title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 29. marca 2007.#Aktiebolaget NN proti Skatteverket.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Regeringsrätten - Švédsko.#Šiesta smernica o DPH - Dodávka tovaru - Článok 8 ods. 1 písm. a) - Kábel z optických vlákien spájajúci dva členské štáty, nachádzajúci sa čiastočne mimo územia Spoločenstva - Daňová právomoc každého členského štátu obmedzená na dĺžku kábla inštalovaného na jeho území - Nezdanenie časti nachádzajúcej sa vo výlučnej ekonomickej zóne, na kontinentálnom šelfe a na šírom mori.#Vec C-111/05.

text:
      Vec C‑111/05
      Aktiebolaget NN
      proti
      Skatteverket
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Regeringsrätten)
      „Šiesta smernica o DPH – Dodávka tovaru – Článok 8 ods. 1 písm. a) – Kábel z optických vlákien spájajúci dva členské štáty, nachádzajúci sa čiastočne mimo územia Spoločenstva – Daňová právomoc každého členského štátu obmedzená na dĺžku kábla inštalovaného na jeho území – Nezdanenie časti nachádzajúcej sa vo výlučnej ekonomickej zóne, na kontinentálnom šelfe a na šírom mori“
      Návrhy prednesené 14. septembra 2006 – generálny advokát P. Léger
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 29. marca 2007
      Abstrakt rozsudku
      1.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Dodávky tovaru
      (Smernica Rady 77/388, článok 5 ods. 1)
      2.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Dodávky tovaru
      [Smernica Rady 77/388, článok 8 ods. 1 písm. a)]
      3.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Šiesta smernica
            – Územná pôsobnosť
      [Smernica Rady 77/388, článok 2 bod 1, článok 3 a článok 8 ods. 1 písm. a)]
      1.     Plnenie spočívajúce v dodávke a uložení kábla z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty a nachádzajúceho sa čiastočne
         mimo územia Spoločenstva, sa má považovať za dodávku tovaru v zmysle článku 5 ods. 1 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2002/93/ES,
         ak je zrejmé, že v nadväznosti na skúšobnú prevádzku vykonanú dodávateľom bude kábel prevedený na klienta, ktorý s ním bude
         môcť disponovať ako vlastník, že cena samotného kábla predstavuje zjavne prevažnú časť celkových nákladov predmetného plnenia
         a že služby dodávateľa sa obmedzujú na uloženie kábla bez zmeny jeho povahy a bez jeho prispôsobenia špecifickým potrebám
         klienta.

      Skutočnosť, že dodávka predmetného kábla je sprevádzaná jeho inštaláciou, v zásade nebráni tomu, aby plnenie patrilo do pôsobnosti
         článku 5 ods. 1 šiestej smernice. Po prvé z článku 8 ods. 1 písm. a) tejto smernice vyplýva, že hmotná vec môže byť predmetom
         inštalácie alebo montáže, so skúšobnou prevádzkou vykonanou dodávateľom alebo v jeho mene, alebo bez nej, bez toho, aby plnenie
         nevyhnutne stratilo svoju kvalifikáciu „dodávky tovaru“. Po druhé toto ustanovenie nerozlišuje medzi spôsobmi inštalácie,
         z čoho vyplýva, že pripojenie hnuteľnej veci k zemi nemusí nevyhnutne spadať pod pojem „stavebné práce“ podľa článku 5 ods. 5
         uvedenej smernice.

      (pozri body 34, 35, 40, bod 1 výroku)
      2.     Článok 8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
         sa má vykladať v tom zmysle, že právomoc zdaniť dodávku a uloženie kábla z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty
         a nachádzajúceho sa čiastočne mimo územia Spoločenstva, prislúcha každému členskému štátu pomerne k dĺžke kábla nachádzajúceho
         sa na jeho území, pokiaľ ide o cenu kábla samotného a zvyšku materiálu, ako aj pokiaľ ide o náklady služieb spojených s jeho
         uložením.

      Je pravda, že na to, aby bola kolízna norma uplatniteľná, musí umožňovať pridelenie daňovej právomoci na zdanenie plnenia
         dane z pridanej hodnoty výlučne v jednom z predmetných členských štátoch. V tomto smere, ak je tovar predmetom inštalácie,
         dodávka je v zásade považovaná za nachádzajúcu sa iba na území jedného členského štátu, a ak inštalácia tovaru spočíva v jeho
         pripojení k zemi, je to miesto tohto pripojenia, ktoré určuje štát príslušný zdaniť dodávku. To však neznamená, že článok 8
         ods. 1 písm. a) druhá veta šiestej smernice sa neuplatňuje v prípade inštalácie tovaru na území jedného členského štátu, ktorá
         pokračuje na území druhého členského štátu. V skutočnosti, ak je tento tovar predmetom inštalácie na území prvého členského
         štátu a následne na území druhého členského štátu, miesto dodávky sa nachádza postupne na území každého z týchto štátov. Z toho
         vyplýva, že v takomto prípade musí byť právomoc zdaniť plnenie priznaná každému členskému štátu na časť kábla inštalovaného
         na jeho území.

      (pozri body 45 – 47, 50, bod 2 výroku)
      3.     Článok 8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
         v spojení s článkom 2 bodom 1 a článkom 3 tej istej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že plnenie zložené z dodávky a uloženia
         kábla z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty, nepodlieha dani z pridanej hodnoty v tej časti, ktorá je vykonaná
         vo výlučnej ekonomickej zóne, na kontinentálnom šelfe a na šírom mori.

      Režim šiestej smernice sa povinne a imperatívne uplatňuje na súhrn vnútroštátneho územia členských štátov v zmysle článku
         299 ES, ktoré zahŕňa na základe článku 2 Dohovoru Organizácie spojených národov o morskom práve uzavretého v Montego Bay 10. decembra
         1982 pobrežné more, dno tohto mora a jeho podložie.

      Naopak, zvrchovanosť pobrežného štátu vo výlučnej ekonomickej zóne a na kontinentálnom šelfe je iba funkčná a ako taká je
         obmedzená na právo na vykonávanie činností prieskumu a využívania uvádzaných v článkoch 56 a 77 dohovoru o morskom práve.
         Keďže dodávka a uloženie podmorského kábla nie sú uvádzané medzi činnosťami vymenovanými týmito článkami, časť plnenia vykonaného
         v týchto dvoch zónach nepatrí pod zvrchovanosť pobrežného štátu. Toto konštatovanie je potvrdzované článkom 58 ods. 1 a článkom
         79 ods. 1 toho istého dohovoru, ktoré za určitých podmienok vyhradzujú všetkým iným štátom právo klásť podmorské káble v týchto
         zónach. Z toho vyplýva, že táto časť plnenia nemôže byť považovaná za vykonanú vo vnútri krajiny v zmysle článku 2 bodu 1
         šiestej smernice. Platí to o to viac o časti plnenia, ktorá je vykonávaná na šírom mori, ktorého zóna je v zmysle článku 89
         dohovoru vyňatá zo zvrchovanosti štátov.

      (pozri body 55 – 57, 59 – 61, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 29. marca 2007 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Dodávka tovaru – Článok 8 ods. 1 písm. a) – Kábel z optických vlákien spájajúci dva členské štáty, nachádzajúci sa čiastočne mimo územia Spoločenstva – Daňová právomoc každého členského štátu obmedzená na dĺžku kábla inštalovaného na jeho území – Nezdanenie časti nachádzajúcej sa vo výlučnej ekonomickej zóne, na kontinentálnom šelfe a na šírom mori“
      Vo veci C‑111/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Regeringsrätten (Švédsko)
         z 24. februára 2005 a doručený Súdnemu dvoru 4. marca 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Aktiebolaget NN
      proti
      Skatteverket,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus (spravodajca) a A. Ó Caoimh,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Aktiebolaget NN, v zastúpení: U. Grefberg Nyberg, processansvarig,
      –       Skatteverket, v zastúpení: B. Persson, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: L. Ström van Lier a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. septembra 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 bodu 1, článku 3 ods. 1, článkov 5, 6, 8 ods. 1 písm. a)
         a článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov
         týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1;
         Mim. vyd. 09/001, s. 23) zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2002/93/ES z 3. decembra 2002 (Ú. v. ES L 331, s. 27; Mim. vyd.
         09/001, s. 363, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Otázky predložené vnútroštátnym súdom vznikli v rámci odvolania Aktiebolaget NN so sídlom vo Švédsku (ďalej len „spoločnosť
         NN“), proti predbežnému stanovisku vydanému zo strany Skatterättsnämnden (komisia pre daňové právo) k uplatneniu ustanovení
         týkajúcich sa dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) na plnenie spočívajúce v inštalácii kábla z optických vlákien medzi
         Švédskom a iným členským štátom, ktorého časť musí byť uložená na morskom dne v medzinárodných vodách.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 2 šiestej smernice stanovuje:
      „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou,
      …“
      4       Článok 3 tejto smernice stanovuje:
      „1.      Na účely tejto smernice:
      –       ‚teritórium členského štátu‘ bude znamenať teritórium krajiny ako je definované vzhľadom na každý člensky štát v odsekoch
         2 a 3;

      –       ‚spoločenstvo‘ a ‚územie spoločenstva‘ predstavujú územie členských štátov ako sú definované vzhľadom na každý členský štát
         v odsekoch 2 a 3;

      –       …
      2.      Na účely tejto smernice ‚územie krajiny‘ je oblasť použitia Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva, ako je
         definované vzhľadom na každý členský štát v článku [299 ES].

      3.      …“
      5       Podľa znenia článku 5 predmetnej smernice:
      „1.      Pojem ‚dodávka tovarov‘ predstavuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného majiteľa.
      …“
      6       Článok 6 šiestej smernice stanovuje:
      „1.      Pojem ‚poskytovanie služieb‘ predstavuje každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru v zmysle článku 5.
      …“
      7       Článok 8 tejto smernice upresňuje:
      „1.      Za miesto dodávky tovaru sa považuje:
      a)      v prípade tovaru zaslaného alebo dopraveného buď dodávateľom, osobou, ktorej sa tovar dodáva, alebo treťou osobou: miesto,
         kde sa tovar nachádza v čase začiatku jeho zaslania alebo dopravy osobe, ktorej sa má tovar dodať. Ak sa má tovar nainštalovať
         alebo zmontovať so skúšobnou prevádzkou alebo bez nej, dodávateľom alebo v jeho mene, miestom dodania tovaru bude miesto,
         kde sa tovar nainštaluje alebo zmontuje. V prípadoch, keď sa inštalácia alebo montáž uskutočňuje v členskom štáte inom, ako
         je krajina dodávateľa, musí členský štát, na území ktorého sa vykonáva inštalácia alebo montáž, prijať všetky potrebné opatrenia,
         aby sa v tomto štáte zabránilo dvojitému zdaneniu;

      …“
      8       Článok 9 predmetnej smernice stanovuje:
      „1.      Za miesto, kde sa služba poskytuje, sa považuje miesto, kde má dodávateľ založený svoj podnik alebo kde má trvalé pôsobisko,
         z ktorého poskytuje služby, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo
         kde sa väčšinou zdržiava.

      2.      Ale:
      a)      miestom poskytovania služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom, vrátane služieb realitných agentov a expertov a služieb zameraných
         na prípravu a koordináciu konštrukčných alebo stavebných prác, ako sú služby architektov alebo firiem zabezpečujúcich dozor
         na stavbách, bude miesto, kde sa nehnuteľnosť nachádza;

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      9       Z kapitoly 1 § 1 zákona o dani z pridanej hodnoty (mervärdesskattelagen, SFS 1994, č. 200, ďalej len „ML“) vyplýva, že táto
         daň je splatná, najmä ak je plnenie považované za uskutočnené vo vnútri krajiny.

