu verejného obstarávania obstarávateľ
            až následne stanoví koeficienty váženia a vedľajšie kritériá pre kritériá hodnotenia ponúk uvedené v súťažných podkladoch
            alebo v oznámení o ponuke.
      Podpisy
      * Jazyk konania: gréčtina.