title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 14. októbra 2004.#Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH proti Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht - Nemecko.#Slobodné poskytovanie služieb - Voľný pohyb tovaru - Obmedzenia - Verejný poriadok - Ľudská dôstojnosť - Ochrana základných hodnôt ustanovených vnútroštátnou ústavou - "Hry na zabíjanie'.#Vec C-36/02.

text:
      Vec C-36/02
      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH
      proti
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesverwaltungsgericht)
      „Slobodné poskytovanie služieb – Voľný pohyb tovaru – Obmedzenia – Verejný poriadok – Ľudská dôstojnosť – Ochrana základných hodnôt ustanovených vnútroštátnou ústavou – ‚Hry na zabíjanie‘“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Odôvodnenie dôvodmi verejného poriadku – Nevyhnutnosť a primeranosť opatrení
            – Existencia rozdielnych systémov ochrany v iných členských štátoch –Absencia vplyvu
      (Články 46 ES a 49 ES)
      2.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca obchodné prevádzkovanie hier simulujúcich
            akty zabíjania – Odôvodnenie – Ochrana verejného poriadku – Rešpektovanie ľudskej dôstojnosti ako jednej zo všeobecných právnych
            zásad
      (Články 46 ES a 49 ES)
      1.        Ak opatrenia obmedzujúce slobodu poskytovania služieb môžu byť odôvodnené dôvodmi verejného poriadku len potiaľ, pokiaľ sú
         nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré majú zaistiť, a len v rozsahu, v akom tieto ciele nemôžu byť dosiahnuté menej obmedzujúcimi
         opatreniami, v tomto ohľade nie je nevyhnutné, aby sa obmedzujúce opatrenie orgánov jedného členského štátu zhodovalo s poňatím
         zdieľaným všetkými členskými štátmi, čo sa týka spôsobu ochrany dotknutého základného práva alebo legitímneho záujmu. Týmto
         nevyhnutnosť a primeranosť prijatých ustanovení nie sú vylúčené len z toho dôvodu, že jeden členský štát zvolil rozdielny
         systém ochrany, ako je systém prijatý iným členským štátom.

      (pozri body 36 – 38)
      2.        Právo Spoločenstva nebráni tomu, aby hospodárska činnosť spočívajúca v obchodnom prevádzkovaní hier simulujúcich akty zabíjania
         bola predmetom vnútroštátneho opatrenia o zákaze prijatého z dôvodov ochrany verejného poriadku vzhľadom na skutočnosť, že
         táto činnosť zasahuje ľudskú dôstojnosť.

      Toto opatrenie sa totiž nemôže považovať za opatrenie, ktoré neoprávnene zasahuje do slobody poskytovania služieb, keďže na
         jednej strane ochrana základných práv tým, že právny poriadok Spoločenstva nesporne smeruje k zaisteniu rešpektovania ľudskej
         dôstojnosti ako jednej zo všeobecných právnych zásad, zakladá legitimný záujem, ktorý v zásade odôvodňuje obmedzenia povinností
         uložených právom Spoločenstva, takisto podľa základnej slobody zaručenej Zmluvou, akým je slobodné poskytovanie služieb a keďže
         na druhej strane dotknuté opatrenie je v súlade s úrovňou ochrany ľudskej dôstojnosti, ktorú mala vnútroštátna ústava zaistiť
         na území dotknutého členského štátu, a nepresiahne to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

      (pozri body 34 – 35, 39 – 41 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 14. októbra 2004 (*)

      „Slobodné poskytovanie služieb – Voľný pohyb tovaru – Obmedzenia – Verejný poriadok – Ľudská dôstojnosť – Ochrana základných hodnôt ustanovených vnútroštátnou ústavou – ‚Hry na zabíjanie‘“
      Vo veci C-36/02,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES,
      podaný Bundesverwaltungsgericht (Nemecko) rozhodnutím z 24. októbra 2001 a doručený Súdnemu dvoru 12. februára 2002, ktorý
         súvisí s konaním:

      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs‑GmbH
      proti
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Rosas (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts a S. von Bahr,
      generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
      tajomník: M.-F. Contet, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. februára 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs‑GmbH, v zastúpení: P. Tuxhorn, Rechtsanwalt,
      –        Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn, v zastúpení: F. Montag, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: W.-D. Plessing, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Patakia a C. Schmidt, splnomocnené zástupkyne,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 18. marca 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke sa týka výkladu článkov 49 ES až 55 ES o slobode poskytovania služieb a článkov
         28 ES až 30 ES o voľnom pohybe tovaru.

      2        Táto otázka bola položená v rámci „revision“ – opravného prostriedku podaného na Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny
         súd, Nemecko) spoločnosťou Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH (ďalej len „Omega“), v ktorom žalobca namieta
         to, že rozhodnutie o zákaze prijaté voči nemu, ktoré vydala primátorka spolkového mesta Bonn (ďalej len „policajný orgán Bonn“)
         14. septembra 1994, je zlučiteľné s právom Spoločenstva.

       Skutkový stav, konanie pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálna otázka
      3        Omega, ktorá je spoločnosťou podľa nemeckého práva, prevádzkovala v Bonne (Nemecko) od 1. augusta 1994 zariadenie s názvom
         „laserdrome“ bežne určené na vykonávanie „laserového športu“. Toto zariadenie pokračovalo v prevádzke aj po 14. septembri
         1994, keďže Omega získala povolenie na dočasné pokračovanie v prevádzke uznesením Verwaltungsgericht Köln (Nemecko) z 18. novembra 1994.
         Vybavenie používané Omegou v jej zariadení zahŕňajúce najmä laserové prístroje podobné samopalom, ako aj senzorové snímače
         umiestnené v streleckých dráhach alebo na vestách, ktoré nosia hráči, bolo pôvodne vyvinuté ako detská hračka voľne prístupná
         na trhu. Pretože sa toto vybavenie ukázalo ako technicky nedostatočné, Omega sa zásobila od neurčitého dátumu, ale v čase
         po 2. decembri 1994, vybavením, ktoré dodáva anglická spoločnosť Pulsar International Ltd (teraz Pulsar Advanced Games Systems
         Ltd, ďalej len „Pulsar“). Franšízová zmluva však bola uzatvorená s Pulsarom až 29. mája 1997.

      4        Ešte pred verejným otvorením „laserdromu“ časť obyvateľov protestovala proti tomuto zámeru. Na začiatku roku 1994 policajný
         orgán Bonn prikázal Omege, aby mu poskytol presný opis priebehu hry stanovenej pre „laserdrome“, a listom z 22. februára 1994
         informoval Omegu o svojom zámere prijať rozhodnutie o zákaze v prípade, že tam bude možné „hrať sa na zabíjanie“ osôb. Omega
         odpovedala 18. marca 1994, že ide len o zasiahnutie upevnených senzorových snímačov umiestnených v streleckých dráhach.

      5        Po zistení, že hra vykonávaná v „laserdrome“ mala takisto za cieľ zasiahnuť senzory umiestnené na vestách, ktoré nosia hráči,
         policajný orgán Bonn prijal 14. septembra 1994 rozhodnutie proti Omege, v ktorom jej zakázal pod pokutou 10 000 DEM za hru
         hranú v rozpore s týmto rozhodnutím „povoliť alebo tolerovať v jej... zariadení hry, ktoré majú za cieľ strieľať do ľudských
         terčov prostredníctvom laserového lúča alebo iných technických vybavení (napríklad infračervenými lúčmi), teda ktorej cieľom
         je na základe registrovaného zásahu ‚hrať sa na zabíjanie‘ osôb“.

      6        Vyššie uvedené rozhodnutie bolo prijaté na základe oprávnenia v článku 14 ods. 1 Ordnungsbehördengesetz Nordrhein-Westfalen
         (zákon regulujúci policajné orgány v Severnom Porýní‑Vestfálsku, ďalej len „OBG NW“), ktorý ustanovuje:

      „Policajné orgány môžu prijať nevyhnutné opatrenia na odvrátenie nebezpečenstva ohrozujúce v jednotlivých prípadoch verejnú
         bezpečnosť alebo poriadok.“

      7        Podľa rozhodnutia o zákaze zo 14. septembra 1994 predstavujú hry, ktoré prebiehali v zariadení prevádzkovanom Omegou nebezpečenstvo
         pre verejný poriadok, pretože simulované zabíjanie a s ním spojené zľahčovanie násilia sú v rozpore so základnými hodnotami
         prevažujúcimi vo verejnej mienke.

      8        Námietka podaná Omegou proti tomuto rozhodnutiu bola zamietnutá Bezirksregierung Köln (miestny správny orgán v Kolíne) 6.
         novembra 1995. Rozsudkom z 3. septembra 1998 zamietol Verwaltungsgericht Köln jej žalobu. Odvolanie podané Omegou bolo takisto
         27. septembra 2000 Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Nemecko) zamietnuté.

      9        Následne Omega podala „revision“ – opravný prostriedok na Bundesverwaltungsgericht. Na podporu svojho opravného prostriedku
         sa medzi početnými ďalšími dôvodmi dovoláva toho, že sporné rozhodnutie porušuje právo Spoločenstva, najmä právo na slobodné
         poskytovanie služieb ustanovené v článku 49 ES, pretože v jej „laserdrome“ sa malo používať vybavenie a technika dodaná anglickou
         spoločnosťou Pulsar.

      10      Bundesverwaltungsgericht je toho názoru, že podľa vnútroštátneho práva musí byť „revision“ – opravný prostriedok Omegy zamietnutý.
         Napriek tomu sa pýta, či je toto riešenie v súlade s právom Spoločenstva, najmä s článkami 49 ES až 55 ES o slobodnom poskytovaní
         služieb a článkami 28 ES až 30 ES o voľnom pohybe tovaru.

      11      Podľa vnútroštátneho súdu bolo správne, že Oberverwaltungsgericht rozhodol, že obchodné prevádzkovanie „hry na zabíjanie“
         v „laserdrome“ Omega predstavovalo porušenie ľudskej dôstojnosti, pojmu ustanoveného v článku 1 ods. 1 prvej vete nemeckej
         ústavy.

      12      Vnútroštátny súd vysvetľuje, že ľudská dôstojnosť je ústavná zásada, ktorú je možné porušiť buď ponižujúcim zachádzaním s protivníkom,
         o čo nejde v tomto prípade, alebo vytváraním či posilnením správania sa hráča, ktoré popiera základné právo každej osoby byť
         uznávaný a rešpektovaný, správanie, aké je v tomto prípade predvádzanie fiktívnych násilných aktov na účel hry. Najvyššia
         ústavná hodnota, akou je ľudská dôstojnosť, nemôže byť popretá v rámci zábavnej hry. Základné práva, ktorých sa dovoláva Omega,
         nemôžu s ohľadom na vnútroštátne právo na tomto hodnotení nič zmeniť.

      13      Čo sa týka použitia práva Spoločenstva, vnútroštátny súd sa domnieva, že dotknuté rozhodnutie porušuje slobodu poskytovania
         služieb ustanovenú článkom 49 ES. Omega totiž uzatvorila franšízovú zmluvu s anglickou spoločnosťou, ktorá nemôže poskytovať
         služby svojmu nemeckému klientovi napriek tomu, že poskytuje porovnateľné služby v členskom štáte, v ktorom má svoje sídlo.
         Zároveň treba preskúmať aj zásah do voľného pohybu tovaru stanoveného článkom 28 ES, pretože Omega si priala získať v Spojenom
         kráľovstve tovar na vybavenie jej „laserdromu“, najmä laserové zameriavacie prístroje.

      14      Vnútroštátny súd sa domnieva, že vec v konaní pred vnútroštátnym súdom dáva príležitosť na bližšie spresnenie podmienok, pri
         ktorých právo Spoločenstva podrobuje obmedzeniam určitý druh poskytovania služieb alebo dovoz určitého tovaru. Konštatuje,
         že podľa judikatúry Súdneho dvora prekážky slobodného poskytovania služieb vyplývajúce z vnútroštátnych opatrení používaných
         bez rozdielu, môžu byť povolené len vtedy, keď sú tieto opatrenia odôvodnené naliehavými dôvodmi verejného záujmu, pokiaľ
         sú vhodné na zaistenie cieľa, ktorý sledujú a pokiaľ nie sú na dosiahnutie tohto cieľa neprimerané. Na účel posúdenia nevyhnutnosti
         a proporcionality týchto opatrení nie je podstatné, že iný členský štát prijal iné ochranné opatrenia (pozri rozsudky z 21.
         septembra 1999, Läärä a i., C-124/97, Zb. s. I-6067, body 31, 35 a 36, a z 21. októbra 1999, Zenatti, C-67/98, Zb. s. I‑7289,
         body 29, 33 a 34).