      10     V zmysle kapitoly 1 § 6 ML pojem „tovary“ predstavuje „hmotné veci“, medzi ktoré patria nehnuteľnosti a tiež plyn, ako aj
         teplo, chlad a elektrická energia. Podľa kapitoly 5 § 2 toho istého zákona tovar, ktorý v zmysle zmluvy uzavretej medzi dodávateľom
         a odberateľom má byť odberateľovi dopravený, je predaný vo vnútri krajiny, ak sa tento tovar nachádza v krajine, keď dodávateľ,
         odberateľ alebo tretia osoba začne s jeho dopravou k odberateľovi (bod 1), alebo pokiaľ sa tovar nenachádza v krajine v momente,
         keď doprava začína, ak je montovaný alebo inštalovaný dodávateľom alebo v jeho mene (bod 2).

      11     V zmysle kapitoly 1 § 6 ML pojem „služby“ predstavuje všetko čo sa nepovažuje za tovar a čo sa môže poskytovať v rámci podnikateľskej
         činnosti. Podľa kapitoly 5 § 4 prvej zarážky tohto zákona služby, ktoré sa týkajú nehnuteľnosti, sú poskytované vo vnútri
         krajiny, ak sa tam nachádza nehnuteľnosť. Podľa kapitoly 5 § 6 prvej zarážky štvrtého bodu predmetného zákona sú služby poskytované
         vo vnútri krajiny, ak sú vykonávané vo Švédsku a týkajú sa prác na hnuteľných veciach, vrátane plnení dozoru alebo analýzy,
         ktoré sa vzťahujú na takéto veci. Kapitola 5 § 8 prvá zarážka ML stanovuje najmä, že pre iné služby ako služby uvedené v § 4
         až 6 písm. a) alebo § 7 písm. a) (čo sa však neuplatňuje na telekomunikačné služby), je plnenie považované za realizované
         vo vnútri krajiny, ak poskytovateľ má vo Švédsku sídlo svojej hospodárskej činnosti alebo stálu pobočku, z ktorej je vykonávané
         poskytovanie služieb. Okrem toho je v tej istej zarážke stanovené, že služby, ktoré nie sú poskytované ani zo sídla alebo
         stálej pobočky vo Švédsku, ani zo zahraničia, sú považované za poskytnuté vo vnútri krajiny, ak poskytovateľ má bydlisko vo
         Švédsku alebo tam má svoje obvyklé bydlisko.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12     Spoločnosť NN vykonáva v odvetví telekomunikácií činnosti, ktoré spočívajú najmä v ukladaní, údržbe a oprave káblov z optických
         vlákien. Táto spoločnosť plánuje uzavrieť zmluvy týkajúce sa dodávky a inštalácie podmorského kábla z optických vlákien medzi
         Švédskom a iným členským štátom, ktorý bude používaný nadobúdateľom na ponúkanie prenosových služieb pre rozličných telekomunikačných
         operátorov. Spoločnosť NN zakúpi kábel a zvyšok materiálu potrebného pre rozličných podnikateľov, prenajme si loď s posádkou
         a spraví nábor personálu špecializovaného na ukladanie káblov.

      13     Kábel bude ukotvený a zasypaný na kontinentálnom území Švédska, aby bol následne uložený a prípadne zasypaný na morskom dne,
         najprv vo vnútrozemských vodách a pobrežnom mori Švédska, potom na kontinentálnom šelfe Švédska a iného členského štátu, ako
         aj pobrežných štátov a nakoniec v pobrežnom mori a vnútroštátnych vodách iného členského štátu, aby bol definitívne ukotvený
         a zasypaný na kontinentálnom území druhého menovaného štátu. Berúc do úvahy vzdialenosti medzi bodmi ukotvenia, môže sa v niektorých
         prípadoch ukázať potrebným predĺženie kábla, čo je operácia predstavujúca dosť zložitý technický postup. Za obvyklých okolností
         cena materiálu môže dosahovať 80 až 85 % celkových nákladov. Pokiaľ sú okolnosti nepriaznivé z dôvodu napríklad výskytu búrok,
         podiel materiálu na celkových nákladoch klesá.

      14     Po uložení a určitých predbežných skúškach bude vlastnícke právo ku káblu prevedené na nadobúdateľa. Práce budú následne pokračovať
         dodatočnými skúškami počas asi tridsiatich dní a spoločnosť NN odstráni prípadné vady.

      15     Spoločnosť NN požiadala Skatterättsnämnden o predbežné stanovisko s cieľom zistiť, na jednej strane, či plánované plnenie
         predstavuje službu týkajúcu sa nehnuteľnosti v zmysle kapitoly 5 § 4 ML alebo prácu na hnuteľnej veci v zmysle kapitoly 5
         § 6 toho istého zákona, alebo iný typ služby a, na druhej strane, či Švédsko je krajinou vykonania služby.

      16     Skatterättsnämnden vydal svoje stanovisko 13. júna 2003. Domnieval sa, že plánované plnenie má byť považované za službu vykonanú
         vo Švédsku pri uplatnení kapitoly 5 § 8 prvej zarážky ML, pretože nevykazuje charakteristiky ktoré umožňujú uplatnenie osobitných
         ustanovení o mieste plnenia uvádzaných v kapitole 5 § 4 až 6 písm. a) a § 7 písm. a) ML.

      17     Spoločnosť NN podala proti tomuto predbežnému stanovisku odvolanie pred Regeringsrätten. Uvádza, že uloženie kábla, ktorého
         sa týka konanie vo veci samej, predstavuje službu týkajúcu sa nehnuteľnosti v zmysle kapitoly 5 § 4 ML a že v dôsledku toho
         je DPH splatná iba za služby poskytnuté na kontinentálnom území, vo vnútroštátnych vodách a v pobrežnom mori Švédska.

      18     Domnievajúc sa, že pre riešenie sporu v konaní vo veci samej je potrebný výklad práva Spoločenstva, Regeringsrätten rozhodol
         prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa zdaniteľné plnenie pozostávajúce z dodávky a uloženia kábla, ktorý sa nachádza na území dvoch členských štátov, ako
         aj mimo územia Spoločenstva, pri ktorom samotný kábel predstavuje zjavne prevažnú väčšinu celkových nákladov, považovať za
         dodávku tovaru na účely uplatnenia ustanovení šiestej smernice…, pokiaľ ide o miesto zdaniteľného plnenia?

      2.      Ak sa má také plnenie namiesto toho považovať za poskytovanie služieb, má sa táto služba považovať za natoľko súvisiacu s nehnuteľným
         majetkom, že miesto poskytovania služieb sa stanoví v súlade s článkom 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice?

      3.      Ak je odpoveď na prvú alebo druhú otázku kladná, má sa článok 8 ods. 1 písm. a) [šiestej] smernice alebo subsidiárne jej článok
         9 ods. 2 písm. a) vykladať v tom zmysle, že plnenie sa má rozdeliť na základe geografického umiestnenia kábla?

      4.      Ak je odpoveď na tretiu otázku kladná, má sa článok 8 ods. 1 písm. a) [šiestej] smernice alebo subsidiárne jej článok 9 ods. 2
         písm. a) v spojení s jej článkom 2 bodom 1 a článkom 3 ods. 1 chápať v tom zmysle, že DPH sa neplatí z tej časti dodávky tovaru
         alebo poskytovania služieb, ktorá sa týka zóny, ktorá nie je súčasťou územia Spoločenstva?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      19     Svojou prvou otázkou chce vnútroštátny súd zistiť, či sa má na účely výberu DPH plnenie spočívajúce v dodávke a uložení kábla
         z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty a nachádzajúceho sa čiastočne mimo územia Spoločenstva, pri ktorom cena
         samotného kábla predstavuje zjavne prevažnú časť celkových nákladov, považovať za dodávku tovaru podľa článku 5 ods. 1 šiestej
         smernice.

      20     Na úvod je potrebné určiť, či z pohľadu DPH majú byť dodávka a uloženie kábla za okolností opísaných vnútroštátnym súdom považované
         za dve odlišné zdaniteľné plnenia alebo za jediné zložené plnenie pozostávajúce z viacerých prvkov.

      21     Ako vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, keď súbor prvkov a úkonov tvorí jedno plnenie, potom je opodstatnené vziať
         do úvahy všetky okolnosti, za ktorých sa vykonáva predmetné plnenie s cieľom určiť, či na jednej strane sú tu dve alebo viacero
         odlišných plnení alebo jediné plnenie a na druhej strane či v poslednom menovanom prípade toto jediné plnenie má byť považované
         za poskytnutie služby (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. mája 1996, Faaborg‑Gelting Linien, C‑231/94, Zb. s. I‑2395, body
         12 až 14; z 25. februára 1999, CPP, C‑349/96, Zb. s. I‑973, bod 28, ako aj z 27. októbra 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank,
         C‑41/04, Zb. s. I‑9433, bod 19).

      22     Berúc do úvahy dvojitú okolnosť, a síce to, že na jednej strane z článku 2 bodu 1 šiestej smernice vyplýva, že každé plnenie
         má byť zvyčajne považované za odlišné a nezávislé a že na druhej strane plnenie pozostávajúce z jediného plnenia z hospodárskeho
         hľadiska nesmie byť umelo členené, aby sa nezmenila funkčnosť systému DPH, je dôležité po prvé hľadať charakteristické prvky
         predmetného plnenia preto, aby sa určilo, či platiteľ dane odovzdá svojmu klientovi viacero hlavných rôznych plnení alebo
         jediné plnenie (pozri v tomto zmysle rozsudky CPP, už citovaný, bod 29, a Levob Verzekeringen a OV Bank, už citovaný, bod 20).

      23     V tejto súvislosti Súdny dvor konštatoval, že ide o jediné plnenie, keď dva alebo viaceré prvky alebo úkony poskytnuté platiteľom
         dane v prospech klienta sú tak úzko zviazané, že tvoria objektívne jediné nerozlučné hospodárske plnenie, ktorého rozčlenenie
         by bolo neprirodzené (rozsudok Levob Verzekeringen a OV Bank, už citovaný, bod 22).

      24     V prejednávanej veci je predmetom zmluvy, plánovanej spoločnosťou NN, odovzdanie uloženého kábla vo funkčnom stave, po dokončení
         inštalácie a vykonaní skúšobnej prevádzky.

      25     Z tohto konštatovania vyplýva, že všetky prvky, z ktorých sa skladá plnenie, o ktoré ide v konaní vo veci samej, sa na jednej
         strane zdajú byť potrebné pre jeho uskutočnenie a, na druhej strane, sú úzko spojené. Za týchto podmienok sa nemožno bez toho,
         aby to bolo neprirodzené, domnievať, že klient najprv získa kábel z optických vlákien a následne, od toho istého dodávateľa,
         poskytnutie služieb týkajúcich sa jeho uloženia (pozri analogicky rozsudok Levob Verzekeringen a OV Bank, už citovaný, bod
         24).

      26     V dôsledku toho musia byť z pohľadu DPH dodávka a uloženie kábla za okolností opísaných vnútroštátnym súdom považované za
         vytvárajúce jediné plnenie.

      27     Následne s cieľom určiť, či jediné zložené plnenie, akým je plnenie v konaní vo veci samej, má byť považované za dodávku tovarov
         alebo poskytnutie služieb, je potrebné identifikovať prevažujúce prvky (pozri najmä rozsudky Faaborg-Gelting Linien, už citovaný,
         body 12 a 14, ako aj Levob Verzekeringen a OV Bank, už citovaný, bod 27).

      28     Z ustálenej judikatúry vyplýva, že za predpokladu jediného zloženého plnenia musí byť plnenie považované za vedľajšie vo vzťahu
         k hlavnému plneniu, ak pre zákazníkov nepredstavuje cieľ sám osebe, ale prostriedok pre využívanie hlavnej služby poskytovateľa
         za lepších podmienok (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. októbra 1998, Madgett a Baldwin, C‑308/96 a C‑94/97, Zb. s. I‑6229,
         bod 24, a CPP, už citovaný, bod 30).

      29     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že uloženie kábla, ktorého sa týka konanie vo veci samej, si vyžaduje
         vykonanie zložitých technických postupov, použitie špecializovaného náradia, potrebné know-how a zdá sa byť neoddeliteľné
         nielen od dodávky tovaru pri plnení takéhoto rozsahu, ale rovnako nevyhnutné pre neskoršie používanie a prevádzkovanie tohto
         tovaru. Z toho vyplýva, že uloženie tohto kábla nepredstavuje jednoduchý vedľajší prvok dodávky.

      30     Zostáva však určiť, či vzhľadom na prvky charakterizujúce plnenie, ktorého sa týka konanie vo veci samej, je dodávka kábla
         alebo jeho uloženie tým, čo musí prevážiť pri kvalifikovaní plnenia ako dodávky tovaru alebo ako poskytnutia služby.

      31     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa znenia článku 5 ods. 1 šiestej smernice „pojem ‚dodávka tovarov‘ predstavuje
         prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného majiteľa“.

      32     Podľa judikatúry Súdneho dvora zo znenia tohto ustanovenia vyplýva, že pojem dodávka tovaru sa nevzťahuje na prevod vlastníctva
         spôsobmi uvádzanými uplatniteľným vnútroštátnym právom, ale zahŕňa každý prevod hmotného majetku jednou stranou, ktorá splnomocní
         druhú stranu fakticky s ním disponovať, akoby bola vlastníkom tohto majetku. Cieľ šiestej smernice by mohol byť ohrozený,
         pokiaľ by zistenie, či ide o dodávku tovarov, ktorá je jedným z troch zdaniteľných plnení, bolo podriadené splneniu podmienok,
         ktoré sa menia v závislosti od občianskeho práva predmetného členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. februára
         1990, Shipping and Forwarding Entreprise Safe, C‑320/88, Zb. s. I‑285, body 7 a 8; zo 4. októbra 1995, Armbrecht, C‑291/92,
         Zb. s. I‑2775, body 13 a 14; zo 6. februára 2003, Auto Lease Holland, C‑185/01, Zb. s. I‑1317, body 32 a 33, ako aj z 21. apríla
         2005, HE, C‑25/03, Zb. s. I‑3123, bod 64).

      33     Z údajov predložených vnútroštátnym súdom vyplýva, že plánovaná zmluva sa týka hmotnej veci, a to kábla z optických vlákien,
         ktorý je zakúpený a uložený dodávateľom a ktorý je v nadväznosti na skúšobnú prevádzku vykonanú dodávateľom určený na prevod
         na klienta, ktorý môže týmto káblom disponovať ako majiteľ.

      34     Skutočnosť, že dodávka predmetného kábla je sprevádzaná jeho inštaláciou, v zásade nebráni tomu, aby plnenie patrilo do pôsobnosti
         článku 5 ods. 1 šiestej smernice.

      35     Po prvé z článku 8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice vyplýva, že hmotná vec môže byť predmetom inštalácie alebo montáže, so
         skúšobnou prevádzkou vykonanou dodávateľom alebo v jeho mene, alebo bez nej, bez toho, aby plnenie nevyhnutne nestratilo svoju
         kvalifikáciu „dodávky tovaru“. Po druhé, ako to poznamenal generálny advokát v bode 51 svojich návrhov, toto ustanovenie nerozlišuje
         medzi spôsobmi inštalácie, z čoho vyplýva, že pripojenie hnuteľnej veci k zemi nemusí nevyhnutne spadať pod pojem „stavebné
         práce“ podľa článku 5 ods. 5 šiestej smernice.

      36     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania rovnako vyplýva, že ak k uloženiu kábla, ktorého sa týka konanie vo veci samej
         dôjde za normálnych okolností, obrat ktorý bude mať dodávateľ z plnenia, sa skladá z nákladov na kábel samotný a zvyšok materiálu,
         ktoré predstavujú 80 až 85 % celkovej sumy obratu, zatiaľ čo, ak sú podmienky nepriaznivé, napríklad z dôvodu obtiažnosti
         terénu, stavu morského dna, potreby predĺženia kábla alebo výskytu búrok, časť nákladov na materiál v pomere k celkovým nákladom
         klesá.

      37     V tejto súvislosti, hoci je pravda, že pomer medzi cenou tovaru a cenou služieb je objektívnym údajom predstavujúcim indíciu,
         na ktorú je možné prihliadať s cieľom kvalifikácie plnenia, ktorého sa týka konanie vo veci samej, skutočnosťou zostáva, ako
         to uvádza Komisia Európskych spoločenstiev vo svojich pripomienkach, že cena materiálu a prác sama osebe nemá mať rozhodujúcu
         dôležitosť.

      38     S cieľom kvalifikovať plánované plnenie je teda potrebné skúmať rovnako dôležitosť poskytnutia služieb vo vzťahu k dodávke
         kábla.

      39     V tejto súvislosti, hoci je nevyhnutné, aby bol kábel inštalovaný pre to, aby mohol byť používaný, a rovnako, hoci z dôvodu
         najmä vzdialenosti a obtiažnosti terénu pripojenie kábla k zemi je, ako vyplýva z bodu 29 tohto rozsudku veľmi zložité a vyžaduje
         si značné prostriedky, nevyplýva z toho, že poskytovanie služieb prevažuje nad dodávkou tovaru. Z opisu zmluvných dojednaní
         uvádzaných v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že práce, ktoré musia byť vykonané dodávateľom, sa obmedzujú
         na uloženie kábla, ktorého sa týka konanie vo veci samej, a ich cieľom, ani výsledkom nie je zmena povahy predmetného kábla,
         ani jeho prispôsobenie špecifickým potrebám klienta (pozri analogicky rozsudok Levob Verzekeringen a OV Bank, už citovaný,
         body 28 a 29).

      40     Berúc do úvahy všetky tieto údaje, je na prvú otázku potrebné odpovedať, že plnenie spočívajúce v dodávke a uložení kábla
         z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty a nachádzajúceho sa čiastočne mimo územia Spoločenstva, sa má považovať
         za dodávku tovaru v zmysle článku 5 ods. 1 šiestej smernice, ak je zrejmé, že v nadväznosti na skúšobnú prevádzku vykonanú
         dodávateľom bude kábel prevedený na klienta, ktorý s ním bude môcť disponovať ako vlastník, že cena samotného kábla predstavuje
         zjavne prevažnú časť celkových nákladov predmetného plnenia a že služby dodávateľa sa obmedzujú na uloženie kábla bez zmeny
         jeho povahy a bez jeho prispôsobenia špecifickým potrebám klienta.

       O druhej otázke
      41     Druhá otázka bola položená iba pre prípad, ak by zdaniteľné plnenie predstavovalo poskytnutie služieb. Berúc do úvahy odpoveď
         danú na prvú otázku, nie je potrebné ju skúmať.

       O tretej otázke
      42     Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd s cieľom určenia miesta zdaniteľného plnenia spočívajúceho v dodávke a uložení kábla
         z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty a nachádzajúceho sa čiastočne mimo územia Spoločenstva, pýta, či sa článok
         8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice má vykladať v tom zmysle, že daňová právomoc každého členského štátu je obmedzená na časť
         kábla, ktorá sa nachádza sa na jeho území.

      43     Na úvod je potrebné zdôrazniť, že hlava VI šiestej smernice obsahuje ustanovenia venované určeniu miesta zdaniteľného plnenia,
         a to článok 8 pre dodávku tovaru a článok 9 pre poskytovanie služieb. Cieľ sledovaný týmito ustanoveniami v rámci všeobecného
         systému smernice, ako je aj možné logicky vyvodzovať z jej siedmeho odôvodnenia, smeruje k stanoveniu racionálneho rozdelenia
         sfér uplatnenia vnútroštátnych právnych predpisov v oblasti DPH, jednotným určením miesta zdanenia dodávky tovaru a poskytovania
         služieb. Tieto ustanovenia tiež majú za cieľ predísť konfliktom právomocí, ktoré by mohli viesť tak k situáciám dvojitého
         zdanenia, ako aj k nezdaneniu príjmov [pozri analogicky rozsudky zo 4. júla 1985, Berkholz, 168/84, Zb. s. 2251, bod 14; z 12. mája
         2005, RAL (Channel Islands) a i., C‑452/03, Zb. s. I‑3947, bod 23, a z 15. septembra 2005, Köhler, C‑58/04, Zb. s. I‑8219,
         bod 22].

      44     Pokiaľ ide o určenie miesta dodávky tovarov, článok 8 šiestej smernice stanovuje viacero špecifických hraničných ukazovateľov
         podľa toho, či ide o dodávku tovarov s alebo bez dopravy, dodávku tovarov na palubu lode, lietadla alebo vlaku, dodávku plynu
         alebo elektrickej energie rozvodnými systémami alebo dodávku tovaru, ktorý je predmetom inštalácie alebo montáže, so skúšobnou
         prevádzkou vykonanou dodávateľom alebo v jeho mene, alebo bez nej. V poslednom menovanom prípade podľa znenia odseku 1 písm. a)
         druhej vety tohto článku sa za miesto dodania tovaru považuje miesto vykonania inštalácie alebo montáže.

      45     Je pravda, že na to, aby bola kolízna norma uplatniteľná, musí umožňovať pridelenie daňovej právomoci na zdanenie plnenia
         DPH výlučne v jednom z predmetných členských štátoch. V tomto smere, ak je tovar predmetom inštalácie, dodávka je v zásade
         považovaná za nachádzajúcu sa iba na území jedného členského štátu, a ak inštalácia tovaru spočíva v jeho pripojení k zemi,
         je to miesto tohto pripojenia, ktoré určuje štát príslušný zdaniť dodávku.

      46     To však neznamená, že článok 8 ods. 1 písm. a) druhá veta šiestej smernice sa neuplatňuje v prípade inštalácie tovaru na území
         jedného členského štátu, ktorá pokračuje na území druhého členského štátu. V skutočnosti, ak je tento tovar, a to v konaní
         vo veci samej kábel z optických vlákien, predmetom inštalácie na území prvého členského štátu a následne na území druhého
         členského štátu, miesto dodávky sa nachádza postupne na území každého z týchto štátov.

      47     Z toho vyplýva, že v takomto prípade, ako poznamenal generálny advokát v bode 88 svojich návrhov, musí byť právomoc zdaniť
         plnenie priznaná každému členskému štátu na časť kábla inštalovaného na jeho území.

      48     Táto daňová právomoc každého členského štátu týkajúca sa plnenia v celom jeho rozsahu zahŕňa nielen vymáhateľnosť dane splatnej
         z ceny samotného kábla, ale zahŕňa tiež právomoc zdaniť služby súvisiace s inštaláciou.

      49     V konaní vo veci samej zahŕňajú služby súvisiace s inštaláciou kábla z optických vlákien nielen samotné uloženie a prípadné
         predĺženie tohto kábla, ale tiež pravidelné testy vykonávané v priebehu ukladania a určité predbežné prevádzkové skúšky vykonávané
         po ukončení uloženia, ako aj realizáciu dodatočných skúšok počas tridsiatich dní po uvedení predmetného kábla do prevádzky,
         počas ktorých dodávateľ odstraňuje prípadné vady. Tento súhrn služieb, z ktorých niektoré sa netýkajú presného geografického
         miesta, je vykonávaný v prospech celého kábla a musí sa teda ako cena kábla samotného a zvyšku materiálu zdaniť každým členským
         štátom pomerne k dĺžke kábla nachádzajúceho sa na jeho území.

      50     Na tretiu otázku je teda potrebné odpovedať, že článok 8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že
         právomoc zdaniť dodávku a uloženie kábla z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty a nachádzajúceho sa čiastočne
         mimo územia Spoločenstva, prislúcha každému členskému štátu pomerne k dĺžke kábla nachádzajúceho sa na jeho území, pokiaľ
         ide o cenu kábla samotného a zvyšku materiálu, ako aj pokiaľ ide o náklady služieb spojených s jeho uložením.