      15      Vnútroštátny súd sa však pýta, či vo svetle rozsudku z 24. marca 1994, Schindler (C-275/92, Zb. s I-1039), je spoločné právne
         poňatie vo všetkých členských štátoch podmienkou nutnou nato, aby tieto štáty boli oprávnené obmedziť podľa svojho uváženia
         určitý druh plnení chránený Zmluvou o ES. Na základe takéhoto výkladu už citovaného rozsudku Schindler môže byť sporné rozhodnutie
         ťažko potvrdené, pokiaľ nie je možné usúdiť spoločné právne poňatie, čo sa týka posudzovania zábavných hier simulujúcich akty
         zabíjania v členských štátoch.

      16      Vnútroštátny súd konštatuje, že dva už citované rozsudky Läärä a i. a Zenatti vydané po už citovanom rozsudku Schindler môžu
         vzbudzovať dojem, že Súdny dvor sa už nedrží striktne spoločného právneho poňatia na obmedzenie slobodného poskytovania služieb.
         V takom prípade by právo Spoločenstva podľa vnútroštátneho súdu nebránilo potvrdeniu dotknutého rozhodnutia. Z dôvodov zásadného
         významu zásady ľudskej dôstojnosti by nebolo na mieste ako podľa práva Spoločenstva, tak podľa nemeckého práva bližšie preskúmavať
         proporcionalitu vnútroštátneho opatrenia obmedzujúceho slobodu poskytovania služieb.

      17      Za týchto okolností Bundesverwaltungsgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Je v súlade s ustanoveniami o slobodnom poskytovaní služieb a o voľnom pohybe tovaru obsiahnutými v Zmluve o založení Európskeho
         spoločenstva, že vnútroštátne právo ukladá zákaz určitej obchodnej činnosti – v danom prípade prevádzkovanie tzv. „laserdrome“,
         v ktorom sú simulované akty zabíjania – pretože je v rozpore so základnými hodnotami ustanovenými ústavou?“

       O prípustnosti prejudiciálnej otázky
      18      Policajný orgán Bonn sa pýta na prípustnosť otázky a presnejšie povedané, na použiteľnosť predpisov práva Spoločenstva o základných
         slobodách v tomto spore. Podľa neho rozhodnutie o zákaze prijaté 14. septembra 1994 sa nedotýkalo žiadnej činnosti s cezhraničným
         charakterom, a teda ani nemohlo obmedziť základné slobody zaručené Zmluvou. Podotýka, že ku dňu prijatia tohto rozhodnutia
         vybavenie, ktoré Pulsar navrhol doručiť Omege nebolo ešte dodané a žiadna franšízová zmluva Omegu nezaväzovala prijať variant
         hry dotknutý zákazom.

      19      Treba však skonštatovať, že podľa ustálenej judikatúry je vecou len vnútroštátnych súdov, ktoré rozhodujú o spore a ktoré
         musia prevziať zodpovednosť za prijaté súdne rozhodnutie, posúdiť s ohľadom na osobitosť každej veci ako nevyhnutnosť rozhodnutia
         o prejudiciálnej otázke na vyhlásenie ich rozsudku, tak aj relevantnosť otázok, ktoré položili Súdnemu dvoru. V dôsledku toho,
         ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, je Súdny dvor v zásade oprávnený rozhodnúť (pozri najmä rozsudky
         z 13. marca 2001, PreussenElektra, C-379/98, Zb. s. I-2099, bod 38; z 22. januára 2002, Canal Satélite Digital, C-390/99,
         Zb. s. I-607, bod 18; z 27. februára 2003, Adolf Truley, C-373/00, Zb. s. I-1931, bod 21; z 22. mája 2003, Korhonen a i.,
         C-18/01, Zb. s. I‑5321, bod 19, a z 29. apríla 2004, Kapper, C-476-01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 24).

      20      Navyše z tejto judikatúry vyplýva, že odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom je možné len
         vtedy, pokiaľ sa javí ako zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadny vzťah k skutočnosti alebo predmetu sporu
         v pôvodnom konaní, ak ide o hypotetický problém alebo pokiaľ ešte Súdny dvor nedisponuje skutkovými alebo právnymi poznatkami
         nevyhnutnými nato, aby užitočne zodpovedal na otázky, ktoré mu boli položené (pozri rozsudky PreussenElektra, už citovaný,
         bod 39; Canal Satélite Digital, už citovaný, bod 19; Adolf Truley, už citovaný, bod 22; Korhonen a i., už citovaný, bod 20,
         a Kapper, už citovaný, bod 25).

      21      Tak tomu nie je v prejednávanom prípade. I keď totiž vyplýva zo spisu, že v okamihu prijatia rozhodnutia zo 14. septembra
         1994 Omega ešte formálne neuzatvorila zmluvu o dodaní alebo o franšíze so spoločnosťou so sídlom v Spojenom kráľovstve, stačí
         konštatovať, že toto rozhodnutie je v každom prípade s ohľadom na jeho pôsobenie do budúcna a s ohľadom na obsah zákazu, ktoré
         ustanovuje, spôsobilé obmedziť budúci vývoj zmluvných vzťahov medzi oboma zmluvnými partnermi. Nezdá sa teda zrejmé, že otázka
         položená vnútroštátnym súdom, ktorá sa týka výkladu ustanovení Zmluvy zabezpečujúcej slobodu poskytovania služieb a voľný
         pohyb tovaru, nemá žiadny vzťah k skutočnosti alebo predmetu sporu vo veci samej.

      22      Z toho vyplýva, že prejudiciálna otázka položená Bundesverwaltungsgericht musí byť vyhlásená za prípustnú.

       O prejudiciálnej otázke
      23      Svojou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd zistiť, po prvé, či zákaz obchodnej činnosti z dôvodov vzťahujúcich sa
         na ochranu takých základných hodnôt ustanovených vnútroštátnou ústavou, ako je v tomto prípade ľudská dôstojnosť, je zlučiteľný
         s právom Spoločenstva, a po druhé, či možnosť, ktorou disponujú členské štáty, obmedziť z týchto dôvodov základné slobody
         zaručené Zmluvou, a síce slobodu poskytovania služieb a voľný pohyb tovaru, je podriadená, ako je možné vyvodiť z už citovaného
         rozsudku Schindler, podmienke, že toto obmedzenie spočíva na spoločnom právnom poňatí všetkých členských štátov.

      24      Na úvod treba stanoviť, do akej miery je obmedzenie určené vnútroštátnym súdom spôsobilé ovplyvniť výkon slobodného poskytovania
         služieb a voľného pohybu tovaru, ktoré sú upravené v rôznych ustanoveniach Zmluvy.

      25      V tomto ohľade je na mieste určiť, že sporné rozhodnutie tým, že zakazuje Omege prevádzkovať jej „laserdrome“ podľa variantu
         hry vyvinutého Pulsarom a legálne touto spoločnosťou uvedeného na trh v Spojenom kráľovstve, najmä v režime franšízy, obmedzuje
         slobodu poskytovania služieb, ktorý článok 49 ES zaručuje ako poskytovateľom, tak aj príjemcom týchto služieb so sídlom v inom
         členskom štáte. Okrem toho v miere, v akej prevádzkovanie druhu hry vyvinutej Pulsarom vyžaduje použitie špeciálneho vybavenia,
         ktoré je zároveň uvedené na trh v Spojenom kráľovstve povoleným spôsobom, zákaz uložený Omege odrádza túto spoločnosť od nákupu
         takéhoto vybavenia, čím zasahuje do voľného pohybu tovaru zaručeného článkom 28 ES.

      26      Predsa však treba poznamenať, že vnútroštátne opatrenie, ktoré obmedzuje ako slobodné poskytovanie služieb, tak aj voľný pohyb
         tovaru, skúma Súdny dvor v zásade len s ohľadom na jednu z týchto dvoch základných slobôd, ak je preukázané, že v prejednávaných
         okolnostiach prípadu je jedna z týchto slobôd vzhľadom k druhej úplne podradená a môže k nej byť priradená (pozri v tomto
         zmysle rozsudky Schindler, už citovaný, bod 22; Canal Satélite Digital, už citovaný, bod 31, a z 25. marca 2004, Karner, C-71/02,
         zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 46).

      27      Za okolností tohto konania pred vnútroštátnym súdom aspekt slobodného poskytovania služieb prevažuje nad aspektom voľného
         pohybu tovaru. Policajný orgán Bonn a Komisia Európskych spoločenstiev totiž správne zdôraznili, že sporné rozhodnutie obmedzuje
         dovoz tovaru len potiaľ, pokiaľ sa týka špeciálneho vybavenia vyvinutého pre zakázaný variant laserovej hry, čo je nevyhnutný
         následok obmedzenia uloženého s ohľadom na poskytovanie služieb Pulsarom. V dôsledku toho, tak ako uviedla generálna advokátka
         v bode 32 svojich návrhov, nie je na mieste skúmať samostatne zlučiteľnosť tohto rozhodnutia s ustaveniami Zmluvy o voľnom
         pohybe tovaru.

      28      Čo sa týka odôvodnenia obmedzenia slobodného poskytovania služieb uloženého rozhodnutím zo 14. septembra 1994, článok 46 ES,
         ktorý je použiteľný na túto oblasť podľa článku 55 ES, pripúšťa obmedzenia odôvodnené verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou
         a verejným zdravím. V danom prípade vyplýva zo spisu, že dôvody uvedené policajným orgánom Bonn pri prijatí rozhodnutia o zákaze
         uvádzajú výslovne skutočnosť, že predmetná činnosť predstavuje nebezpečenstvo pre verejný poriadok. Okrem toho odkaz na nebezpečenstvo
         ohrozujúce verejný poriadok sa zároveň nachádza v paragrafe 14 ods. 1 OBG NW, ktorý oprávňuje policajné orgány na prijatie
         nevyhnutných opatrení na odvrátenie takéhoto nebezpečenstva.

      29      V tomto konaní je nepopierateľné, že sporné rozhodnutie bolo prijaté nezávisle od akéhokoľvek prihliadnutia na štátnu príslušnosť
         poskytovateľa alebo príjemcu služieb, ktorí boli predmetom obmedzenia. V každom prípade, pretože opatrenia na ochranu verejného
         poriadku patria pod výnimku zo slobodného poskytovania služieb uvedenú v článku 46 ES, netreba riešiť, či tieto opatrenia
         sa používajú bez rozdielu ako na vnútroštátnych poskytovateľov služieb, tak aj na poskytovateľov služieb so sídlom v iných
         členských štátoch.

      30      Možnosť členského štátu využiť výnimku ustanovenú Zmluvou však nebráni súdnej kontrole opatrení, ktoré túto výnimku použili
         (pozri rozsudok zo 4. decembra 1974, Van Duyn, 41/74, Zb. s. 1337, bod 7). Navyše pojem „verejný poriadok“ v práve Spoločenstva
         a najmä, keď má odôvodniť výnimku od základnej slobody poskytovania služieb, sa musí chápať striktne tak, že jeho dosah sa
         nemôže určovať jednostranne každým členským štátom bez kontroly zo strany orgánov Spoločenstva (pozri analogicky s voľným
         pohybom pracovníkov rozsudky Van Duyn, už citovaný, bod 18, a z 27. októbra 1977, Bouchereau, 30/77, Zb. s. 1999, bod 33).
         Z toho vyplýva, že je možné dovolávať sa verejného poriadku len v prípade skutočnej a dostatočne závažnej hrozby, ktorá sa
         dotýka základného záujmu spoločnosti (pozri rozsudok zo 14. marca 2000, Église de scientologie, C-54/99, Zb. s. I-1335, bod
         17).