       O štvrtej otázke
      51     Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice v spojení s článkom
         2 bodom 1 a článkom 3 tej istej smernice vykladať v tom zmysle, že dodávka a uloženie kábla z optických vlákien, spájajúceho
         dva členské štáty, nepodlieha DPH z časti plnenia, ktoré sa týka zóny, ktorá nie je súčasťou územia Spoločenstva.

      52     Článok 2 bod 1 šiestej smernice zaväzuje členské štáty podriadiť DPH všetky dodávky tovarov za úhradu v rámci územia štátu
         zdaniteľnou osobou.

      53     Územná pôsobnosť šiestej smernice je určená jej článkom 3, v zmysle znenia ktorého „teritórium členského štátu“ znamená teritórium
         krajiny, ako je definované vzhľadom na každý člensky štát v odsekoch 2 a 3 tohto článku, a „územie spoločenstva“ predstavuje
         územie členských štátov, ako je definované vzhľadom na každý členský štát predmetnými odsekmi. S výnimkou určitých vnútroštátnych
         území výslovne vylúčených v odseku 3 tohto článku 3 podľa odseku 2 toho istého článku zodpovedá „územie krajiny“ oblasti použitia
         Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva, ako je definovaná vzhľadom na každý členský štát v článku 229 ES.

      54     Pri absencii presnejšej definície územia patriaceho pod zvrchovanosť každého členského štátu, prislúcha každému z členských
         štátov určiť rozsah a hranice tohto územia v súlade s pravidlami medzinárodného verejného práva.

      55     Pokiaľ ide o pôsobnosť šiestej smernice, Súdny dvor konštatoval, že režim tejto smernice sa povinne a imperatívne uplatňuje
         na súhrn vnútroštátneho územia členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. januára 1986, Trans Tirreno Express,
         283/84, Zb. s. 231, bod 20).

      56     Podľa článku 2 Dohovoru Organizácie spojených národov o morskom práve uzavretého v Montego Bay 10. decembra 1982, ktorý sa
         stal účinným 16. novembra 1994, a schváleného rozhodnutím Rady 98/392/ES z 23. marca 1999 o uzatvorení Dohovoru Organizácie
         Spojených národov z 10. decembra 1982 o morskom práve a Dohody z 28. júla 1994 o vykonávaní jeho časti XI Európskym spoločenstvom
         (Ú. v. ES L 179, s. 1; Mim. vyd. 04/003, s. 260, ďalej len „dohovor o morskom práve“), zvrchovanosť pobrežného štátu sa rozširuje
         na pobrežné more, dno tohto mora a jeho podložie.

      57     Štátne územie členských štátov v zmysle článku 299 ES rovnako tvorí pobrežné more, dno tohto mora a jeho podložie a každému
         členskému štátu prislúcha určiť šírku tohto mora v rozmedzí 12 morských míľ v súlade s článkom 3 dohovoru o morskom práve.

      58     Preto má členský štát povinnosť podriadiť DPH dodávku tovarov, ku ktorej došlo v jeho pobrežnom mori, na dne tohto mora a v jeho
         podloží (pozri tiež, pokiaľ ide o poskytnutie dopravných služieb, rozsudok z 23. mája 1996, Komisia/Grécko, C‑331/94, Zb.
         s. I‑2675, bod 10).

      59     Naopak, zvrchovanosť pobrežného štátu vo výlučnej ekonomickej zóne a na kontinentálnom šelfe je iba funkčná a ako taká je
         obmedzená na právo na vykonávanie činností prieskumu a využívania uvádzaných v článkoch 56 a 77 dohovoru o morskom práve.
         Keďže dodávka a uloženie podmorského kábla nie sú uvádzané medzi činnosťami vymenovanými týmito článkami, časť plnenia vykonaného
         v týchto dvoch zónach nepatrí pod zvrchovanosť pobrežného štátu. Toto konštatovanie je potvrdzované článkom 58 ods. 1 a článkom
         79 ods. 1 toho istého dohovoru, ktoré za určitých podmienok vyhradzujú všetkým iným štátom právo klásť podmorské káble v týchto
         zónach.

      60     Z toho vyplýva, že táto časť plnenia nemôže byť považovaná za vykonanú vo vnútri krajiny v zmysle článku 2 bodu 1 šiestej
         smernice. Platí to o to viac o časti plnenia, ktorá je vykonávaná na šírom mori, ktorého zóna je v zmysle článku 89 dohovoru
         o morskom práve vyňatá zo zvrchovanosti štátov (pozri tiež v oblasti poskytovania dopravných služieb rozsudok z 13. marca
         1990, Komisia/Francúzsko, C‑30/89, Zb. s. I‑691, bod 17).

      61     Na štvrtú otázku je teda potrebné odpovedať, že článok 8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice v spojení s článkom 2 bodom 1 a článkom
         3 tej istej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že dodávka a uloženie kábla z optických vlákien, spájajúceho dva členské
         štáty, nepodlieha DPH v tej časti plnenia, ktoré je vykonané vo výlučnej ekonomickej zóne, na kontinentálnom šelfe a na šírom
         mori.

       O trovách
      62     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Plnenie spočívajúce v dodávke a uložení kábla z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty a nachádzajúceho sa čiastočne
            mimo územia Spoločenstva, sa má považovať za dodávku tovaru v zmysle článku 5 ods. 1 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
            1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
            jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2002/93/ES z 3. decembra 2002, ak je zrejmé, že v nadväznosti
            na skúšobnú prevádzku vykonanú dodávateľom bude kábel prevedený na klienta, ktorý s ním bude môcť disponovať ako vlastník,
            že cena samotného kábla predstavuje zjavne prevažnú časť celkových nákladov predmetného plnenia a že služby dodávateľa sa
            obmedzujú na uloženie kábla bez zmeny jeho povahy a bez jeho prispôsobenia špecifickým potrebám klienta.
      2.      Článok 8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice 77/388 sa má vykladať v tom zmysle, že právomoc zdaniť dodávku a uloženie kábla
            z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty a nachádzajúceho sa čiastočne mimo územia Spoločenstva, prislúcha každému
            členskému štátu pomerne k dĺžke kábla nachádzajúceho sa na jeho území, pokiaľ ide o cenu kábla samotného a zvyšku materiálu,
            ako aj pokiaľ ide o náklady služieb spojených s jeho uložením.
      3.      Článok 8 ods. 1 písm. a) šiestej smernice 77/388 v spojení s článkom 2 bodom 1 a článkom 3 tej istej smernice sa má vykladať
            v tom zmysle, že dodávka a uloženie kábla z optických vlákien, spájajúceho dva členské štáty, nepodlieha dani z pridanej hodnoty
            v tej časti plnenia, ktoré je vykonané vo výlučnej ekonomickej zóne, na kontinentálnom šelfe a na šírom mori.
      Podpisy
      * Jazyk konania: švédčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 26. júla 2017.#Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO).#Odvolanie – Ochranná známka Európskej únie – Obrazová ochranná známka obsahujúca slovný prvok ‚STICK MiniMINI Beretta‘ – Námietka majiteľa slovnej ochrannej známky Európskej únie Mini Wini – Zamietnutie námietky odvolacím senátom Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) – Nariadenie (ES) č. 207/2009 – Článok 8 ods. 1 písm. b) – Pravdepodobnosť zámeny – Úroveň pozornosti príslušnej skupiny verejnosti – Samostatná rozlišovacia spôsobilosť – Dominantná povaha – Kritériá posúdenia vizuálnej podobnosti – Povinnosť odôvodnenia.#Vec C-182/16 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 26. apríla 2017.#Costin Popescu proti Guvernul României a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Înalta Curte de Casație şi Justiție.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Doprava – Cestná doprava – Vodičský preukaz – Smernica 2006/126/ES – Článok 13 ods. 2 – Pojem ‚oprávnenie viesť vozidlo udelené pred 19. januárom 2013‘ – Vnútroštátna právna úprava preberajúca túto smernicu – Povinnosť získať vodičský preukaz vzťahujúca sa na osoby, ktoré boli pred nadobudnutím účinnosti tejto právnej úpravy oprávnené viesť mopedy bez vodičského preukazu.#Vec C-632/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 26. apríla 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Doprava — Cestná doprava — Vodičský preukaz — Smernica 2006/126/ES — Článok 13 ods. 2 — Pojem ‚oprávnenie viesť vozidlo udelené pred 19. januárom 2013‘ — Vnútroštátna právna úprava preberajúca túto smernicu — Povinnosť získať vodičský preukaz vzťahujúca sa na osoby, ktoré boli pred nadobudnutím účinnosti tejto právnej úpravy oprávnené viesť mopedy bez vodičského preukazu“
      Vo veci C‑632/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Najvyšší a kasačný súd, Rumunsko) z 12. novembra 2015 a doručený Súdnemu dvoru 30. novembra 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Costin Popescu

      proti

         Guvernul României,

         Ministerul Afacerilor Interne,

         Direcția Regim Permise de Conducere si Înmatriculare a Vehiculelor,

         Direcția Rutieră,

         Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, sudcovia E. Juhász (spravodajca), C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos,
      generálny advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               C. Popescu, osobne,

               —

               rumunská vláda, v zastúpení: R.‑H. Radu, O.‑C. Ichim a E. Gane, splnomocnení zástupcovia,

               —

               slovenská vláda, v zastúpení: B. Ricziová, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Nicolae a J. Hottiaux, splnomocnené zástupkyne,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. novembra 2016,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu ustanovení smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/126/ES z 20. decembra 2006 o vodičských preukazoch (Ú. v. EÚ L 403, 2006, s. 18), konkrétne článku 13 ods. 2 v spojení s odôvodnením 5 tejto smernice.

               2

               Tento návrh bol podaný v konaní, ktorého účastníkmi sú Costin Popescu na jednej strane a Guvernul României (rumunská vláda) v zastúpení Secretariatul General al Guvernului (Generálny sekretariát vlády), Ministerul Afacerilor Interne (Ministerstvo vnútra), Direcția Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor (Riaditeľstvo pre správu vodičských preukazov a prihlasovania motorových vozidiel do evidencie), Direcția Rutieră (Riaditeľstvo ciest) a Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor (Orgán miestnej štátnej správy – Správa vodičských preukazov a prihlasovania motorových vozidiel do evidencie) na strane druhej, vo veci uloženia povinnosti osobám, ktoré boli pred nadobudnutím účinnosti rumunskej právnej úpravy preberajúcej smernicu 2006/126 do vnútroštátneho práva oprávnené viesť mopedy bez toho, aby mali vodičský preukaz, získať taký preukaz, aby mohli naďalej viesť tieto vozidlá.

         Právny rámec

            Právo Únie

               3

               Odôvodnenie 2 smernice 2006/126 uvádza:
               „Predpisy o vodičských preukazoch sú základnými prvkami spoločnej dopravnej politiky, prispievajú k zlepšeniu bezpečnosti cestnej premávky a uľahčujú voľný pohyb osôb usadzujúcich sa v inom členskom štáte ako v štáte, v ktorom bol vydaný vodičský preukaz. …“

               4

               Podľa odôvodnenia 5 tejto smernice by sa táto smernica nemala dotýkať existujúcich vodičských oprávnení udelených alebo získaných pred dňom jej uplatňovania.

               5

               Odôvodnenie 8 uvedenej smernice znie:
               „Z dôvodu bezpečnosti cestnej premávky by sa mali ustanoviť minimálne požiadavky na vydanie vodičského preukazu. Je potrebné harmonizovať normy týkajúce sa vodičských skúšok a udeľovania oprávnení. Na tento účel by sa mali vymedziť vedomosti, zručnosti a správanie súvisiace s vedením motorového vozidla, skúška z vedenia motorových vozidiel by mala vychádzať z týchto princípov a mali by sa znovu vymedziť minimálne požiadavky telesnej a duševnej spôsobilosti na vedenie týchto vozidiel.“

               6

               Podľa odôvodnenia 13 tej istej smernice zavedením skupiny vodičských preukazov na mopedy sa zvýši bezpečnosť cestnej premávky, najmä pokiaľ ide o najmladších vodičov, ktorí sú podľa štatistík najťažšie postihnutí dopravnými nehodami.

               7

               Odôvodnenie 16 smernice 2006/126 znie:
               „Vzor vodičského preukazu uvedený v smernici [Rady] 91/439/EHS [z 29. júla 1991 o vodičských preukazoch (Ú. v. ES L 237, 1991, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 317)] by sa mal nahradiť jednotným vzorom vo forme plastovej karty. Tento vzor vodičského preukazu sa zároveň musí upraviť kvôli zavedeniu novej skupiny vodičských preukazov pre mopedy a novej skupiny vodičských preukazov pre motocykle.“

               8

               Článok 4 tejto smernice s názvom „Skupiny, vymedzenie pojmov a minimálny vek“ stanovuje:
               „1.   Vodičský preukaz uvedený v článku 1 oprávňuje na vedenie motorových vozidiel, ktorých skupiny sú ďalej vymedzené. Môže sa vydávať od minimálneho veku uvedeného pre každú skupinu. ‚Vozidlo poháňané motorom‘ je akékoľvek nekoľajové vozidlo poháňané vlastným motorom.
               2.   Mopedy
               Skupina AM:

                        —

                        dvojkolesové alebo trojkolesové vozidlá s maximálnou konštrukčnou rýchlosťou najviac 45 km/hod., vymedzené v článku 1 ods. 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/24/ES z 18. marca 2002 o typovom schválení dvoj‑ a trojkolesových motorových vozidiel [a ktorou sa zrušuje smernica Rady 92/61/EHS (Ú. v. ES L 124, 2002, s. 1] (okrem tých, ktorých maximálna konštrukčná rýchlosť je najviac 25 km/hod.) a ľahké štvorkolky v zmysle článku 1 ods. 3 písm. a) smernice 2002/24/ES;

                        —

                        pre skupinu AM je stanovený minimálny vek 16 rokov.

                  …“

               9

               Článok 7 smernice 2006/126 s názvom „Vydanie, platnosť a obnovenie“ stanovuje:
               „1.   Vodičské preukazy sa vydajú len žiadateľom,

                        a)

                        ktorí zložili skúšku zručností a správania a teoretickú skúšku a ktorí spĺňajú podmienky zdravotnej spôsobilosti v súlade s ustanoveniami príloh II a III;

                        b)

                        ktorí zložili teoretickú skúšku, len pokiaľ ide o skupinu AM; členské štáty môžu v prípade tejto skupiny požadovať, aby žiadatelia vykonali skúšky zručností a správania a aby absolvovali lekársku prehliadku;
                        Členské štáty môžu v rámci tejto skupiny zaviesť pre trojkolky a štvorkolky rozlišovaciu skúšku zručností a správania. Na rozlišovanie vozidiel spadajúcich do skupiny AM sa do vodičského preukazu môže zaznamenať národný kód;

                  …“

               10

               Článok 13 smernice 2006/126 s názvom „Rovnocennosť vzorov vodičských preukazov iných ako vodičské preukazy vzoru Spoločenstva“ znie:
               „1.   Členské štáty so súhlasom Komisie zavedú rovnocennosť medzi skupinami vodičských preukazov vydaných pred vykonávaním tejto smernice a skupinami, ktoré sú vymedzené v článku 4.
               Po porade s Komisiou môžu členské štáty vykonať vo vnútroštátnych právnych predpisoch také úpravy, ktoré sú nevyhnutné na účely vykonávania ustanovení článku 11 ods. 4, 5 a 6.
               2.   Oprávnenie viesť vozidlo udelené pred 19. januárom 2013 sa nezruší, ani sa nebude posudzovať podľa ustanovení tejto smernice.“

               11

               Článok 16 ods. 1 a 2 smernice 2006/126 s názvom „Transpozícia“ ukladá členským štátom povinnosť na jednej strane najneskôr do 19. januára 2011 prijať a uverejniť zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s ustanoveniami uvedenej smernice, ktoré sú v nej vymenované, medzi ktoré patrí aj jej článok 4 ods. 1 a 2, článok 7 ods. 1 písm. b) a článok 13, a na druhej strane prebraté ustanovenia od 19. januára 2013 uplatňovať.

            Rumunské právo

               12

               Legea nr. 203/2012 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 195/2002 privind circulaţia pe drumurile publice (zákon č. 203/2012, ktorým sa mení a dopĺňa mimoriadne nariadenie vlády č. 195/2002 o premávke na verejných komunikáciách, Monitorul Oficial al României č. 760 z 12. novembra 2012), ktorý do rumunského práva prebral určité ustanovenia smernice 2006/126, je uplatniteľný od 19. januára 2013. Tento zákon zmenil Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 195/2002 privind circulația pe drumurile publice (mimoriadne nariadenie vlády č. 195/2002 o premávke na verejných komunikáciách, Monitorul Oficial al României, časť I, č. 670 z 3. augusta 2006, ďalej len „MNV č. 195/2002“), ako aj vykonávaciu vyhlášku k tomuto mimoriadnemu nariadeniu, ktorá bola schválená Hotărârea Guvernului nr. 1391/2006 (uznesenie vlády č. 1391/2006, Monitorul Oficial al României, časť I, č. 876 z 26. októbra 2006).

               13

               Na zabezpečenie prebratia uvedenej smernice boli zrušené ustanovenia článkov 160 a 161 vykonávacej vyhlášky k MNV č. 195/2002 týkajúce sa mopedov.

               14

               Pred nadobudnutím účinnosti zákona č. 203/2012 vykonávacia vyhláška k MNV č. 195/2002 vo svojom článku 160 ods. 2 stanovovala, že „osoby bez vodičského preukazu môžu viesť mopedy na verejných pozemných komunikáciách, iba ak preukážu, že absolvovali kurz o právnych predpisoch v oblasti premávky na pozemných komunikáciách organizovaný inštitútom oprávneným na prípravu vodičov motorových vozidiel“.

               15

               Článok 161 ods. 2 tejto vykonávacej vyhlášky pred nadobudnutím účinnosti zákona č. 203/2012 spresňoval, že „pokiaľ sa cyklisti pohybujú na verejných pozemných komunikáciách, musia mať pri sebe preukaz totožnosti a vodiči mopedov musia byť okrem toho držiteľmi osvedčenia o absolvovaní kurzu o dopravných predpisoch a potvrdenia o registrácii vozidla“.

               16

               Článok 6 body 6 a 21 MNV č. 195/2002 definuje pojmy „motorové vozidlo“ a „moped“. Na jednej strane spresňuje, že „mopedy sa považujú za motorové vozidlá“ a na druhej strane, že ľahké štvorkolky „sa považujú za mopedy“.

               17

               Článok 20 ods. 1 až 3 MNV č. 195/2002 znie:
               „1.   Na vedenie motorových vozidiel, električiek, traktorov používaných výhradne v poľnohospodárskych a lesníckych podnikoch alebo samohybných pracovných strojov na verejných pozemných komunikáciách musia byť vodiči držiteľmi príslušného vodičského preukazu.
               2.   Vodičské preukazy sa vydávajú pre tieto skupiny vozidiel: AM…
               3.   Skupiny vozidiel uvedené v odseku 2, pre ktoré sa vydávajú vodičské preukazy, sa vymedzujú v prílohe č. 1.“

               18

               Príloha 1 MNV č. 195/2002 vymenováva skupiny vozidiel, pre ktoré sa vydáva vodičský preukaz podľa jej článku 20 ods. 2. Písmeno a) uvedenej prílohy definuje „skupinu AM“ ako skupinu týkajúcu sa „mopedov“.

               19

               Podľa článku 23 ods. 1 a 9 MNV č. 195/2002:
               „1.   Právo viesť motorové vozidlo… na verejných pozemných komunikáciách sa priznáva výlučne držiteľovi platného vodičského preukazu v závislosti od skupiny, do ktorej patrí vozidlo, alebo každej osobe, ktorá môže namiesto toho predložiť osvedčenie, ktoré ju oprávňuje viesť vozidlo na verejných pozemných komunikáciách.
               …
               9.   Skúška na získanie vodičského preukazu pozostáva z previerky teoretických znalostí a praktických zručností a správania, v závislosti od požadovanej skupiny vodičského preukazu. Praktická skúška pre skupinu AM pozostáva výlučne z previerky schopností na uzavretých okruhoch zriadených na daný účel. Podmienky na získanie vodičského preukazu sa stanovujú vyhláškou.“

         Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálna otázka

               20

               Pán Popescu má potvrdenie o registrácii ľahkej štvorkolky značky Aixam, zapísanej ako vozidlo skupiny L6e, považované za moped, ako aj osvedčenie o absolvovaní kurzu o právnych predpisoch v oblasti premávky na verejných pozemných komunikáciách potrebné na vedenie mopedov. Uvedené dokumenty, ktoré mu boli vydané v roku 2010, mu umožňovali viesť také vozidlo, ako je to jeho, v súlade s článkami 160 a 161 vykonávacej vyhlášky k MNV č. 195/2002 v znení účinnom pred 19. januárom 2013.

               21

               Od 19. januára 2013 bolo vedenie mopedov alebo im podobných vozidiel na verejných pozemných komunikáciách v Rumunsku podmienené získaním vodičského preukazu podľa zákona č. 203/2012, ktorý zmenil a doplnil MNV č. 195/2002 na účely prebratia niektorých ustanovení smernice 2006/126 do vnútroštátneho práva.

               22

               Pán Popescu podal voči viacerým štátnym orgánom návrh na Curtea de Apel București (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko) s cieľom dosiahnuť, aby jeho oprávnenie viesť mopedy na verejných pozemných komunikáciách, ktoré získal pred 19. januárom 2013, bolo naďalej uznávané aj po tomto dátume bez toho, aby musel splniť dodatočné formality, a tiež aby mu príslušný orgán vydal dokument potvrdzujúci toto oprávnenie. Na podporu svojho návrhu uviedol, že nová právna úprava, vyplývajúca zo zákona č. 203/2012, je v rozpore s ustanoveniami uvedenej smernice.

               23

               Keďže pán Popescu vzniesol aj námietku protiústavnosti vo vzťahu k určitým ustanoveniam MNV č. 195/2002 v znení zákona č. 203/2012, Curtea de Apel București (Odvolací súd Bukurešť) sa obrátil na Curtea Constituțională (Ústavný súd, Rumunsko).

               24

               Rozhodnutím z 5. decembra 2013 tento posledný uvedený súd zamietol námietku protiústavnosti ako nedôvodnú vzhľadom na to, že ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré uvádza pán Popescu, sú v súlade s rumunskou ústavou, pričom spresnil, že výklad právnych noriem Únie presahuje jeho právomoc, keďže táto právomoc patrí výlučne Súdnemu dvoru Európskej únie.

               25

               Na základe tohto rozhodnutia Curtea de Apel București (Odvolací súd Bukurešť) vyhlásil návrh pána Popesca za neprípustný.

               26

               Pán Popescu podal kasačný opravný prostriedok na Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší a kasačný súd, Rumunsko), tvrdiac, že ustanovenia zákona č. 203/2012 nie sú v súlade s odôvodnením 5 a článkom 13 ods. 2 smernice 2006/126, ktorý stanovuje, že oprávnenie viesť vozidlo udelené pred 19. januárom 2013 sa nezruší, ani sa nebude posudzovať podľa ustanovení tejto smernice.

               27

               Inspectoratul General al Poliției Române (generálny inšpektorát rumunskej polície) na obranu uviedol, že zmeny zavedené do MNV č. 195/2002 zákonom č. 203/2012, spočívajúce v tom, že vedenie mopedov bolo podriadené získaniu vodičského preukazu, boli odôvodnené cieľom zvýšiť bezpečnosť cestnej premávky znížením počtu a následkov dopravných nehôd súvisiacich s mopedmi, prostredníctvom uloženia povinnosti vodičom získať potrebné teoretické znalosti a praktické zručnosti v rámci zodpovedajúcej formy prípravy.