      31      Určité okolnosti, ktoré môžu odôvodniť odvolanie sa na pojem verejný poriadok, sa však môžu líšiť podľa krajiny a času. Je
         teda potrebné v tomto ohľade priznať príslušným vnútroštátnym orgánom určitú voľnú úvahu v rozmedzí stanovenom Zmluvou (rozsudky
         Van Duyn, už citovaný, bod 18, a Bouchereau, už citovaný, bod 34).

      32      V konaní pred vnútroštátnym súdom sa príslušné orgány domnievali, že činnosť dotknutá rozhodnutím o zákaze ohrozuje verejný
         poriadok z dôvodu skutočnosti, že podľa prevažujúcej verejnej mienky obchodné prevádzkovanie zábavných hier zahŕňajúcich simuláciu
         aktov zabíjania zasahuje základnú hodnotu ustanovenú vnútroštátnou ústavou, a síce ľudskú dôstojnosť. Podľa Bundesverwaltungsgericht
         vnútroštátne súdy, ktoré mali rozhodovať o veci, zdieľali a potvrdili poňatie potreby ochrany ľudskej dôstojnosti, na ktorom
         spočíva napadnuté rozhodnutie, toto poňatie sa musí v dôsledku toho považovať tak, že je v súlade s ustanoveniami nemeckej
         ústavy.

      33      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že podľa ustálenej judikatúry tvoria základné práva neoddeliteľnú časť všeobecných
         zásad práva, ktorých dodržiavanie Súdny dvor zabezpečuje a ktorý sa pritom inšpiruje spoločnými ústavnými tradíciami členských
         štátov, ako aj vysvetleniami a ustanoveniami danými medzinárodnými zmluvami, ktoré sa týkajú ochrany ľudských práv, na ktorých
         tvorbe členské štáty spolupracovali alebo ku ktorým pristúpili. Zvláštny význam prináleží v tejto súvislosti Európskeho dohovoru
         o ochrane ľudských práv a základných slobôd (pozri najmä rozsudky z 18. júna 1991, ERT, C-260/89, Zb. s. I-2925, bod 41; zo 6.
         marca 2001, Connolly/Komisia, C-274/99 P, Zb. s. I-1611, bod 37; z 22. októbra 2002, Roquette Frères, C-94/00, Zb. s. I-9011,
         bod 25, a z 12. júna 2003, Schmidberger, C-112/00, Zb. s. I-5659, bod 71).

      34      Tak ako uviedla generálna advokátka v bodoch 82 až 91 svojich návrhov, právny poriadok Spoločenstva nesporne smeruje k zaisteniu
         rešpektovania ľudskej dôstojnosti ako jednej zo všeobecných právnych zásad. Je teda jednoznačné, že cieľ ochrany ľudskej dôstojnosti
         je zlučiteľný s právom Spoločenstva bez toho, aby v tomto ohľade malo význam, že v Nemecku zásade rešpektovania ľudskej dôstojnosti
         prináleží zvláštne postavenie ako nezávislému základnému právu.

      35      Keďže dodržiavanie základných práv sa ukladá ako Spoločenstvu, tak aj členským štátom, ochrana týchto práv zakladá legitímny
         záujem, ktorý v zásade odôvodňuje obmedzenia povinností uložených právom Spoločenstva, takisto podľa základnej slobody zaručenej
         Zmluvou, akým je slobodné poskytovanie služieb (pozri v rozsahu, v ktorom sa týka voľného pohybu tovaru, rozsudok Schmidberger,
         už citovaný, bod 74).

      36      Treba však skonštatovať, že opatrenia obmedzujúce slobodu poskytovania služieb môžu byť odôvodnené dôvodmi verejného poriadku
         len potiaľ, pokiaľ sú nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré majú zaistiť, a len v rozsahu, v akom tieto ciele nemôžu byť dosiahnuté
         menej obmedzujúcimi opatreniami (pozri v rozsahu, v ktorom sa týka voľného pohybu kapitálu, rozsudok Église de scientologie,
         už citovaný, bod 18).

      37      V tomto ohľade nie je nevyhnutné, aby obmedzujúce opatrenie orgánov jedného členského štátu sa zhodovalo s poňatím zdieľaným
         všetkými členskými štátmi, čo sa týka spôsobu ochrany dotknutého základného práva alebo legitímneho záujmu. Napriek tomu je
         pravdou, že sa v bode 60 už citovaného rozsudku Schindler Súdny dvor odvolal na morálne, náboženské alebo kultúrne úvahy,
         na základe ktorých všetky členské štáty podrobujú organizáciu lotérií a iných peňažných hier obmedzeniam, a nezamýšľal uvedením
         tohto spoločného poňatia vysloviť všeobecné kritérium na posúdenie primeranosti každého vnútroštátneho opatrenia, ktoré obmedzuje
         výkon hospodárskej činnosti.

      38      Naopak, ako vyplýva z ustálenej judikatúry od už citovaného rozsudku Schindler, nevyhnutnosť a primeranosť prijatých ustanovení
         nie sú vylúčené len z toho dôvodu, že jeden členský štát zvolil rozdielny systém ochrany, ako je systém prijatý iným členským
         štátom (pozri v tomto zmysle rozsudky Läärä a i., už citovaný, bod 36; Zenatti, už citovaný, bod 34, a z 11. septembra 2003,
         Anomar a i., C-6/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 80).

      39      V tomto prípade je na mieste zdôrazniť, za prvé, že podľa vnútroštátneho súdu zákaz obchodného prevádzkovania zábavných hier
         predpokladajúcich simuláciu násilných aktov proti osobám, najmä predvádzanie aktov zabíjania osôb, je v súlade s úrovňou ochrany
         ľudskej dôstojnosti, ktorú mala vnútroštátna ústava zaistiť na území Spolkovej republiky Nemecko. Okrem toho treba skonštatovať,
         že zákazom vzťahujúcim sa len na variant laserovej hry, ktorej predmetom je strieľať na ľudské terče, a teda hrať sa na „zabíjanie
         osôb“, sporné rozhodnutie nepresiahlo to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného príslušnými vnútroštátnymi orgánmi.

      40      Za týchto okolností rozhodnutie zo 14. septembra 1994 sa nemôže považovať za opatrenie, ktoré neoprávnene zasahuje do slobody
         poskytovania služieb.

      41      S ohľadom na vyššie uvedené posúdenie je na mieste odpovedať na položenú otázku tak, že právo Spoločenstva nebráni tomu, aby
         hospodárska činnosť spočívajúca v obchodnom prevádzkovaní hier simulujúcich akty zabíjania bola predmetom vnútroštátneho opatrenia
         o zákaze prijatého z dôvodu ochrany verejného poriadku vzhľadom na skutočnosť, že táto činnosť zasahuje ľudskú dôstojnosť.

       O trovách
      42      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Právo Spoločenstva nebráni tomu, aby hospodárska činnosť spočívajúca v obchodnom prevádzkovaní hier simulujúcich akty zabíjania
            bola predmetom vnútroštátneho opatrenia o zákaze prijatého z dôvodov ochrany verejného poriadku vzhľadom na skutočnosť, že
            táto činnosť zasahuje ľudskú dôstojnosť.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 2. decembra 2010.#Edyta Joanna Jakubowska proti Alessandro Maneggia.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Giudice di pace di Cortona - Taliansko.#Pravidlá Únie týkajúce sa výkonu povolania advokáta - Smernica 98/5/ES - Článok 8 - Predchádzanie konfliktom záujmov - Vnútroštátna právna úprava zakazujúca súbežný výkon povolania advokáta a zamestnania v štátnej správe na čiastočný úväzok - Vyškrtnutie zo zoznamu advokátov advokátskej komory.#Vec C-225/09.

text:
      Vec C‑225/09
      Edyta Joanna Jakubowska
      proti
      Alessandrovi Maneggiaovi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Giudice di pace di Cortona)
      „Pravidlá Únie týkajúce sa výkonu povolania advokáta – Smernica 98/5/ES – Článok 8 – Predchádzanie konfliktom záujmov – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca súbežný výkon povolania advokáta a zamestnania v štátnej správe na čiastočný úväzok
         – Vyškrtnutie zo zoznamu advokátov advokátskej komory“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Všeobecné alebo hypotetické otázky – Overenie vlastnej právomoci
            Súdnym dvorom
      (Článok 234 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/5, článok 8)
      2.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Povinnosti členských štátov
      [Článok 3 ods. 1 písm. g) ES a články 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES]
      3.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Advokáti – Trvalý výkon povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná
            kvalifikácia – Smernica 98/5
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/5, článok 8)
      1.        Pri prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa práva Únie platí prezumpcia relevantnosti. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu
         je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu
         vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými
         na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili.

      V tomto ohľade prejudiciálnu otázku, ktorá sa týka výkladu článku 8 smernice 98/5 o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania
         v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia, nemožno považovať za hypotetickú, pretože bola položená v rámci
         konania o vyškrtnutí zo zoznamu advokátov advokátskej komory vykonávajúcich svoje povolanie v členskom štáte na základe profesijného
         titulu získaného v tomto členskom štáte. Cieľom pravidla uvedeného v danom článku 8 totiž nie je len poskytnúť advokátom v hostiteľskom
         členskom štáte na základe ich profesijného titulu získaného v inom členskom štáte rovnaké práva, ako majú advokáti zaregistrovaní
         v hostiteľskom členskom štáte na základe titulu, ktorý v ňom získali. Toto pravidlo má zároveň zabezpečiť, aby poslední uvedení
         advokáti nepodliehali obrátenej diskriminácii, ku ktorej by mohlo dôjsť, keby sa im uložené pravidlá nevzťahovali aj na advokátov
         zaregistrovaných v hostiteľskom členskom štáte, ktorí svoj profesijný titul získali v inom členskom štáte.

      (pozri body 28, 31, 32)
      2.        Článok 3 ods. 1 písm. g) ES a články 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zamestnancom
         štátnej správy pracujúcim na čiastočný úväzok zakazuje vykonávať povolanie advokáta tým, že stanovuje ich vyškrtnutie zo zoznamu
         advokátov advokátskej komory, aj keď sú na výkon tohto povolania spôsobilí.

      K porušeniu článkov 10 ES a 81 ES totiž dôjde vtedy, ak členský štát nariadi alebo zvýhodní uzatváranie kartelových dohôd
         v rozpore s článkom 81 ES alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo zbaví svoju vlastnú právnu úpravu jej štátneho charakteru
         tým, že prenesie zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva na súkromné subjekty. Na základe
         skutočnosti, že členský štát prikáže orgánom profesijných združení, akými sú výbory advokátskych komôr, aby ex offo vyškrtli zo svojich zoznamov advokátov tých členov, ktorí sú súčasne zamestnancami štátnej správy na čiastočný úväzok a ktorí
         sa v stanovenej lehote nerozhodli buď pre zachovanie zápisu v tomto zozname, alebo pre zachovanie svojho pracovnoprávneho
         vzťahu k subjektu, ktorý ich zamestnáva, pritom nemožno preukázať, že členský štát zbavil svoju právnu úpravu jej štátneho
         charakteru. Tieto výbory totiž nemajú nijaký vplyv, pokiaľ ide o prijímanie rozhodnutí o vyškrtnutí ex offo stanovené zákonom.

      Z analogických dôvodov nemožno právnu úpravu, aká je vo veci samej, považovať za takú právnu úpravu, ktorá nariaďuje alebo
         zvýhodňuje uzatváranie kartelových dohôd v rozpore s článkom 81 ES.

      Tieto úvahy nijako nevyvracia ani článok 3 ods. 1 písm. g) ES, ktorý predpokladá opatrenie Európskej únie, pokiaľ ide o systém,
         ktorým sa zabezpečí, aby sa na vnútornom trhu nenarušila hospodárska súťaž, ani články 4 ES a 98 ES, ktoré sa týkajú zavedenia
         hospodárskej politiky v súlade so zásadou otvoreného trhového hospodárstva s voľnou hospodárskou súťažou.

      (pozri body 49 – 53, bod 1 výroku)
      3.        Článok 8 smernice 98/5 o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná
         kvalifikácia, sa má vykladať v tom zmysle, že hostiteľský členský štát môže uložiť advokátom, ktorí sú v ňom zaregistrovaní
         a zamestnaní – či už na plný, alebo čiastočný úväzok – u iného advokáta, v združení, advokátskej kancelárii, štátnom alebo
         súkromnom podniku, obmedzenia súbežného výkonu povolania advokáta a tohto povolania za predpokladu, že tieto obmedzenia nejdú
         nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa predchádzania konfliktov záujmov a uplatňujú sa na všetkých advokátov
         zaregistrovaných v uvedenom členskom štáte.