               28

               Za týchto podmienok Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší a kasačný súd) rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Umožňujú ustanovenia smernice… 2006/126 Rumunsku, aby stanovilo povinnosť vzťahujúcu sa na vodičov mopedov, držiteľov úradného dokladu, ktorý ich pred 19. januárom 2013 oprávňoval viesť vozidlo na verejných pozemných komunikáciách, získať na zachovanie možnosti viesť mopedy aj po tomto dátume vodičský preukaz, a to na základe zloženia podobných skúšok, aké sú stanovené pre iné motorové vozidlá?“

         O prejudiciálnej otázke

               29

               Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa ustanovenia smernice 2006/126, konkrétne jej článok 13 ods. 2, majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave prijatej na účely prebratia tejto smernice do vnútroštátneho práva, ktorá spôsobuje zánik oprávnenia viesť mopedy bez vodičského preukazu, pričom jeho vydanie je podmienené zložením podobných skúšok, aké sa požadujú pre iné motorové vozidlá.

               30

               Článok 13 ods. 2 uvedenej smernice stanovuje, že žiadne oprávnenie viesť vozidlo udelené pred 19. januárom 2013 sa nezruší ani sa nebude posudzovať podľa ustanovení tejto smernice, a v jej odôvodnení 5 sa uvádza, že by sa nemala dotýkať existujúcich vodičských oprávnení udelených alebo získaných pred dňom jej uplatňovania.

               31

               Pán Popescu v tejto súvislosti tvrdí, že pri prijatí zákona č. 203/2012, ktorým sa do rumunského práva preberá smernica 2006/126, by nemali byť dotknuté existujúce vodičské oprávnenia získané pred nadobudnutím účinnosti tohto zákona. Podľa jeho názoru by sa článok 13 ods. 2 tejto smernice mal vykladať tak, že sa vzťahuje na akékoľvek oprávnenie viesť motorové vozidlá uznané členským štátom, a to aj bez existencie formálneho aktu, a nielen na oprávnenie premietnuté do vydania vodičského preukazu alebo rovnocenného dokladu.

               32

               Pán Popescu opiera tieto úvahy najmä o rumunskú verziu tohto ustanovenia, v ktorej je uvedený výraz „drept de conducere acordat“ obsahujúci pojem „drept“, ktorý obvykle znamená oprávnenie ako také a nie dokument potvrdzujúci priznané oprávnenie, ako aj slovo „acordat“, ktoré doslovne znamená „priznané“ alebo „udelené“, ktoré sa môže vzťahovať tak na oprávnenie, ako na dokument potvrdzujúci toto oprávnenie.

               33

               Naopak, ako konštatoval generálny advokát v bode 42 svojich návrhov, doslovný výklad výrazu „droit de conduire délivré“ (oprávnenie viesť vozidlo udelené), ktorý sa uvádza vo francúzskej verzii, osobitne s ohľadom na zvyčajné chápanie pojmu „délivré“ (udelené), by mohol viesť k názoru, že formulácia článku 13 ods. 2 smernice 2006/126 znamená, že iba výslovné oprávnenia viesť vozidlo, ktoré vyplývajú z dokumentu vydaného formálnym spôsobom, všeobecne vo forme individuálneho správneho aktu, pred 19. januárom 2013, nebudú v zmysle tohto ustanovenia dotknuté požiadavkami uvedenými v tejto smernici.

               34

               Zdá sa teda, že medzi rôznymi jazykovými verziami článku 13 ods. 2 smernice 2006/126 existujú rozdiely.

               35

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa formulácia použitá v jednej z jazykových verzií ustanovenia práva Únie nemôže chápať ako jediný základ na výklad tohto ustanovenia, respektíve nemôže sa v tejto súvislosti považovať za ustanovenie, ktoré má prednosť pred inými jazykovými verziami. Ustanovenia práva Únie sa majú vykladať a uplatňovať jednotným spôsobom pri zohľadnení existujúcich verzií vo všetkých jazykoch Európskej únie. V prípade rozporu medzi rôznymi jazykovými verziami textu práva Únie sa má predmetné ustanovenie vykladať v závislosti od všeobecnej systematiky a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou (rozsudky z 28. júla 2016, Edilizia Mastrodonato, C‑147/15, EU:C:2016:606, bod 29, a z 22. septembra 2016, Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, bod 58).

               36

               Po prvé, pokiaľ ide o všeobecnú systematiku smernice 2006/126, treba uviesť, že táto smernica zavádza model jednotného vodičského preukazu Spoločenstva, ktorý má nahradiť rôzne vodičské preukazy existujúce v členských štátoch, a novú skupinu vodičských preukazov pre mopedy. V článku 4 stanovuje a definuje rôzne skupiny vodičských preukazov, s ktorými každý členský štát, ktorý definoval vlastné skupiny vodičských preukazov, musí zaistiť rovnocennosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2012, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, bod 40).

               37

               V tomto kontexte Súdny dvor už rozhodol, že článok 13 uvedenej smernice, nazvaný „Rovnocennosť vzorov vodičských preukazov iných ako vodičské preukazy vzoru Spoločenstva“, a v ktorom je uvedený predmetný výraz „oprávnenie viesť vozidlo udelené“, má upraviť len otázku rovnocennosti medzi oprávneniami nadobudnutými pred vykonaním tejto smernice a rôznymi skupinami vodičských preukazov, ktoré sú definované v smernici (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2012, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, bod 41), to znamená medzi rôznymi skupinami vodičských preukazov zavedenými členskými štátmi a skupinami podľa smernice 2006/126.

               38

               Z tejto judikatúry vyplýva, že predmetné ustanovenie sa vzťahuje iba na rovnocennosť medzi starými vodičskými preukazmi a novým jednotným vzorom Spoločenstva.

               39

               Toto konštatovanie potvrdzujú aj prípravné práce na smernici 2006/126, z ktorých vyplýva, že článok 13 ods. 2 tejto smernice bol doplnený na základe podnetu Európskeho parlamentu, ktorý odôvodnil toto doplnenie spresnením, že „výmena starých vodičských preukazov“ nesmie v nijakom prípade spôsobiť stratu alebo obmedzenie získaných oprávnení, pokiaľ ide o povolenie viesť rôzne kategórie vozidiel (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2012, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, bod 42).

               40

               Po druhé, pokiaľ ide o účel smernice 2006/126, treba pripomenúť, že jej cieľom je zvýšenie bezpečnosti cestnej premávky, ako to potvrdzujú jej odôvodnenia 2, 8 a 13.

               41

               Podľa odôvodnenia 2 tejto smernice totiž pravidlá týkajúce sa vodičských preukazov prispievajú k zvýšeniu bezpečnosti cestnej premávky. V odôvodnení 8 uvedenej smernice sa uvádza, že „z dôvodu bezpečnosti cestnej premávky by sa mali ustanoviť minimálne požiadavky na vydanie vodičského preukazu“. Podľa odôvodnenia 13 tejto smernice „zavedením skupiny vodičských preukazov na mopedy sa zvýši bezpečnosť cestnej premávky, najmä pokiaľ ide o najmladších vodičov, ktorí sú podľa štatistík najťažšie postihnutí dopravnými nehodami“.

               42

               Z tohto hľadiska treba konštatovať, že zatiaľ čo mopedy nepatrili do pôsobnosti smernice 91/439, smernica 2006/126, ktorá ju nahradila, rozšírila túto pôsobnosť a zaviedla požiadavku vodičského preukazu pre tento typ vozidiel.

               43

               Členské štáty mali povinnosť zaviesť od 19. januára 2013 novú skupinu vodičských preukazov pre mopedy, a to na základe článku 16 ods. 1 a 2 tejto smernice, ktorý stanovuje, že tieto štáty majú uplatňovať právnu úpravu prijatú na prebratie týchto ustanovení uvedenej smernice. Podľa článku 7 ods. 1 písm. b) smernice 2006/126 sa také preukazy vydajú žiadateľom, ktorí zložili teoretickú skúšku a, pokiaľ tak rozhodol vnútroštátny zákonodarca, ktorí úspešne zložili praktickú skúšku a/alebo absolvovali lekársku prehliadku.

               44

               Je zjavné, že cieľom tejto požiadavky, aby vodiči mopedov nadobudli teoretické znalosti a prípadne praktické zručnosti, je vyššia úroveň bezpečnosti cestnej premávky. Okrem toho, ako uviedol generálny advokát v bode 54 svojich návrhov, potreba získať najskôr vodičský preukaz umožňuje voči nim v prípade priestupkov proti predpisom v oblasti cestnej premávky uplatniť vnútroštátne opatrenia na odobratie, pozastavenie alebo predĺženie platnosti a zrušenie vodičských preukazov.

               45

               V dôsledku toho, ako správne uviedli rumunská a slovenská vláda vo svojich pripomienkach, výklad článku 13 ods. 2 smernice 2006/126, ktorý zakazuje členským štátom sprísniť podmienky na získanie oprávnenia viesť mopedy na verejných pozemných komunikáciách, ktoré existovali pred 19. januárom 2013, bráni dosiahnutiu cieľa, ktorým je zvýšenie bezpečnosti cestnej premávky, o ktoré sa usiluje normotvorca Únie.

               46

               Treba teda konštatovať, že tak zo systematického, ako aj z teleologického výkladu smernice 2006/126 vyplýva, že článok 13 ods. 2 tejto smernice sa vzťahuje iba na držbu vodičských preukazov a s nimi rovnocenných úradných dokladov, ktoré svojich držiteľov výslovne oprávňujú viesť vozidlá.

               47

               Presnejšie, pokiaľ ide o skutkové okolnosti vo veci samej, zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že pán Popescu mal pred 19. januárom 2013 ako držiteľ potvrdenia o registrácii štvorkolky, na ktorú sa vzťahujú ustanovenia o mopedoch, a osvedčenia o absolvovaní kurzu o právnych predpisoch v oblasti premávky na pozemných komunikáciách potrebného na vedenie mopedov na pozemných komunikáciách, oprávnenie viesť v Rumunsku vozidlo patriace do skupiny mopedov. Vzhľadom na to, že nie je držiteľom vodičského preukazu alebo rovnocenného dokladu, nemôže sa na účely toho, aby príslušný rumunský orgán uznal jeho oprávnenie naďalej viesť mopedy na verejných pozemných komunikáciách bez toho, aby musel splniť ďalšie formality, a aby mu vydal úradný doklad osvedčujúci toto jeho oprávnenie, dovolávať ochrany podľa článku 13 ods. 2 uvedenej smernice.

               48

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať, že ustanovenia smernice 2006/126, konkrétne jej článok 13 ods. 2, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave prijatej na účely prebratia tejto smernice do vnútroštátneho práva, ktorá spôsobuje zánik oprávnenia viesť mopedy bez vodičského preukazu, pričom jeho vydanie je podmienené zložením podobných skúšok, aké sa požadujú pre vedenie iných motorových vozidiel.

         O trovách

               49

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Ustanovenia smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/126/ES z 20. decembra 2006 o vodičských preukazoch, konkrétne jej článok 13 ods. 2, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave prijatej na účely prebratia tejto smernice do vnútroštátneho práva, ktorá spôsobuje zánik oprávnenia viesť mopedy bez vodičského preukazu, pričom jeho vydanie je podmienené zložením podobných skúšok, aké sa požadujú pre vedenie iných motorových vozidiel.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: rumunčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 10. decembra 1969. # Società "Eridania" Zuccherifici Nazionali a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 10 a 18-68.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 24. apríla 2008. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Článok 28 ES - Registrácia ojazdených vozidiel skôr zaregistrovaných v iných členských štátoch - Povinnosť predloženia výpisu z obchodného registra alebo podobného dokumentu, ktorý osvedčuje zápis predajcu vozidla - Oslobodenie od predloženia faktúr alebo iných dokumentov osvedčujúcich postúpenie predošlých vlastníkov. # Vec C-286/07.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 24. apríla 2008 – Komisia/Luxembursko
      (vec C‑286/07)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 28 ES – Registrácia ojazdených vozidiel skôr zaregistrovaných v iných členských štátoch – Povinnosť predloženia výpisu z obchodného registra alebo podobného dokumentu, ktorý osvedčuje zápis predajcu vozidla – Oslobodenie od predloženia faktúr alebo iných dokumentov osvedčujúcich postúpenie predošlých vlastníkov“
      Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnakým účinkom (články 28 ES a 30 ES) (pozri body 26, 28, 32, 35, 38, 39, 43, 46 – 48 a výrok)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článku 28 ES – Vnútroštátna právna úprava ukladajúca, na účely zaregistrovania
                  ojazdených vozidiel skôr zaregistrovaných v iných členských štátoch, povinnosť predloženia výpisu zo zápisu predajcu v obchodnom
                  registri, zatiaľ čo vozidlá skôr zaregistrované v Luxembursku nepodliehajú takejto povinnosti – Prekážka voľného pohybu tovaru
                  – Neodôvodnenie a neexistencia proporcionality

            Výrok

                  1.

                  	Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že vyžaduje na základe spornej zaužívanej praxe na účely zaregistrovania vozidiel v Luxembursku
                     predloženie výpisu z obchodného registra alebo podobného dokumentu, ktorý osvedčuje zápis predajcu vozidla, bez ohľadu na
                     predajcov, ktorí sú zapísaní v registri Société Nationale de Contrôle Technique (Národná spoločnosť technickej kontroly),
                     nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 28 ES.

                  2.

                  	Luxemburské veľkovojvodstvo je povinné nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. januára 2013.#Geodis Calberson GE proti Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Conseil d’État (Francúzsko).#Poľnohospodárstvo – Potravinová pomoc – Nariadenie (ES) č. 111/1999 – Program dodávania poľnohospodárskych výrobkov do Ruskej federácie – Úspešný uchádzač verejného obstarávania na prepravu hovädzieho mäsa – Voľba právomoci – Arbitrážna doložka.#Vec C‑623/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 17. januára 2013 (
            *1
         )
      „Poľnohospodárstvo — Potravinová pomoc — Nariadenie (ES) č. 111/1999 — Program dodávania poľnohospodárskych výrobkov do Ruskej federácie — Úspešný uchádzač verejného obstarávania na prepravu hovädzieho mäsa — Voľba právomoci — Arbitrážna doložka“
      Vo veci C-623/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Francúzsko) z 18. novembra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 5. decembra 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Geodis Calberson GE

      proti

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer),

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič, M. Safjan (spravodajca) a M. Berger,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. septembra 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Geodis Calberson GE, v zastúpení: F. Thouin-Palat, F. Boucard a E. Dereviankina, avocats,

               —

               Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), v zastúpení: F. Ancel, avocat,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues, C. Candat a S. Menez, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: D. Bianchi a I. Galindo Martín, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 16 nariadenia Komisie (ES) č. 111/1999 z 18. januára 1999 ustanovujúceho všeobecné pravidlá pre uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 2802/98 o programe dodávania poľnohospodárskych výrobkov do Ruskej federácie (Ú. v. ES L 14, s. 3; Mim. vyd. 03/024, s. 296), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1125/1999 z 28. mája 1999 (Ú. v. ES L 135, s. 41; Mim. vyd. 03/025, s. 279, ďalej len „nariadenie č. 111/1999“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Geodis Calberson GE a Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), ktorého predmetom je žaloba o náhradu škody, ktorá vznikla uvedenej spoločnosti v dôsledku omeškania zo strany vnútroštátnej intervenčnej agentúry pri vyhovení jej žiadostí na zaplatenie poskytnutých služieb a uvoľnenie zábezpeky na dodávku, ktorú musela zložiť v prospech tejto agentúry.

         Právny rámec

               3

               Podľa článku 1 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 2802/98 zo 17. decembra 1998 o programe dodávok poľnohospodárskych výrobkov do Ruskej federácie (Ú. v. ES L 349, s. 12; Mim. vyd. 03/024, s. 235):
               „V zmysle podmienok tohto nariadenia sa do Ruska uskutočnia bezplatné dodávky poľnohospodárskych výrobkov uvedených v článku 3, ktoré sú buď k dispozícii na základe intervencie, alebo v prípade, že nie sú k dispozícii, sa zmobilizujú na trhu spoločenstva.“

               4

               Článok 2 ods. 3 tohto nariadenia znie:
               „Náklady na dodávky, vrátane dopravy do prístavu alebo na hraničný prechod, s výnimkou vykládky a v prípade potreby aj vrátane spracovania v rámci spoločenstva sa zadajú na základe verejnej obchodnej súťaže alebo, z dôvodu naliehavosti či problémov s trasovaním, na základe užšieho výberového konania.“

               5

               Článok 4 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „Komisia zodpovedá za uskutočnenie tejto akcie v súlade s podmienkami tohto nariadenia.
               …“

               6

               V zmysle článku 2 nariadenia č. 111/1999:
               „1.   Vypísanie verejnej súťaže sa uskutočňuje, aby sa určili náklady na dodávku do morských prístavov a na hraničné body, kde príjemca stanovený v oznámení o vypísaní verejnej súťaže prevezme výrobky uvoľnené z intervenčných skladov, resp. získané na trhu spoločenstva.

                        a)

                        Takéto náklady sa môžu týkať dodávky tovaru z nakladacej haly skladu intervenčnej agentúry alebo z dopravných prostriedkov, na ktorých je naložený, do bodu prevzatia pri stanovenej dodacej parite.

                  …“

               7

               Článok 4 ods. 1 tohto nariadenia znie:
               „Ponuky sa musia predkladať písomne intervenčnej agentúre na adresu, ktorá je uvedená v oznámení o vypísaní verejnej súťaže, a to do uvedeného dňa a času.
               …“

               8

               Článok 6 uvedeného nariadenia znie:
               „1.   Zainteresovaná intervenčná agentúra alebo agentúry pošlú Komisii do 24 hodín od ukončenia lehoty pre predloženie ponúk faxom alebo inou písomnou telekomunikačnou formou oznámenie, v ktorom uvedú nariadenie, ktorým sa zahajuje vypísanie verejnej súťaže pre každú položku, a toto oznámenie bude obsahovať:

                        a)

                        mená a adresy účastníkov verejnej súťaže, ktorí najmä podľa článkov 3, 4, a 5 predložili prijateľné ponuky

                        b)

                        a pri každej prijateľnej ponuke ponúkanú sumu alebo množstvo podľa toho, o čo ide.

                  Intervenčný orgán alebo zainteresované orgány v rámci lehoty stanovenej v predchádzajúcom pododseku predložia Komisii pri každej zásielke úplnú kópiu dvoch prijatých najpriaznivejších ponúk spolu s kópiou zábezpeky a finančného záväzku uvedeného v článku 5 (1) h) a i), ako aj podpisovými vzormi osôb oprávnených vydávať tieto doklady.
               2.   Na základe predložených ponúk môže byť pre každú položku rozhodnuté, že:

                        —

                        sa neudelí žiadna zmluva na dodávku,
                        alebo

                        —

                        sa udelí dodávateľská zmluva na základe ponúknutej ceny alebo množstva podľa toho, o čo ide.

                  3.   Komisia bezodkladne oznámi úspešnému účastníkovi výberového konania, že mu bol udelený kontrakt, a pošle kópiu rozhodnutia intervenčnému orgánu alebo orgánom, ktorým boli ponuky predložené.
               4.   Intervenčné agentúry, ktoré obdržali ponuky do verejnej súťaže, čo najskôr vyrozumejú účastníkov verejnej súťaže o výsledku ich účasti vo verejnej súťaži, a to faxom alebo, ak je to potrebné, elektronickou poštou.“

               9

               Podľa článku 7 ods. 4 nariadenia č. 111/1999:
               „Zábezpeka na dodávku sa má zložiť v súlade s článkom 8 (1) hlavy III nariadenia (EHS) č. 2220/85 v prospech intervenčnej agentúry zodpovednej za platbu.
               Doklad o zložení zábezpeky na dodávku bude doložený originálom dokumentu vydaného finančným orgánom poskytujúcim zábezpeku vystaveným v zmysle prílohy III.“

               10

               Článok 8 ods. 3 nariadenia č. 111/1999 stanovuje:
               „V prípade ťažkostí, ktoré vznikli v priebehu realizácie dodávky v prípadoch, keď výrobky boli už prevzaté úspešnými účastníkmi verejnej súťaže, má právomoc vydať inštrukcie napomáhajúce ukončeniu dodávky samotná Komisia s výnimkou prípadov mimoriadnych okolností.“

               11

               Článok 10 ods. 1 tohto nariadenia znie:
               „Žiadosti o úhradu dodávky sa predložia intervenčnému orgánu uvedenému v článku 4 do dvoch mesiacov po uplynutí lehoty na dodávku stanovenej vo výzve do výberového konania…“

               12

               V zmysle článku 12 ods. 2 uvedeného nariadenia:
               „Zábezpeka na dodávku sa uvoľní, keď úspešný účastník verejnej súťaže poskytne dôkaz o uskutočnení dodávky v súlade s požiadavkami tohto nariadenia a nariadenia, ktorým sa oznamuje vyhlásenie konkrétnej verejnej súťaže.
               …“

               13

               Článok 16 toho istého nariadenia stanovuje:
               „Súdny dvor Európskych spoločenstiev má právo rozhodovať v akýchkoľvek sporoch vyplývajúcich z uplatňovania alebo z neuplatňovania, resp. z výkladu pravidiel, ktorými sa riadia transakcie dodávok vykonávané v súlade s týmto nariadením.“

               14

               Článok 1 nariadenia Komisie (ES) č. 1799/1999 zo 16. augusta 1999 o dodávke hovädzieho mäsa do Ruska (Ú. v. ES L 217, s. 20) [neoficiálny preklad] stanovuje:
               „Vyhlasuje sa verejná súťaž s cieľom určiť výšku nákladov na prepravu hovädzieho mäsa… z intervenčných zásob… do [Ruska] v zmysle dodávky upravenej v článku 2 ods. 1 bode a) nariadenia (ES) č. 111/1999.
               Dodávka sa uskutočňuje v súlade s postupmi uvedenými v citovanom nariadení a podľa ustanovení tohto nariadenia.

                  …“ [neoficiálny preklad]

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               15

               V zmysle verejného obstarávania vyhláseného podľa nariadenia č. 1799/1999 získala Geodis Calberson GE zákazku na prepravu hovädzieho mäsa z francúzskeho územia do Ruska.

               16

               Po uskutočnení prepravy požiadala uvedená spoločnosť vnútroštátnu intervenčnú agentúru, Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), o zaplatenie poskytnutých služieb v súlade s článkom 10 nariadenia č. 111/1999 a o uvoľnenie, za podmienok stanovených v článku 12 uvedeného nariadenia, zábezpeky na dodávku, ktorú musela zložiť v prospech vnútroštátnej intervenčnej agentúry.

               17

               Vzhľadom na skutočnosť, že Geodis Calberson GE nebolo úplne vyhovené, podala na Tribunal de grande instance de Paris (Súd prvého stupňa v Paríži) žalobu o náhradu škody, ktorá jej vznikla v dôsledku omeškania zo strany vnútroštátnej intervenčnej agentúry pri vyhovení jej žiadostí. Keďže Tribunal de grande instance de Paris rozhodol, že nemá v danej veci právomoc konať, podala Geodis Calberson GE žalobu na Tribunal administratif de Paris (správny súd v Paríži).

               18

               Vzhľadom na skutočnosť, že táto žaloba bola rozsudkom z 30. júla 2007 zamietnutá z dôvodu, že nariadenie č. 111/1999 neupravuje lehotu na uhradenie platby za prepravu dodávky a uvoľnenie finančnej zábezpeky, a vnútroštátna intervenčná agentúra nie je preto zodpovedná za omeškanie výkonu týchto transakcií, podala táto spoločnosť odvolanie na Cour administrative d’appel de Paris (Odvolací správny súd v Paríži).