      Článok 8 smernice 98/5 sa totiž týka súboru pravidiel, ktoré hostiteľský členský štát zaviedol, aby predchádzal konfliktom
         záujmov, ktoré by podľa neho mohli vyplynúť zo situácie, keď je advokát jednak registrovaný v zozname advokátskej komory a jednak
         je zamestnaný ako advokát u iného advokáta, v združení, v advokátskej kancelárii alebo v štátnom či súkromnom podniku. Zákaz
         byť zamestnaný verejnoprávnym subjektom uložený pre advokátov registrovaných v členskom štáte, hoci pracujú len na čiastočný
         úväzok, je súčasťou pravidiel uvedených v danom článku 8 prinajmenšom v rozsahu, v akom sa tento zákaz týka súbežného výkonu
         povolania advokáta a zamestnania vo verejnoprávnom subjekte. Skutočnosť, že právna úprava takto zavedená Talianskou republikou
         môže byť považovaná za striktnú, koniec koncov nemožno ako takú kritizovať. Neexistencia konfliktu záujmov je totiž nevyhnutná
         na výkon povolania advokáta a znamená najmä, že advokát je nezávislý voči verejnej moci, iným poskytovateľom služieb a tretím
         osobám, ktorými sa nikdy nemôže dať ovplyvniť. Pravidlá stanovené v tejto súvislosti samozrejme nesmú ísť nad rámec toho,
         čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa predchádzania konfliktov záujmov. Napokon, uvedený článok 8 znamená, že pravidlá hostiteľského
         členského štátu sa použijú na všetkých advokátov zaregistrovaných v tomto členskom štáte, či už na základe profesijného titulu
         získaného v tomto, alebo v inom členskom štáte.

      (pozri body 59 – 62, 64, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 2. decembra 2010 (*)

      „Pravidlá Únie týkajúce sa výkonu povolania advokáta – Smernica 98/5/ES – Článok 8 – Predchádzanie konfliktom záujmov – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca súbežný výkon povolania advokáta a zamestnania v štátnej správe na čiastočný úväzok
         – Vyškrtnutie zo zoznamu advokátov advokátskej komory“

      Vo veci C‑225/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Giudice di pace di Cortona
         (Taliansko) z 23. apríla 2009 a doručený Súdnemu dvoru 19. júna 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Edyta Joanna Jakubowska
      proti
      Alessandrovi Maneggiaovi,
      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: sudcovia E. Levits, vykonávajúci funkciu predsedu piatej komory, M. Ilešič (spravodajca) a M. Safjan,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: M.‑A. Gaudissart, vedúci sekcie,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. júna 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –      E. J. Jakubowska, v zastúpení: M. Frigessi di Rattalma, avvocato,
      –      talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili a L. Ventrella, avvocati
         dello Stato,

      –      írska vláda, v zastúpení: D. J. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Collins, SC,
      –      maďarská vláda, v zastúpení: R. Somssich, M. Fehér a Z. Tóth, splnomocnení zástupcovia,
      –      rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –      portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes, splnomocnený zástupca,
      –      slovinská vláda, v zastúpení: N. Pintar Gosenca, splnomocnená zástupkyňa,
      –      Európska komisia, v zastúpení: H. Støvlbæk a E. Montaguti, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 písm. g) ES, článkov 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES smernice
         Rady 77/249/EHS z 22. marca 1977 na uľahčenie účinného výkonu slobody právnikov poskytovať služby (Ú. v. ES L 78, s. 17; Mim.
         vyd. 06/001, s. 52), smernice 98/5/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 16. februára 1998 o uľahčení trvalého výkonu právnického
         povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia (Ú. v. ES L 77, s. 36; Mim. vyd. 06/003, s. 83),
         ako aj všeobecných zásad ochrany legitímnej dôvery a rešpektovania nadobudnutých práv.

      2        Tento návrh bol podaný v spore medzi E. J. Jakubowskou a A. Maneggiaom vo veci návrhu na náhradu škody, v spore smerujúcom
         ku konaniu, ktoré v súčasnosti vedie Giudice di pace di Cortona (Zmierovací súd v Cortone), počas ktorého bolo voči advokátom
         zastupujúcim E. J. Jakubowsku vydané rozhodnutie o ich vyškrtnutí zo zoznamu Ordine degli Avvocati di Perugia [Advokátskej
         komory v Perugii (Taliansko)].

       Právny rámec
       Právo Únie
       Smernica 77/249
      3        Článok 1 ods. 1 prvá veta smernice 77/249 stanovuje:

      „Táto smernica sa bude uplatňovať v rámci obmedzení a za podmienok v nej ustanovených na činnosť právnikov [advokátov – neoficiálny preklad] s ohľadom na nimi poskytované služby.“

      4        Článok 6 tej istej smernice stanovuje:

      „Ktorýkoľvek členský štát môže zakázať právnikom [advokátom – neoficiálny preklad], ktorí sú zamestnancami verejného alebo súkromného podniku zastupovanie tohto podniku v súdnom konaní do tej miery, do akej
         to nie je povolené právnikom [advokátom – neoficiálny preklad] usadeným v tomto štáte.“

      5        Vzhľadom na rôzne jazykové verzie tohto článku 6 a s cieľom zabezpečiť rovnaký zmysel všetkých týchto verzií treba pojem „ente
         pubblico o privato“ v talianskej verzii tohto článku vykladať ako pojem „štátny alebo súkromný podnik“ (impresa pubblica o privata).

       Smernica 98/5
      6        Článok 3 smernice 98/5 stanovuje:

      „1.      Právnik [advokát – neoficiálny preklad], ktorý chce vykonávať činnosť v inom členskom štáte ako je ten, v ktorom nadobudol svoju profesijnú kvalifikáciu, sa zaregistruje
         na príslušnom orgáne v danom štáte.

      2.      Príslušný orgán v hostiteľskom členskom štáte zaregistruje právnika [advokáta – neoficiálny preklad] po predložení osvedčenia, ktoré potvrdzuje jeho registráciu na príslušnom orgáne v jeho domovskom členskom štáte. …

      …“
      7        Článok 6 ods. 1 tej istej smernice stanovuje:

      „Bez ohľadu na pravidlá pre výkon povolania, ktoré sa vzťahujú na právnika [advokáta – neoficiálny preklad], ktorý vykonáva povolanie na základe profesijného titulu domovskej krajiny v jeho domovskom členskom štáte, vzťahujú sa
         naňho tie isté pravidlá pre výkon povolania ako na právnikov [advokátov – neoficiálny preklad], ktorí vykonávajú povolanie na základe príslušného profesijného titulu hostiteľského členského štátu, a to pri výkone všetkých
         činností na jeho území.“

      8        Článok 7 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:

      „V prípade, že právnik [advokát – neoficiálny preklad], ktorý vykonáva činnosť na základe profesijného titulu domovskej krajiny poruší svoje povinnosti v hostiteľskom členskom
         štáte, vzťahujú sa naňho procesné pravidlá, sankcie a opravné prostriedky platné v hostiteľskom členskom štáte.“

      9        Článok 8 smernice 98/5 stanovuje:

      „Právnik [advokát – neoficiálny preklad], ktorý je registrovaný v hostiteľskom členskom štáte na základe profesijného titulu domovskej krajiny, môže vykonávať povolanie
         ako právnik [advokát – neoficiálny preklad] v pracovnoprávnom vzťahu u iného právnika, v združení alebo v právnickej [advokátskej – neoficiálny preklad] kancelárii, v štátnom alebo súkromnom podniku v takom rozsahu, v akom to hostiteľský členský štát povoľuje právnikom [advokátom
         – neoficiálny preklad] registrovaným na základe profesijného titulu používaného v tomto štáte.“

      10      Vzhľadom na rôzne jazykové verzie tohto článku 8 a s cieľom zabezpečiť rovnaký zmysel všetkých týchto verzií treba pojem „ente
         pubblico o privato“ v talianskej verzii tohto článku vykladať ako pojem „štátny alebo súkromný podnik“ (impresa pubblica o privata).

       Vnútroštátna právna úprava
      11      Článok 3 druhý odsek kráľovského zákonného dekrétu č. 1578 z 27. novembra 1933, ktorý upravuje povolania „avvocato“ a „procuratore
         legale“ (ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale, Gazzetta ufficiale del Regno d’Italia č. 281 z 5. decembra
         1933) a ktorý bol po úpravách zmenený zákonom č. 36 z 22. januára 1934 na zákon (Gazzetta ufficiale del Regno d’Italia č. 24
         z 30. januára 1934), stanovuje:

      „[Výkon najmä povolania advokáta je] nezlučiteľný s akýmkoľvek zamestnaním alebo funkciou platenými z rozpočtu štátu, krajov,
         obcí… a vo všeobecnosti z rozpočtu akéhokoľvek verejného správneho orgánu alebo inštitúcie, ktoré podliehajú dozoru alebo
         kontrole štátu, krajov a obcí.“

      12      Zákon č. 662 z 23. decembra 1996 o racionalizačných opatreniach v oblasti verejných financií (misure di razionalizzazione
         della finanza pubblica, riadny dodatok ku GURI č. 303 z 28. decembra 1996), zmenený a doplnený zákonným dekrétom č. 79 z 28. marca
         1997 o naliehavých stabilizačných opatreniach v oblasti verejných financií (misure urgenti per il riequilibrio della finanza
         pubblica) a po zmenách a doplneniach zmenený zákonom č. 140 z 28. mája 1997 na zákon (GURI č. 123 z 29. mája 1997, s. 5, ďalej
         len „zákon č. 662/96“), stanovuje vo svojom článku 1 ods. 56 a 56a:

      „56.      Zákonné a správne ustanovenia…, ktoré zakazujú zápis do profesijných zoznamov, sa nevzťahujú na zamestnancov štátnej správy,
         ktorí pracujú na čiastočný pracovný úväzok a ktorých pracovný úväzok nie je vyšší než 50 % plného pracovného úväzku.

      56a.      Ustanovenia zakazujúce zápis do zoznamov a výkon profesijných činností osobami uvedenými v odseku 56 sa zrušujú. Ostatné ustanovenia
         upravujúce podmienky zápisu do profesijných zoznamov a výkon týchto činností zostávajú nezmenené. Zamestnancom štátnej správy,
         ktorí sú zapísaní v zoznamoch, nemožno zverovať odborné úlohy zo strany štátnej správy; títo zamestnanci nie sú oprávnení
         poskytovať právnu pomoc v sporoch, v ktorých je účastníkom konania orgán štátnej správy.“

      13      Zákon č. 339 z 25. novembra 2003 o pravidlách v oblasti nezlučiteľnosti výkonu povolania advokáta (norme in materia di incompatibilità
         dell’esercizio della professione di avvocato, GURI č. 279 z 1. decembra 2003, s. 6, ďalej len „zákon č. 339/2003“), ktorý
         nadobudol účinnosť 2. decembra 2003, vo svojom článku 1 stanovuje:

      „Ustanovenia článku 1 ods. 56, 56a a 57 zákona č. [662/96] sa nevzťahujú na zápis do zoznamov advokátov advokátskej komory,
         pre ktoré platia obmedzenia a zákazy uvedené v kráľovskom zákonnom dekréte č. 1578 z 27. novembra 1933 zmenenom zákonom č. 36
         z 22. januára 1934 a v neskorších zmenách.“

      14      Článok 2 toho istého zákona stanovuje:

      „1.      Zamestnanci štátnej správy, ktorí boli zapísaní do zoznamu advokátov advokátskej komory po nadobudnutí účinnosti zákona č. [662/96]
         a ktorí sú v ňom naďalej zapísaní, si môžu ponechať svoj pracovný pomer pod podmienkou, že to oznámia výboru komory, v ktorej
         sú zapísaní, v lehote 36 mesiacov od nadobudnutia účinnosti tohto zákona.

      Ak túto skutočnosť neoznámia v stanovenej lehote, výbor advokátskej komory ich ex offo vyškrtne zo zoznamu.

      2.      V prípade uvedenom v odseku 1 má zamestnanec štátnej správy právo byť opätovne prijatý do pracovného pomeru na plný úväzok.
      3.      V lehote 36 mesiacov uvedenej v odseku 1 môže zamestnanec štátnej správy ukončiť svoj pracovný pomer, čím sa jeho zápis v zozname
         advokátskej komory zachová.

      4.      Zamestnanec štátnej správy pracujúci na čiastočný úväzok, ktorý si zvolil povolanie advokáta podľa tohto zákona, má počas
         piatich rokov právo na opätovné prijatie do pracovného pomeru na plný úväzok do troch mesiacov od podania žiadosti za predpokladu,
         že nie je nadbytočný, na to pracovné miesto, na ktorom pracoval v čase, keď uskutočnil voľbu. V tomto prípade sa doba prerušenia
         štátnej služby nezapočítava do počtu odpracovaných rokov, ktoré sa znovu počítajú odo dňa opätovného prijatia.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      E. J. Jakubowska podala žalobu proti A. Maneggiaovi na Giudice di pace di Cortona na zaplatenie sumy 200 eur ako náhrady škody,
         ktorú jej spôsobil neúmyselným poškodením vozidla, ktorého je majiteľkou.

      16      V tomto spore sa E. J. Jakubowska nechala zastupovať pánom Mazzolaiom a pánom Nardellim, advokátmi zapísanými v zozname advokátov
         Advokátskej komory v Perugii. Na týchto advokátov sa ako na zamestnancov štátnej správy na čiastočný úväzok vzťahuje článok 1
         ods. 56 a 56a zákona č. 662/96.

      17      Po nadobudnutí účinnosti zákona č. 339/2003 a uplynutí lehoty uvedenej v jeho článku 2 ods. 1 – a v čase, keď pred vnútroštátnym
         súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, prebiehalo konanie vo veci samej – výbor Advokátskej komory v Perugii
         vydal dve rozhodnutia, v ktorých nariadil vyškrtnutie týchto advokátov zo zoznamu advokátov.

      18      E. J. Jakubowska podala vyjadrenie, v ktorom sa domáhala, aby ju jej advokáti mohli aj naďalej zastupovať, a tvrdila, že zákon
         č. 339/2003 je v rozpore so Zmluvou ES, ako aj so všeobecnými zásadami ochrany legitímnej dôvery a rešpektovania nadobudnutých
         práv.

      19      Za týchto okolností Giudice di pace di Cortona rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Majú sa článok 3 písm. g) [ES] a články 4 [ES], 10 [ES], 81 [ES] a 98 [ES] vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej
         právnej úprave, ako je právna úprava vyplývajúca z článkov 1 a 2 zákona č. 339/2003…, ktorá opätovne zavádza nezlučiteľnosť
         výkonu povolania advokáta zamestnancami štátnej správy na čiastočný úväzok a zakazuje im výkon tohto povolania, hoci sú naň
         spôsobilí, tým, že stanovuje vyčiarknutie zo zoznamu advokátov na základe rozhodnutia príslušného výboru advokátskej komory,
         ak sa zamestnanec štátnej správy nerozhodne ukončiť pracovný pomer?

      2.      Majú sa článok 3 písm. g) [ES] a články 4 [ES], 10 [ES] a 98 [ES] vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave,
         ako je právna úprava vyplývajúca z článkov 1 a 2 zákona č. 339/2003…?

      3.      Má sa článok 6 smernice 77/249… vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava vyplývajúca
         z článkov 1 a 2 zákona č. 339/2003…, keď sa táto vnútroštátna právna úprava vzťahuje aj na advokátov v pracovnom pomere, ktorí
         vykonávajú advokátsku činnosť na základe slobodného poskytovania služieb?

      4.      Má sa článok 8 smernice 98/5… vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na advokáta, ktorý je zamestnancom štátnej správy na
         čiastočný úväzok?

      5.      Bránia všeobecné zásady práva [Únie] o ochrane legitímnej dôvery a [rešpektovaní] nadobudnutých práv vnútroštátnej právnej
         úprave, ako je právna úprava vyplývajúca z článkov 1 a 2 zákona č. 339/2003…, ktorá opätovne zavádza nezlučiteľnosť výkonu
         povolania advokáta zamestnancami štátnej správy na čiastočný úväzok a ktorá sa uplatňuje aj na advokátov, ktorí sú už ku dňu
         nadobudnutia účinnosti tohto zákona… zapísaní v zoznamoch advokátov, pričom v článku 2 stanovuje len krátku odkladnú lehotu
         na povinnú voľbu medzi zamestnaním [zamestnanca v štátnej správe] a výkonom povolania advokáta?“

      20      V odpovedi na písomné otázky, ktoré Súdny dvor položil právnym zástupcom E. J. Jakubowskej na základe článku 54a rokovacieho
         poriadku Súdneho dvora, pán Nardelli listom z 31. mája 2010 predložil osvedčenie výboru Advokátskej komory v Perugii, z ktorého
         vyplýva, že formálne je aj naďalej zapísaný v zozname tejto komory až dovtedy, kým sa komore neoznámi dátum rozhodnutia národného
         výboru advokátskej komory o zamietnutí podania pána Nardelliho proti rozhodnutiu o vyškrtnutí.

      21      V tom istom liste pán Nardelli oznámil Súdnemu dvoru, že pán Mazzolai sa vzdal mandátu na zastupovanie, ktorým bol poverený
         v konaní vo veci samej. Okrem toho oznámil, že E. J. Jakubowska udelila osobitný mandát pánovi Frigessimu di Rattalmovi, aby
         ju zastupoval v konaní pred Súdnym dvorom.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti prejudiciálnych otázok
      22      Na úvod treba uviesť, že skutočnosť, že prejudiciálne otázky nemajú nijakú súvislosť so samotným predmetom žaloby E. J. Jakubowskej
         proti A. Maneggiaovi, nemá za následok ich neprípustnosť. Tieto otázky totiž majú vnútroštátnemu súdu umožniť posúdiť zákonnosť
         vnútroštátnej právnej úpravy, ktorej uplatnenie vyvolalo procesnú prekážku v konaní vo veci samej. Vzhľadom na to, že táto
         prekážka je súčasťou tohto konania, vnútroštátny súd sa môže Súdneho dvora opýtať na výklad pravidiel práva Únie, ktoré sú
         podľa neho v tejto veci relevantné.

      23      Niektoré vlády, ktoré predložili pripomienky Súdnemu dvoru, ako aj Európska komisia, však vzniesli námietky neprípustnosti
         – bez toho, aby spochybnili možnosť návrhu na prejudiciálne konanie – v súvislosti s otázkami, ktoré predložil Giudice di
         pace di Cortona.

      24      Írska a rakúska vláda zdôrazňujú, že všetky skutkové okolnosti v konaní vo veci samej týkajúce sa možnosti procesných zástupcov
         E. J. Jakubowskej vykonávať ich povolanie advokáta sa obmedzujú na jeden členský štát. Problémy práva Únie, na ktoré poukazuje
         vnútroštátny súd, sú preto čisto hypotetické a návrh na začatie prejudiciálneho konania by sa mal teda zamietnuť ako neprípustný.

      25      Podľa maďarskej vlády talianska právna úprava, ktorú uvádza vnútroštátny súd, v každom prípade patrí mimo rámca pôsobnosti
         ustanovení práva Únie týkajúcich sa výkonu povolania advokáta, pretože táto právna úprava sa týka zamestnancov štátnej správy,
         zatiaľ čo smernice 77/249 a 98/5 sa týkajú výkonu povolania nezávislých advokátov alebo advokátov, ktorí sú zamestnancami
         iného advokáta, združenia alebo podniku.

      26      Komisia zastáva názor, že tretiu otázku treba považovať za hypotetickú, a teda neprípustnú, pretože sa týka výkonu povolania
         advokáta v režime poskytovania služieb, zatiaľ čo právna úprava dotknutá vo veci samej sa týka usadenia sa advokáta.

      27      Komisia vyjadruje pochybnosti aj v súvislosti s piatou otázkou vzhľadom na to, že talianske právne predpisy, vo vzťahu ku
         ktorým sa požaduje výklad všeobecných zásad práva Únie, neboli prijaté na účely vykonania povinností, ktoré z tohto práva
         vyplývali Talianskej republike.

      28      Vzhľadom na tieto jednotlivé námietky neprípustnosti treba pripomenúť, že pri prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa práva
         Únie platí prezumpcia relevantnosti. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný
         výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém,
         alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili
         (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 5. decembra 2006, Cipolla a i., C‑94/04 a C‑202/04, Zb. s. I‑11421, bod 25, ako aj
         z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07 a C‑571/07, Zb. s. I‑4629, bod 36).

      29      Pokiaľ ide o prvú, druhú a štvrtú prejudiciálnu otázku, nie je zjavné, že požadovaný výklad nemá žiadnu súvislosť s existenciou
         alebo predmetom procesnej prekážky v spore vo veci samej alebo že ide o hypotetický problém.

      30      Po prvé treba pripomenúť, že zákon, ktorý sa vzťahuje na celé územie členského štátu, môže prípadne ovplyvniť obchod medzi
         členskými štátmi v zmysle článku 81 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. februára 2002, Arduino, C‑35/99, Zb. s. I‑1529,
         bod 33, ako aj Cipolla a i., už citovaný, bod 45). Prvá a druhá prejudiciálna otázka, ktoré sa týkajú toho, či pravidlá hospodárskej
         súťaže práva Únie bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je zákon č. 339/2003, preto zjavne nie sú irelevantné.

      31      Po druhé, pokiaľ ide o štvrtú prejudiciálnu otázku, treba uviesť, tak ako to uviedla aj talianska vláda a Komisia na pojednávaní,
         že cieľom pravidla uvedeného v článku 8 smernice 98/5 nie je len poskytnúť advokátom v hostiteľskom členskom štáte na základe
         ich profesijného titulu získaného v inom členskom štáte rovnaké práva, ako majú advokáti zaregistrovaní v hostiteľskom členskom
         štáte na základe titulu, ktorý v ňom získali. Toto pravidlo má totiž zároveň zabezpečiť, aby poslední uvedení advokáti nepodliehali
         obrátenej diskriminácii, ku ktorej by mohlo dôjsť, keby sa im uložené pravidlá nevzťahovali aj na advokátov zaregistrovaných
         v hostiteľskom členskom štáte, ktorí svoj profesijný titul získali v inom členskom štáte.

      32      Skutočnosť, že vyškrtnutie zo zoznamu advokátov Advokátskej komory v Perugii, ktoré viedlo k prejudiciálnym otázkam, sa týka
         advokátov vykonávajúcich svoje povolanie v Taliansku na základe profesijného titulu získaného v tomto členskom štáte, preto
         v nijakom prípade nespôsobuje, že štvrtá položená otázka je hypotetická. Práve naopak, požadovaný výklad článku 8 smernice
         98/5 pomôže vnútroštátnemu súdu určiť, či zákon č. 339/2003 spôsobuje obrátenú diskrimináciu v rozpore s právom Únie.

      33      Prípustnosť štvrtej otázky napokon nevyvracia ani argumentácia maďarskej vlády, podľa ktorej zákon č. 339/2003 v rozsahu,
         v akom sa týka štátnych zamestnancov, neupravuje ani jednu zo situácií uvedených v článku 8 smernice 98/5, ktorý sa týka len
         advokátov, ktorí pracujú „v pracovnoprávnom vzťahu u iného právnika [advokáta – neoficiálny preklad], v združení alebo v právnickej [advokátskej – neoficiálny preklad] kancelárii, v štátnom alebo súkromnom podniku“.

      34      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že odchýlka, na ktorú maďarská vláda poukazuje, teda skutočnosť, že právo Únie sa neuplatňuje
         na zamestnancov štátnej správy, platí len pre zamestnania, ktoré sa vyznačujú účasťou na verejnej moci a pri ktorých sa tak
         predpokladá existencia určitého vzťahu k štátu. Naopak, pravidlá práva Únie v oblasti voľného pohybu sa uplatňujú na zamestnania,
         ktoré hoci patria pod štát alebo iné verejnoprávne organizácie, neobsahujú nijaký výkon úloh, ktoré patria pod verejnú správu
         vo vlastnom zmysle slova (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 30. septembra 2003, Colegio de Oficiales de la Marina Mercante
         Española, C‑405/01, Zb. s. I‑10391, body 39 a 40, ako aj z 10. decembra 2009, Peśla, C‑345/08, Zb. s. I‑11677, bod 31).