               19

               Keďže Cour administrative d’appel de Paris čiastočne potvrdil napadnutý rozsudok, podala Geodis Calberson GE kasačný opravný prostriedok na Conseil d’État.

               20

               Vnútroštátny súd uvádza, že rozsudkom z 11. februára 1993, Cebag/Komisia (C-142/91, Zb. s. I-553), Súdny dvor rozhodol jednak, že práva a povinnosti úspešných uchádzačov verejných obstarávaní Európskych spoločenstiev v oblasti bezplatných dodávok potravín nie sú v plnom rozsahu určené nariadeniami Spoločenstva, ale vyplývajú zo zmlúv medzi Komisiou a týmito úspešnými uchádzačmi stanovených nariadením uplatniteľným na tieto dodávky, a jednak, že ustanovenia nariadenia Komisie totožné s ustanoveniami článku 16 nariadenia č. 111/1999 sa musia považovať za arbitrážnu doložku, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou zmluvy o dodávke.

               21

               Uvedený súd tiež uvádza, že Súd prvého stupňa svojimi rozsudkami z 9. októbra 2002, Hans Fuchs/Komisia (T-134/01, Zb. s. II-3909), a z 10. februára 2004, Calberson GE/Komisia (T-215/01, T-220/01 a T-221/01, Zb. s. II-587), rozhodol po prvé, že z ustanovení nariadení č. 2808/98 a č. 111/1999 vyplýva, že medzi Komisiou a úspešným uchádzačom sa vytvoril právny vzťah bez toho, aby existencia tohto vzťahu bola vyvrátená skutočnosťou, že opatrenia na získavanie dodávok sú čiastočne vykonávané intervenčnými agentúrami členských štátov, najmä pokiaľ ide o platby úspešným uchádzačom, po druhé, že tento vzťah aj napriek neexistencii výslovnej zmluvnej kvalifikácie v uplatniteľných nariadeniach spĺňa kritériá dvojstrannej zmluvy a po tretie, že článok 16 nariadenia 111/1999 má charakter arbitrážnej doložky v zmysle článku 272 ZFEÚ.

               22

               Za týchto okolností Conseil d’État rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Majú sa ustanovenia článku 16 nariadenia… č. 111/1999… vykladať ako ustanovenia, ktoré udeľujú Súdnemu dvoru Európskej únie právomoc rozhodovať o sporoch týkajúcich sa podmienok, za akých intervenčná agentúra poverená prijímaním ponúk predložených v rámci verejného obstarávania poskytovania bezplatnej dodávky poľnohospodárskych výrobkov do Ruska vykoná platbu splatnú úspešnému uchádzačovi a uvoľnenie zábezpeky na dodávku zloženej úspešným uchádzačom v prospech tejto agentúry, najmä o žalobách smerujúcich k náhrade škody vzniknutej v dôsledku pochybení, ktorých sa dopustila intervenčná agentúra pri výkone týchto transakcií?“

         O prejudiciálnej otázke

               23

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 16 nariadenia č. 111/1999 vykladať v tom zmysle, že udeľuje Súdnemu dvoru právomoc rozhodovať o všetkých sporoch týkajúcich sa verejného obstarávania, ako je spor vo veci samej, najmä o žalobách smerujúcich k náhrade škody vzniknutej v dôsledku pochybení, ktorých sa dopustila intervenčná agentúra pri realizácii platby splatnej úspešnému účastníkovi a pri uvoľnení zábezpeky na dodávku zloženej úspešným účastníkom v prospech tejto agentúry.

               24

               Aby bolo možné odpovedať na položenú otázku, je potrebné najprv pripomenúť, že podľa článku 272 ZFEÚ má Súdny dvor Európskej únie právomoc rozhodovať na základe arbitrážnej doložky pripojenej k verejnoprávnej alebo súkromnoprávnej zmluve uzavretej Európskou úniou alebo v jej mene.

               25

               Ďalej je potrebné uviesť, že predmetná právna úprava Únie stanovuje vytvorenie právneho vzťahu zmluvnej povahy medzi Úniou a úspešným účastníkom, akým je žalobkyňa vo veci samej.

               26

               V zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 2802/98 zodpovedá totiž za uskutočnenie dodania poľnohospodárskych výrobkov do Ruskej federácie Komisia. Podľa ustanovení článku 6 nariadenia č. 111/1999 táto inštitúcia rozhoduje o pridelení kontraktu úspešnému účastníkovi verejného obstarávania, zatiaľ čo úloha intervenčnej agentúry sa v tomto štádiu obmedzuje na prijatie a zaslanie platných ponúk uchádzačov Komisii. Navyše podľa článku 8 ods. 3 nariadenia č. 111/1999 má jedine Komisia právomoc vydať inštrukcie napomáhajúce ukončeniu dodávky. Podľa ustanovení článku 9 toho istého nariadenia prináleží kontrola dodávky Komisii.

               27

               Zo všetkých týchto ustanovení vyplýva, že sa predpokladá vznik právneho vzťahu medzi Komisiou, obstarávateľkou verejnej súťaže, a úspešným účastníkom.

               28

               Pokiaľ ide o posúdenie uvedeného právneho vzťahu, ktorý vyslovene nevyplýva z nariadení č. 2802/98, č. 111/1999 a č. 1799/1999, jednotlivé práva a povinnosti Komisie a úspešného účastníka verejného obstarávania, ako správne uviedol Súd prvého stupňa (pozri rozsudky Hans Fuchs/Komisia, už citovaný, bod 53, a Calberson GE/Komisia, už citovaný, bod 86), nie sú v plnom rozsahu určené týmito nariadeniami, keďže podstatný prvok dodávky, t. j. cena, závisí od ponúk uchádzačov a jej prijatia Komisiou. Z toho vyplýva, že dodávka upravená v uvedených nariadeniach sa realizuje prostredníctvom zmluvy medzi Komisiou a úspešným uchádzačom (pozri analogicky rozsudok Cebag/Komisia, už citovaný, body 12 a 13).

               29

               Je tiež potrebné uviesť, že článok 1 nariadenia č. 1799/1999 stanovuje, že dodávka sa uskutočňuje v súlade s postupmi uvedenými v nariadení č. 111/1999. Z toho vyplýva, že doložka nachádzajúca sa v článku 16 tohto nariadenia tvorí neoddeliteľnú súčasť zmluvy o dodávke a má byť považovaná za arbitrážnu doložku podľa článku 272 ZFEÚ (pozri analogicky rozsudok Cebag/Komisia, už citovaný, bod 14).

               30

               Pokiaľ ide o rozsah uvedenej arbitrážnej doložky, z ustálenej judikatúry vyplýva, že arbitrážna doložka v zásade oprávňuje Súdny dvor rozhodovať o návrhoch, ktoré sú odvodené od zmluvy obsahujúcej arbitrážnu doložku alebo ktoré majú priamy vzťah s povinnosťami, ktoré z tejto zmluvy vyplývajú (pozri rozsudky z 18. decembra 1986, Komisia/Zoubek, 426/85, Zb. s. 4057, bod 11; z 20. februára 1997, IDE/Komisia, C-114/94, Zb. s. I-803, bod 82, a z 3. decembra 1998, Komisia/Iraco, C-337/96, Zb. s. I-7943, bod 49).

               31

               Uhradenie dodávky a uvoľnenie finančnej zábezpeky však predstavuje zmluvné povinnosti. Tieto povinnosti sú jednotlivo formulované v článku 10 a v článku 12 ods. 2 nariadenia č. 111/1999 a tvoria neoddeliteľnú súčasť spornej zmluvy v zmysle článku 1 nariadenia č. 1799/1999, podľa ktorého sa dodávka uskutočňuje „v súlade s postupmi uvedenými v nariadení č. 111/1999“ [neoficiálny preklad]. Z toho vyplýva, že žaloby o náhradu škody, ktorá vznikla v dôsledku omeškania plnenia dvoch zmluvných povinností, sa majú považovať za žaloby odvodené od spornej zmluvy obsahujúcej arbitrážnu doložku alebo za žaloby, ktoré majú priamy vzťah s povinnosťami, ktoré z tejto zmluvy vyplývajú.

               32

               Okrem toho požiadavka riadneho výkonu spravodlivosti stanovuje povinnosť neudeľovať viacerým súdom právomoc rozhodovať v prípade tej istej zmluvy, najmä vzhľadom na povahu predmetných zmluvných povinností, a predchádzať protichodným rozhodnutiam, ktoré by z toho mohli vyplývať (pozri analogicky rozsudky z 11. júla 2010, Gabriel, C-96/00, Zb. s. I-6367, body 57 a 58, ako aj z 5. februára 2004, DFDS Torline, C-18/02, Zb. s. I-1417, bod 26).

               33

               Z toho vyplýva, že článok 16 nariadenia č. 111/1999 sa má vykladať v tom zmysle, že udeľuje Súdnemu dvoru právomoc rozhodovať o všetkých žalobách o náhradu škody, ktorá vznikla z údajného omeškania úhrady za prepravu dodávky a uvoľnenia finančnej zábezpeky.

               34

               V tejto súvislosti nie je dôležité, že úloha zabezpečiť výkon zmluvných povinností úhrady dodávky a uvoľnenia predmetnej finančnej zábezpeky prislúchala vnútroštátnej intervenčnej agentúre. Jediným titulom oprávňujúcim konať je zmluva o spornej dodávke, ktorá spája Komisiu s úspešným účastníkom verejného obstarávania. Vzhľadom na skutočnosť, že predmetné žaloby vyplývajú z uvedenej zmluvy, je Súdny dvor Európskej únie oprávnený o nich rozhodovať, keďže požiadavka riadneho výkonu spravodlivosti bráni udeleniu právomoci rozhodovať v prípade tej istej zmluvy viacerým súdom v závislosti od porušiteľa zmluvných povinností.

               35

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že na položenú otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 16 nariadenia č. 111/1999 sa má vykladať v tom zmysle, že udeľuje Súdnemu dvoru Európskej únie právomoc rozhodovať o sporoch týkajúcich sa podmienok, za akých intervenčná agentúra poverená prijímaním ponúk predložených v rámci verejného obstarávania poskytovania bezplatnej dodávky poľnohospodárskych výrobkov do Ruskej federácie vykoná platbu splatnú úspešnému uchádzačovi a uvoľnenie zábezpeky na dodávku zloženej úspešným uchádzačom v prospech tejto agentúry, najmä o žalobách smerujúcich k náhrade škody vzniknutej v dôsledku pochybení, ktorých sa dopustila intervenčná agentúra pri výkone týchto transakcií.

         O trovách

               36

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 16 nariadenia Komisie (ES) č. 111/1999 z 18. januára 1999 ustanovujúceho všeobecné pravidlá pre uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 2802/98 o programe dodávania poľnohospodárskych výrobkov do Ruskej federácie, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1125/1999 z 28. mája 1999, sa má vykladať v tom zmysle, že udeľuje Súdnemu dvoru Európskej únie právomoc rozhodovať o sporoch týkajúcich sa podmienok, za akých intervenčná agentúra poverená prijímaním ponúk predložených v rámci verejného obstarávania poskytovania bezplatnej dodávky poľnohospodárskych výrobkov do Ruskej federácie vykoná platbu splatnú úspešnému uchádzačovi a uvoľnenie zábezpeky na dodávku zloženej úspešným uchádzačom v prospech tejto agentúry, najmä o žalobách smerujúcich k náhrade škody vzniknutej v dôsledku pochybení, ktorých sa dopustila intervenčná agentúra pri výkone týchto transakcií.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 28. júna 2011. # Aurora Mora Carrasco a iní proti Európskemu parlamentu. # Verejná služba - Úradníci. # Vec F-128/10.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 11. decembra 2003. # Hässle AB proti Ratiopharm GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesgerichtshof - Nemecko. # Vec C-127/00.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 16. marca 2005.#Fabio Andrés Ricci proti Európskej komisii.#Vec T-329/03.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 24. februára 2000. # ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierzüchter mbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Žaloba o náhradu škody - Prípustnosť. # Vec T-145/98.