      35      Pokiaľ ide presnejšie o pojem „štátny podnik“ uvedený v článku 8 smernice 98/5, podľa ustálenej judikatúry, ak subjekt začlenený
         do verejnej správy vykonáva činnosti, ktoré majú ekonomickú povahu a netýkajú sa výkonu výsad verejnej moci, treba ho za taký
         podnik považovať (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. októbra 1993, Decoster, C‑69/91, Zb. s. I‑5335, bod 15; zo 14. septembra
         2000, Collino a Chiappero, C‑343/98, Zb. s. I‑6659, bod 33, ako aj z 26. marca 2009, SELEX Sistemi Integrati/Komisia, C‑113/07 P,
         Zb. s. I‑2207, bod 82).

      36      Z toho vyplýva, že pôsobnosť zákona č. 339/2003 – ktorý sa v spojení s kráľovským zákonným dekrétom č. 1578 z 27. novembra
         1933, na ktorý odkazuje, týka advokátov zapísaných do jedného z advokátskych zoznamov advokátskej komory Talianskej republiky,
         ktorí sú súčasne zamestnancami správneho alebo štátneho orgánu podliehajúceho dozoru alebo kontrole zo strany Talianskej republiky
         alebo jej územnosprávneho celku – koliduje s pôsobnosťou článku 8 smernice 98/5, pokiaľ ide o advokátov zamestnaných subjektom,
         ktorý aj keď podlieha kontrole talianskeho štátu alebo jeho územnosprávneho celku, predstavuje „štátny podnik“.

      37      Vzhľadom na tieto konštatovania sa návrh na začatie prejudiciálneho konania musí považovať za prípustný, pokiaľ ide o prvú,
         druhú a štvrtú prejudiciálnu otázku.

      38      Na druhej strane, pokiaľ ide o tretiu otázku, ktorá sa týka smernice 77/249, teda výkonu povolania advokáta v režime voľného
         poskytovania služieb, treba konštatovať, že odpoveď Súdneho dvora na ňu nemôže byť pre vnútroštátny súd užitočná. Prekážka
         vznesená pred týmto súdom sa totiž týka otázky, či vyškrtnutie zo zoznamu advokátov v zmysle zákona č. 339/2003 je v súlade
         s právom Únie. Komisia tak správne uviedla, že v tejto súvislosti ide o usadenie sa advokáta, čiže o záležitosť upravenú v smernici
         98/5, nie o výkon povolania advokáta v režime voľného poskytovania služieb.

      39      Pokiaľ ide o tretiu položenú otázku, treba návrh na začatie prejudiciálneho konania považovať za neprípustný.

      40      Napokon, pokiaľ ide o piatu prejudiciálnu otázku, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že touto otázkou Giudice di pace
         di Cortona vyzval Súdny dvor, aby na základe judikatúry týkajúcej sa zásady ochrany legitímnej dôvery a zásady právnej istoty
         preskúmal nepriaznivú zmenu, ktorá pre tých, ktorí chcú vykonávať súbežne povolanie advokáta a zamestnanie na čiastočný úväzok
         vo verejnoprávnom subjekte, vyplýva zo zákona č. 339/2003, keďže týmto zákonom sa ukončil priaznivejší režim pre tieto osoby
         zavedený zákonom č. 662/96.

      41      Bez toho, aby bolo treba rozhodnúť o tvrdení o neprípustnosti, ktoré vzniesla Komisia v súvislosti s touto otázkou, tak stačí
         konštatovať, že Súdny dvor v každom prípade nemôže na túto otázku užitočne odpovedať, pretože mu k tomu chýbajú nevyhnutné
         informácie o skutkovom stave.

      42      Čo sa týka zásady právnej istoty, podľa ustálenej judikatúry právna úprava, ktorá má nepriaznivé dôsledky pre jednotlivcov,
         musí byť jasná a presná a jej uplatnenie musí byť predvídateľné pre tých, ktorí jej podliehajú (rozsudok zo 14. septembra
         2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komisia, C‑550/07 P, Zb. s. I‑8301, bod 100 a citovaná judikatúra). Ani z vnútroštátneho
         rozhodnutia a ani z pripomienok predložených Súdnemu dvoru však tento súd nedokáže určiť, z akého hľadiska alebo z akého dôvodu
         sa spochybňuje presnosť či predvídateľnosť zákona č. 339/2003.

      43      Okrem toho vnútroštátny súd ani nevysvetlil otázku týkajúcu sa tejto zásady, keď uviedol, že zákon č. 339/2003 má retroaktívne
         účinky, čo je v rozpore so zásadou právnej istoty. Tejto údajnej retroaktivite zákona č. 339/2003 však zjavne odporuje konštatovanie,
         rovnako obsiahnuté v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, podľa ktorého nadobudnutie účinnosti tohto zákona nemá vplyv na existujúce
         práva výkonu, ktoré až do nadobudnutia tejto účinnosti priznával zákon č. 662/96, pričom zákon č. 339/2003 zaviedol okrem
         toho prechodné trojročné obdobie s cieľom vyhnúť sa tomu, aby boli zavádzané zmeny okamžité.

      44      Pokiaľ ide o zásadu legitímnej dôvery, podľa ustálenej judikatúry jednotlivci nemôžu vkladať legitímnu dôveru do zachovania
         existujúceho stavu, ktorý môže byť zmenený príslušnými vnútroštátnymi orgánmi v rámci ich voľnej úvahy (rozsudok z 10. septembra
         2009, Plantanol, C‑201/08, Zb. s. I‑8343, bod 53 a citovaná judikatúra). Vzhľadom na túto ustálenú judikatúru Súdny dvor nemôže
         prejudiciálnu otázku, akou je piata otázka položená v rámci tohto konania, užitočne preskúmať, pretože tu chýba aspoň minimálny
         opis skutočností predložených v konaní vo veci samej na preukázanie toho, že prijatie právnej úpravy dotknutej v uvedenom
         konaní je neobvyklé v prípade, keď zákonodarca jednoducho zmení existujúcu právnu úpravu do budúcnosti.

      45      V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd v zásade obmedzil len na to, že uviedol, že zákon č. 339/2003 podstatne, a podľa
         niektorých prekvapivo, mení predchádzajúci režim platný podľa zákona č. 662/96. Treba ale konštatovať, že samotná skutočnosť,
         že zákonodarca prijal nový zákon, ktorý sa do značnej miery líši od staršieho platného zákona, neposkytuje Súdnemu dvoru dostatočný
         základ na to, aby so znalosťou veci preskúmal piatu otázku.

      46      Vzhľadom na uvedené je návrh na začatie prejudiciálneho konania neprípustný, aj pokiaľ ide o piatu položenú otázku.

       O veci samej
       O prvej a druhej otázke
      47      Vo svojej prvej a druhej otázke, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 3 ods. 1 písm. g) ES
         a články 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES bránia vnútroštátnej právnej úprave, aká vyplýva z článkov 1 a 2 zákona č. 339/2003, ktorá
         zamestnancom štátnej správy pracujúcim na čiastočný úväzok zakazuje vykonávať povolanie advokáta tým, že stanovuje ich vyškrtnutie
         zo zoznamu advokátov advokátskej komory, aj keď sú na výkon tohto povolania spôsobilí.

      48      Hoci je pravda, že samotný článok 81 ES sa týka iba správania podnikov a nie zákonov alebo iných právnych predpisov členských
         štátov, nič to nemení na skutočnosti, že tento článok v spojení s článkom 10 ES ukladá členským štátom, aby neprijímali alebo
         nezachovávali v účinnosti opatrenia, a to ani vo forme zákonov alebo iných právnych predpisov, spôsobilé zmariť effet utile pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú na podniky (rozsudky Arduino, už citovaný, bod 34, ako aj Cipolla a i.,
         už citovaný, bod 46).

      49      Súdny dvor najmä rozhodol, že k porušeniu článkov 10 ES a 81 ES dôjde vtedy, ak členský štát nariadi alebo zvýhodní uzatváranie
         kartelových dohôd v rozpore s článkom 81 ES alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo zbaví svoju vlastnú právnu úpravu jej
         štátneho charakteru tým, že prenesie zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva na súkromné
         subjekty (rozsudky Arduino, už citovaný, bod 35, ako aj Cipolla a i., už citovaný, bod 47).

      50      Na základe skutočnosti, že členský štát prikáže orgánom profesijných združení, akými sú výbory advokátskych komôr, aby ex offo vyškrtli zo svojich zoznamov advokátov tých členov, ktorí sú súčasne zamestnancami štátnej správy na čiastočný úväzok a ktorí
         sa v stanovenej lehote nerozhodli buď pre zachovanie zápisu v tomto zozname, alebo pre zachovanie svojho pracovnoprávneho
         vzťahu k subjektu, ktorý ich zamestnáva, pritom nemožno preukázať, že členský štát zbavil svoju právnu úpravu jej štátneho
         charakteru. Tieto výbory totiž nemajú nijaký vplyv, pokiaľ ide o prijímanie rozhodnutí o vyškrtnutí ex offo stanovené zákonom.

      51      Z analogických dôvodov nemožno právnu úpravu, aká je vo veci samej, považovať za takú právnu úpravu, ktorá nariaďuje alebo
         zvýhodňuje uzatváranie kartelových dohôd v rozpore s článkom 81 ES.

      52      Tieto úvahy nijako nevyvracia ani článok 3 ods. 1 písm. g) ES, ktorý predpokladá opatrenie Európskej únie, pokiaľ ide o systém,
         ktorým sa zabezpečí, aby sa na vnútornom trhu nenarušila hospodárska súťaž, ani články 4 ES a 98 ES, ktoré sa týkajú zavedenia
         hospodárskej politiky v súlade so zásadou otvoreného trhového hospodárstva s voľnou hospodárskou súťažou.

      53      Vzhľadom na uvedené treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 písm. g) ES a články 4 ES, 10 ES, 81 ES
         a 98 ES nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zamestnancom štátnej správy pracujúcim na čiastočný úväzok zakazuje vykonávať
         povolanie advokáta tým, že stanovuje ich vyškrtnutie zo zoznamu advokátov advokátskej komory, aj keď sú na výkon tohto povolania
         spôsobilí.

       O štvrtej otázke
      54      Ako už bolo uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, vo svojej štvrtej otázke sa Giudice di pace di Cortona v podstate pýta,
         či možnosť, ktorú má hostiteľský členský štát podľa článku 8 smernice 98/5, aby upravil, a teda prípadne obmedzil výkon niektorých
         povolaní advokátmi, ktorí sú v tomto štáte zaregistrovaní, existuje aj vo vzťahu k advokátom, ktorí chcú niektoré z týchto
         povolaní vykonávať len na čiastočný úväzok.

      55      S cieľom odpovedať na túto otázku treba najskôr pripomenúť, že prijatím smernice 98/5 normotvorca Únie zamýšľal najmä odstrániť
         rozdiely medzi vnútroštátnymi predpismi týkajúcimi sa podmienok registrácie advokátov (rozsudok z 19. septembra 2006, Wilson,
         C‑506/04, Zb. s. I‑8613, bod 64).

      56      Súdny dvor už spresnil, že vzhľadom na tento cieľ treba konštatovať, že smernica 98/5 prináša úplnú harmonizáciu predbežných
         podmienok, ktoré sa vyžadujú na registráciu na príslušnom orgáne hostiteľského členského štátu, pričom tieto podmienky sa
         v zásade obmedzujú na predloženie osvedčenia tomuto orgánu o registrácii na príslušnom orgáne domovského štátu (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Wilson, už citovaný, body 65 až 67).

      57      Ako však jednoznačne vyplýva z článku 6 smernice 98/5, registrácia advokáta v hostiteľskom členskom štáte, ktorý tam pracuje
         na základe titulu získaného v inom členskom štáte, znamená, že na týchto advokátov sa vzťahujú profesijné a etické pravidlá
         platné v tomto hostiteľskom štáte. Tieto pravidlá na rozdiel od pravidiel týkajúcich sa predbežných podmienok registrácie
         pritom nie sú predmetom harmonizácie, a preto sa môžu do značnej miery odlišovať od pravidiel platných v domovskom členskom
         štáte. Tak ako to napokon potvrdzuje aj článok 7 ods. 1 tej istej smernice, nedodržanie týchto pravidiel môže viesť k vyškrtnutiu
         zo zoznamu v hostiteľskom členskom štáte.

      58      Treba konštatovať, že článok 8 smernice 98/5 sa týka osobitnej kategórie profesijných a etických pravidiel, na ktoré odkazuje
         článok 6 tejto smernice, konkrétne pravidiel, ktoré určujú, do akej miery môžu registrovaní advokáti vykonávať povolanie advokáta
         „v pracovnoprávnom vzťahu u iného právnika [advokáta – neoficiálny preklad], v združení alebo v právnickej [advokátskej – neoficiálny preklad] kancelárii, v štátnom alebo súkromnom podniku“.

      59      Vzhľadom na širokú definíciu, ktorú zvolil normotvorca Únie, treba konštatovať, že článok 8 sa týka súboru pravidiel, ktoré
         hostiteľský členský štát zaviedol, aby predchádzal konfliktom záujmov, ktoré by podľa neho mohli vyplynúť zo situácie, keď
         je advokát jednak registrovaný v zozname advokátskej komory a jednak je zamestnaný ako advokát u iného advokáta, v združení,
         v advokátskej kancelárii alebo v štátnom či súkromnom podniku.

      60      Zákaz byť zamestnaný verejnoprávnym subjektom uložený zákonom č. 339/2003 pre advokátov registrovaných v Taliansku – hoci
         pracujú len na čiastočný úväzok – je súčasťou pravidiel uvedených v článku 8 smernice 98/5 prinajmenšom v rozsahu, v akom
         sa tento zákaz týka súbežného výkonu povolania advokáta a zamestnania vo verejnoprávnom subjekte.

      61      Skutočnosť, že právna úprava takto zavedená Talianskou republikou môže byť považovaná za striktnú, koniec koncov nemožno ako
         takú kritizovať. Neexistencia konfliktu záujmov je totiž nevyhnutná na výkon povolania advokáta a znamená najmä, že advokát
         je nezávislý voči verejnej moci, iným poskytovateľom služieb a tretím osobám, ktorými sa nikdy nemôže dať ovplyvniť (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 19. februára 2002, Wouters a i., C‑309/99, Zb. s. I‑1577, body 100 až 102). Pravidlá stanovené v tejto
         súvislosti samozrejme nesmú ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa predchádzania konfliktov záujmov. Primeranosť
         zákazu, ktorý je uložený v zákone č. 339/2003, však nemožno preskúmavať v rámci tejto otázky, ktorá sa tohto aspektu netýka.

      62      Napokon, ako sa už konštatovalo pri preskúmaní prípustnosti tejto otázky, treba zdôrazniť, že článok 8 smernice 98/5 znamená,
         že pravidlá hostiteľského členského štátu sa použijú na všetkých advokátov zaregistrovaných v tomto členskom štáte, či už
         na základe profesijného titulu získaného v tomto, alebo v inom členskom štáte.

      63      Okrem overenia, ktoré v tejto súvislosti majú vykonať talianske orgány, sa však nezdá, že by sa zákon č. 339/2003 vzťahoval
         len na advokátov talianskeho pôvodu a spôsoboval tak obrátenú diskrimináciu. Tento zákon sa nepochybne vzťahuje na tých advokátov,
         ktorí majú záujem byť zamestnancami subjektu, ktorý podlieha kontrole alebo dozoru Talianskej republiky alebo jej územnosprávnych
         celkov. Prinajmenšom však, pokiaľ ide o zamestnania v štátnych podnikoch, advokátmi zapísanými do advokátskych zoznamov jednej
         z advokátskych komôr Talianskej republiky, a teda advokátmi, ktorých sa týka zákaz súbežného výkonu takého zamestnania, môžu
         byť nielen talianski štátni príslušníci, ale rovnako aj príslušníci ďalších členských štátov.

      64      Vzhľadom na uvedené treba na štvrtú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 8 smernice 98/5 sa má vykladať v tom zmysle,
         že hostiteľský členský štát môže uložiť advokátom, ktorí sú v ňom zaregistrovaní a zamestnaní – či už na plný, alebo čiastočný
         úväzok – u iného advokáta, v združení, advokátskej kancelárii, štátnom alebo súkromnom podniku, obmedzenia súbežného výkonu
         povolania advokáta a tohto povolania za predpokladu, že tieto obmedzenia nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie
         cieľa predchádzania konfliktov záujmov a uplatňujú sa na všetkých advokátov zaregistrovaných v tomto členskom štáte.

       O trovách
      65      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 3 ods. 1 písm. g) ES a články 4 ES, 10 ES, 81 ES a 98 ES nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zamestnancom
            štátnej správy pracujúcim na čiastočný úväzok zakazuje vykonávať povolanie advokáta tým, že stanovuje ich vyškrtnutie zo zoznamu
            advokátov advokátskej komory, aj keď sú na výkon tohto povolania spôsobilí.
      2.      Článok 8 smernice 98/5/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 16. februára 1998 o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania
            v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia, sa má vykladať v tom zmysle, že hostiteľský členský štát môže
            uložiť advokátom, ktorí sú v ňom zaregistrovaní a zamestnaní – či už na plný, alebo čiastočný úväzok – u iného advokáta, v združení,
            advokátskej kancelárii, štátnom alebo súkromnom podniku, obmedzenia súbežného výkonu povolania advokáta a tohto povolania
            za predpokladu, že tieto obmedzenia nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa predchádzania konfliktov záujmov
            a uplatňujú sa na všetkých advokátov zaregistrovaných v tomto členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 6. apríla 2017 (výňatky).#Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA proti Európska komisia.#Štátna pomoc – Námorná doprava – Náhrada za služby vo verejnom záujme – Zvýšenie základného imania – Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú s vnútorným trhom a nariaďuje sa jej vymáhanie – Vstup žalobkyne do likvidácie – Procesná spôsobilosť – Zachovanie záujmu na konaní – Nezastavenie konania – Pojem pomoc – Služby všeobecného hospodárskeho záujmu – Kritérium súkromného investora – Zjavne nesprávne posúdenie – Nesprávne právne posúdenie – Námietka nezákonnosti – Povinnosť odôvodnenia – Právo na obhajobu – Rozhodnutie 2011/21/EÚ – Usmernenia pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach – Právna úprava Únie uplatniteľná na štátnu pomoc vo forme náhrady za služby vo verejnom záujme – Rozsudok Altmark.#Vec T-220/14.

text:
T‑220/1462014TJ0220EU:T:2017:26700011155T
      ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma komora)
      zo 6. apríla 2017 (
            *1
         )
      „Štátna pomoc — Námorná doprava — Náhrada za služby vo verejnom záujme — Zvýšenie základného imania — Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú s vnútorným trhom a nariaďuje sa jej vymáhanie — Vstup žalobkyne do likvidácie — Procesná spôsobilosť — Zachovanie záujmu na konaní — Nezastavenie konania — Pojem pomoc — Služby všeobecného hospodárskeho záujmu — Kritérium súkromného investora — Zjavne nesprávne posúdenie — Nesprávne právne posúdenie — Námietka nezákonnosti — Povinnosť odôvodnenia — Právo na obhajobu — Rozhodnutie 2011/21/EÚ — Usmernenia pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach — Právna úprava Únie uplatniteľná na štátnu pomoc vo forme náhrady za služby vo verejnom záujme — Rozsudok Altmark“
      Vo veci T‑220/14,

         Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA, so sídlom v Cagliari (Taliansko), v zastúpení: G. M. Roberti, G. Bellitti a I. Perego, avocats,
      žalobkyňa,
      proti

         Európskej komisii, v zastúpení: G. Conte, D. Grespan, a A. Bouchagiar, splnomocnení zástupcovia,
      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:

         Compagnia Italiana di Navigazione SpA, so sídlom v Neapole (Taliansko), v zastúpení: pôvodne F. Sciaudone, R. Sciaudone, D. Fioretti a A. Neri, neskôr M. Merola, B. Carnevale a M. Toniolo, advokáti,
      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je žaloba na základe článku 263 ZFEÚ o neplatnosť rozhodnutia Komisie C(2013) 9101 final z 22. januára 2014, o štátnej pomoci SA.32014 (2011/C), SA.32015 (2011/C) a SA.32016 (2011/C), ktorú poskytol autonómny región Sardínia spoločnosti Saremar v rozsahu, v akom toto rozhodnutie označilo za štátnu pomoc opatrenie vo forme náhrady za službu vo verejnom záujme a zvýšenia základného imania, v akom vyhlásilo tieto opatrenia za nezlučiteľné s vnútorným trhom a nariadilo vymáhanie tejto pomoci,
      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
      v zložení: predseda komory D. Gratsias (spravodajca), sudkyne M. Kănčeva a N. Półtorak,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní 20. júla 2016,
      vyhlásil tento
      Rozsudok (
            1
         )

         [omissis]

      Právny stav
      1. O procesnej spôsobilosti spoločnosti Saremar

               43

               Na úvod z vysvetlení a dokumentov poskytnutých Všeobecnému súdu účastníkmi konania 11. a 29. júla 2016 vyplýva, že vzhľadom na nemožnosť vrátenia časti už poskytnutej spornej pomoci, Saremar navrhla, aby jej bolo možné uskutočniť postup vyrovnania na účely jej likvidácie, pričom Tribunale di Cagliari (súd v Cagliari, Taliansko) tomuto jej návrhu 22. júla 2015 vyhovel. Saremar skončila všetku činnosť 31. marca 2016 a nachádza sa v pokročilom štádiu likvidácie, keďže všetci prednostní veritelia boli uspokojení a podľa samotnej spoločnosti sa predpokladá, že v nadchádzajúcich mesiacoch sa pristúpi k prvému zásadnému rozdeleniu prostriedkov medzi veriteľov s nezabezpečenými pohľadávkami.

               44

               V závislosti od vnútroštátneho práva uplatňujúceho sa na konania môže spoločnosť v likvidácii stratiť svoju procesnú spôsobilosť, a to minimálne vo svojom vlastnom mene. Napokon sama žalobkyňa uvádza, že v talianskom práve môže ísť o takýto prípad. Na pojednávaní a v rámci svojho listu z 29. júla 2016 Komisia síce len tvrdila, že začatie likvidácie žalobkyne spochybňuje jej záujem na konaní, nie však, že toto začatie likvidácie spochybňuje jej procesnú spôsobilosť. Keďže však prípadná strata procesnej spôsobilosti žalobkyne by spôsobila bezpredmetnosť otázky jej záujmu na konaní, treba overiť, či si v priebehu konania zachovala uvedenú procesnú spôsobilosť.

               45

               Hoci v tomto ohľade, ako Súdny dvor už rozhodol, sa pojem „právnická osoba“, ktorý sa nachádza v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ nevyhnutne neprekrýva s pojmami vlastnými rôznym právnym poriadkom členských štátov, z judikatúry vyplýva, že tento pojem v zásade vyžaduje existenciu právnej subjektivity, ktorá vznikla na základe práva členského štátu alebo tretej krajiny a procesnej spôsobilosti uznanej týmto právom (pozri v tomto zmysle rozsudky 20. marca 1959, Nold/Vysoký úrad, 18/57, EU:C:1959:6; z 28. októbra 1982, Groupement des Agences de voyages/Komisia, 135/81, EU:C:1982:371, bod 10; z 18. januára 2007, PKK a KNK/Rada, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, bod 114, a uznesenie z 24. novembra 2009, Landtag Schleswig-Holstein/Komisia, C‑281/08 P, neuverejnené, EU:C:2009:728, bod 22). Preto prípustnosť žaloby podanej podnikom, ktorý na základe konkrétneho vnútroštátneho práva nemá procesnú spôsobilosť, možno pripustiť len za výnimočných okolností, najmä pokiaľ to vyžadujú požiadavky zaručenia účinnej súdnej ochrany (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 18. januára 2007, PKK a KNK/Rada, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, body 109 až 114). Okrem toho táto procesná spôsobilosť musí byť zachovaná v priebehu konania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 2007, Salvat père & fils a i./Komisia, T‑136/05, EU:T:2007:295, body 25 až 27, a z 21. marca 2012, Marine Harvest Norway a Alsaker Fjordbruk/Rada, T‑113/06, neuverejnený, EU:T:2012:135, body 27 až 29). Existencia právnickej osoby a procesná spôsobilosť sa musia preskúmať z hľadiska relevantného vnútroštátneho práva (rozsudok z 27. novembra 1984, Bensider a i./Komisia, 50/84, EU:C:1984:365, bod 7, a uznesenie z 3. apríla 2008, Landtag Schleswig-Holstein/Komisia, T‑236/06, EU:T:2008:91, bod 22).

               46

               V prejednávanej veci z listu spoločnosti Saremer z 29. júla 2016 vyplýva, že v súlade s judikatúrou Corte suprema di cassazione (Kasačný súd, Taliansko) spoločnosť, ktorá je predmetom postupu vyrovnania, si zachováva právo vykonávať vo svojom vlastnom mene úkony pred súdom a zúčastniť sa sporových konaní s cieľom chrániť svoj majetok. Napokon žalobkyňa priložila k tomuto listu list svojich súdnych likvidátorov z 26. júla 2016, ktorý potvrdzuje, že poverenie jej právnych zástupcov v rámci tohto konania je naďalej platné. V dôsledku toho je namieste domnievať sa, že napriek svojej likvidácii Saremar nestratila v priebehu konania svoju procesnú spôsobilosť.

         2. O námietke zastavenia konania predloženej Komisiou

               47

               Komisia tvrdí, že vzhľadom na prebiehajúcu likvidáciu spoločnosti Saremar záujem RAS na konaní zanikol v priebehu tohto konania. V tomto ohľade tvrdí, že začatie likvidácie spoločnosti Saremar sa nachádza v pokročilom štádiu a mohlo by sa skončiť pred vyhlásením tohto rozsudku. Ďalej by žalobkyňa nemohla pokračovať v hospodárskej činnosti, ako samotná uznala, aj keby bolo napadnuté rozhodnutie zrušené a ona z tohto dôvodu oslobodená od povinnosti vrátiť pomoc. Napokon záujem veriteľov spoločnosti Saremar na tom, aby suma spornej pomoci bola vylúčená z pasív tejto spoločnosti, sa líši od záujmu na pokračovaní jej hospodárskej činnosti. Komisia na záver uvádza, že taký nedostatok záujmu na konaní by mal viesť Všeobecný súd k zastaveniu konania v prejednávanej veci.

               48

               Saremar v odpovedi na tieto tvrdenia uvádza, že zrušenie napadnutého rozhodnutia vyvoláva vo vzťahu k nej právne účinky, keďže by malo za následok zníženie jej pasív v rámci vyrovnania o sumu viac než 11 miliónov eur, čo by umožnilo úplné uspokojenie všetkých jej veriteľov.

               49

               Podľa ustálenej judikatúry záujem na konaní totiž predstavuje základnú a prvoradú podmienku akejkoľvek žaloby na súd (pozri rozsudok zo 17. septembra 2015, Mory a i/Komisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 58 a citovanú judikatúru).

               50

               V tomto ohľade z článku 263 ZFEÚ vyplýva, že sa jasne rozlišuje medzi právom inštitúcií Únie a členských štátov podať žalobu o neplatnosť, ktoré je upravené v druhom odseku tohto článku, a takýmto právom fyzických a právnických osôb, upraveným v jeho štvrtom odseku. Preto podľa ustálenej judikatúry výkon tohto práva podať žalobu, pokiaľ ide o inštitúcie Únie a členské štáty, nie je podmienený ani preukázaním ich aktívnej legitimácie, ani ich záujmu na konaní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. marca 2011, Freistaat Sachsen a Land Sachsen-Anhalt/Komisia, T‑443/08 a T‑455/08, EU:T:2011:117, bod 64, a uznesenie z 19. februára 2013, Provincie Groningen a i./Komisia, T‑15/12 a T‑16/12, EU:T:2013:74, body 42 a 44 a citovanú judikatúru).

               51

               Naproti tomu právo podať žalobu fyzických a právnických osôb upravené v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ podlieha na jednej strane podmienke, aby im bola uznaná aktívna legitimácia, teda v zmysle znenia tohto ustanovenia podmienke, aby ich žaloba bola podaná proti aktom, ktoré sú im určené, alebo ktoré sa ich priamo a osobne týkajú, alebo proti regulačným aktom, ktoré sa ich priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia. Na druhej strane toto právo podať žalobu podlieha existencii záujmu na konaní v štádiu podania žaloby, ktorý predstavuje podmienku prípustnosti odlišnú od aktívnej legitimácie. Rovnako ako predmet žaloby záujem na konaní musí pretrvávať až do vyhlásenia rozhodnutia súdu, inak by muselo byť konanie zastavené (pozri rozsudok z 17. septembra 2015, Mory a i./Komisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, body 57 a 59 až 62 a citovanú judikatúru).

               52

               Existencia záujmu na konaní predstavuje teda otázku verejného poriadku, ktorú prináleží Všeobecnému súdu preskúmať ex offo buď v štádiu podania žaloby na účely overenia jej prípustnosti, alebo v rámci konania, aby sa overilo, či je ešte namieste konať vo veci tejto žaloby alebo toto konanie zastaviť (pozri v tomto zmysle uznesenie z 24. marca 2011, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, T‑36/10, EU:T:2011:124, bod 46 a citovanú judikatúru).

               53

               Predpokladom takéhoto záujmu na konaní je, že samotné zrušenie napadnutého aktu môže vyvolať právne následky a že žaloba môže svojím výsledkom priniesť prospech osobe, ktorá ju podala (rozsudky zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 42, a zo 17. septembra 2015, Mory a i./Komisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 55). Navyše záujem žalobcu na konaní musí skutočne existovať a nemôže sa týkať budúcej a hypotetickej situácie (pozri rozsudok zo 17. septembra 2015, Mory a i/Komisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 56 a citovanú judikatúru).

               54

               Na úvod treba konštatovať, že táto žaloba spĺňa podmienky prípustnosti pripomenuté v bodoch 51 až 53 vyššie tak z hľadiska aktívnej legitimácie žalobkyne, ako aj z hľadiska existencie jej záujmu na konaní v štádiu podania žaloby, čo napokon Komisia nespochybňuje.

               55

               Pokiaľ ide osobitne o záujem na konaní, je potrebné uviesť, že k dátumu podania žaloby napadnuté rozhodnutie vytýkalo žalobkyni, že Komisia vyhlásila pomoc poskytnutú žalobkyni za nezlučiteľnú a protiprávnu a nariadila jej vymáhanie. Samotná skutočnosť, že napadnuté rozhodnutie zmenilo právnu situáciu tejto spoločnosti, ktorá totiž od prijatia tohto rozhodnutia už nemala právo na poskytnutie tejto pomoci a musela v zásade očakávať, že ju bude musieť vrátiť (pozri rozsudok z 21. decembra 2011, ACEA/Komisia, C‑319/09 P, neuverejnený, EU:C:2011:857, body 68 a 69 a citovanú judikatúru).

               56

               Je nutné konštatovať, že začatie likvidácie spoločnosti Saremar nemalo za účinok spochybnenie jej záujmu na konaní, ako je definovaný v bode 55 vyššie, v priebehu konania.

               57

               Najskôr treba totiž zdôrazniť, že napadnuté rozhodnutie nebolo zrušené ani vzaté späť, takže táto žaloba nie je bezpredmetná (pozri v tomto zmysle rozsudok z 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 48).

               58

               Ďalej sa právne účinky napadnutého rozhodnutia nestali obsolentné len z dôvodu likvidácie spoločnosti Saremar.

               59

               V prvom rade totiž RAS na základe tohto rozhodnutia stále nemá právo poskytnúť spoločnosti Saremar časť sporného zvýšenia základného imania, ku ktorému tento verejný orgán nepristúpil z dôvodu oznámenia tejto transakcie Komisii, ako to vyplýva zo zápisnice z valného zhromaždenia spoločnosti Saremar z 11. júla 2012. Nijaký dôkaz v spise neumožňuje vylúčiť možnosť, že v prípade zrušenia napadnutého rozhodnutia by táto časť zvýšenia základného imania, na poskytnutie ktorej by teda Saremar mala nárok, mohla byť zaradená do jej majetku.

               60

               V druhom rade, pokiaľ ide o časť spornej pomoci, ktorú už RAS poskytol spoločnosti Saremar, z ustálenej judikatúry vyplýva, že samotná okolnosť, že podnik je v postupe vyrovnania, najmä keď toto konanie vedie k likvidácii tohto podniku, nespochybňuje zásadu vymáhania štátnej pomoci. V takomto prípade sa totiž obnovenie predchádzajúcej situácie a odstránenie narušenia hospodárskej súťaže vyplývajúceho z protiprávne poskytnutej pomoci v zásade môže dosiahnuť tak, že do pasív podniku v likvidácii sa zapíše záväzok týkajúci sa vrátenia predmetnej pomoci (pozri rozsudok z 1. júla 2009, KG Holding a i./Komisia, T‑81/07 až T‑83/07, EU:T:2009:237, body 192 a 193 a citovanú judikatúru). V dôsledku toho vzhľadom na napadnuté rozhodnutie sporná pomoc musí minimálne zostať v pasívach spoločnosti Saremar, takže aj za predpokladu, že by nemohla byť vrátená RAS, už nie je súčasťou majetku žalobkyne.

               61

               V dôsledku toho je namieste uviesť, že vstup spoločnosti Saremar do likvidácie nespochybňuje skutočnosť uvedenú v bode 55 vyššie, podľa ktorej by zrušenie napadnutého rozhodnutia mohlo byť pre žalobcu prospešné, keďže právna situácia tejto spoločnosti vo vzťahu k spornej pomoci by sa v nadväznosti na to nevyhnutne zmenila. Navyše toto zrušenie by malo tiež za účinok podstatné zlepšenie jej hospodárskej situácie, keďže sporná pomoc by mohla byť opätovne zaradená do jej majetku. Napokon je namieste uviesť, že túto analýzu potvrdzuje aj rozsudok z 13. septembra 2010, Grécko a i./Komisia (T‑415/05, T‑416/05 a T‑423/05, EU:T:2010:386), v ktorom Všeobecný súd rozhodol, že spoločnosti v likvidácii, ktoré vrátili spornú pomoc v týchto veciach, si zachovávajú záujem na konaní, pokiaľ by v prípade zrušenia bola Helénska republika povinná vrátiť im vymoženú pomoc, ktorá by bola zapísaná do aktív v ich jednotlivých likvidačných účtovných závierkach (rozsudok z 13. septembra 2010, Grécko a i./Komisia, T‑415/05, T‑416/05 a T‑423/05, EU:T:2010:386, bod 62).

               62

               Ďalej treba uviesť, že Všeobecný súd do dnešného dňa nebol informovaný o tom, že by sa konanie o likvidácii spoločnosti Saremar skončilo.

               63

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že Saremar má záujem na konaní v rámci tejto žaloby a v dôsledku toho je potrebné o nej rozhodnúť.

                  [omissis]

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii a spoločnosti Compagnia Italiana di Navigazione SpA.

                           Gratsias

                           Kănčeva

                           Półtorak

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. apríla 2017.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.
      (
            1
         )	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.


ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (odvolacia komora) zo 16. mája 2013.#Diego Canga Fano proti Rade Európskej únie.#Odvolanie – Verejná služba – Úradníci – Povýšenie – Povyšovanie v roku 2009 – Rozhodnutie o nepovýšení žalobcu do platovej triedy AD 13 – Porovnanie zásluh – Preskúmanie zjavne nesprávneho posúdenia súdom.#Vec T-281/11 P.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 27. novembra 1990. # Dorothea Kobor proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradník. # Vec T-7/90.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. júna 2001. # SONAE - Tecnologia de Informação SA proti Direcção-Geral dos Registos e Notariado. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal Tributário de Primeira Instância do Porto - Portugalsko. # Vec C-206/99.