Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 17. decembra 2003. # DLD Trading Co. proti Rade Európskej únie. # Vec T-146/01.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 30. januára 1997. # E.J.M. de Jaeck proti Staatssecretaris van Financiën. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov. # Vec C-340/94.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 22. mája 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-103/01.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. júla 1983. # Sven-Ole Mogensen a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradník - Povýšenie. # Vec 10/82.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. decembra 2012.#Bundesrepublik Deutschland proti Karen Dittrichovej a i. a Jörg-Detlef Müller proti Bundesrepublik Deutschland.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Bundesverwaltungsgericht.#Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Vnútroštátna právna úprava – Príspevok vyplácaný úradníkom v prípade choroby – Smernica 2000/78/ES – Článok 3 – Pôsobnosť – Pojem ‚odmena‘.#Spojené veci C-124/11, C-125/11 a C-143/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. decembra 2012 (
            *1
         )
      „Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní — Vnútroštátna právna úprava — Príspevok vyplácaný úradníkom v prípade choroby — Smernica 2000/78/ES — Článok 3 — Pôsobnosť — Pojem ‚odmena‘“
      V spojených veciach C-124/11, C-125/11 a C-143/11,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Bundesverwaltungsgericht (Nemecko) z 28. októbra 2010 a doručené Súdnemu dvoru 9. a 24. marca 2011, ktoré súvisia s konaniami:

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Karen Dittrichovej (C-124/11),

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Robertovi Klinkemu (C-125/11)
      a

         Jörg-Detlef Müller

      proti

         Bundesrepublik Deutschland (C-143/11),
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: sudcovia K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu predsedu tretej komory, E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz a D. Šváby (spravodajca),
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. mája 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               K. Dittrich, R. Klinke a J.-D. Müller, v zastúpení: D. Siegfried, Rechtsanwalt,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: M. Dohmen, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Enegren a S. Grünheid, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. júna 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (Ú. v. ES L 303, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79).

               2

               Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi spolkovými úradníkmi na jednej strane a Bundesrepublik Deutschland na druhej strane vo veci náhrady liečebných výdavkov ich registrovaných partnerov alebo vo veci zohľadnenia tejto náhrady na základe príspevku vyplácaného spolkovým úradníkom v prípade choroby (ďalej len „predmetný príspevok“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               V odôvodnení 13 smernice 2000/78 sa uvádza:
               „Táto smernica sa nevzťahuje na systémy sociálneho zabezpečenia a sociálnej ochrany, ktorých dávky sa nepovažujú za príjem [odmenu – neoficiálny preklad] v zmysle, aký má tento pojem na uplatňovanie článku 141 zmluvy o ES, ani na žiadny druh platby štátu, ktorej cieľom je zabezpečenie prístupu k zamestnaniu alebo udržanie zamestnania.“

               4

               Článok 1 smernice 2000/78 stanovuje:
               „Účelom tejto smernice je ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania.“

               5

               Článok 2 smernice 2000/78 stanovuje:
               „1.   Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
               2.   Na účely odseku 1:

                        a)

                        o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie, ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;

                  …“

               6

               Článok 3 smernice 2000/78 vymedzuje rozsah pôsobnosti tejto smernice takto:
               „1.   V rámci právomocí delegovaných na spoločenstvo sa bude táto smernica vzťahovať na všetky osoby, tak vo verejnom ako i v súkromnom sektore, vrátane verejných orgánov vo vzťahu k:
               …

                        c)

                        podmienkam zamestnania a pracovným podmienkam, vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania;

                  …
               3.   Táto smernica sa nevzťahuje na žiadne dávky poskytované štátnymi alebo podobnými systémami, vrátane štátneho systému sociálneho zabezpečenia alebo sociálnej ochrany.
               …“

         Nemecké právo

      Zákon o registrovanom partnerstve

               7

               § 1 ods. 1 zákona o registrovanom partnerstve (Gesetz über die Eingetragene Lebenspartnerschaft) zo 16. februára 2001 (BGBl. I, s. 266) v znení zmenenom a doplnenom § 7 zákona zo 6. júla 2009 (BGBl. I, s. 1696, ďalej len „LPartG“) stanovuje:
               „Dve osoby rovnakého pohlavia, ktoré pred matričným úradom osobne a za súčasnej prítomnosti oboch osôb vyhlásia, že chcú spoločne trvalo žiť v partnerstve (partnerky alebo partneri), založia partnerstvo. Tieto vyhlásenia nemôžu byť ničím podmienené ani časovo obmedzené.“

               8

               § 5 LPartG s názvom „Povinnosť prispievať na uspokojovanie potrieb v partnerstve“ spresňuje:
               „Partneri majú vzájomnú povinnosť… primerane prispievať na uspokojovanie potrieb v partnerstve…“

         Vnútroštátne predpisy týkajúce sa príspevku priznávaného spolkovým úradníkom

               9

               Nárok spolkových úradníkov na príspevok v prípade choroby, starostlivosti alebo materstva je upravený v nemeckom zákone o spolkových úradníkoch (Bundesbeamtengesetz, ďalej len „BBG“).

               10

               § 80 BBG v jeho znení účinnom v čase podania žiadostí o príspevok zo strany žalobcov vo veciach samých znie:
               „1.   Príspevok sa priznáva

                        (1)

                        úradníkom, ktorí poberajú plat alebo čerpajú rodičovskú dovolenku

                        (2)

                        dôchodcom, ktorí majú nárok na starobný dôchodok,

                  …
               Príspevok sa takisto priznáva v prípade výdavkov vynaložených zo strany manželského partnera oprávnenej osoby, pokiaľ mu jeho príjem neumožňuje byť finančne nezávislý, ako aj v prípade výdavkov vynaložených zo strany nezaopatrených detí, ktoré môžu byť zohľadnené v rámci rodinných prídavkov vyplácaných na základe spolkového zákona o platoch úradníkov (Bundesbesoldungsgesetz). …
               2.   Za oprávnené sa podľa všeobecného pravidla považujú iba nevyhnutné a primerané výdavky:

                        (1)

                        v prípade choroby alebo starostlivosti,

                  …

                        3.

                        Príspevok sa priznáva vo forme náhrady oprávnených výdavkov v rozsahu najmenej 50 %. …

                        4.

                        Ministerstvo vnútra stanoví… prostredníctvom vyhlášky podrobnosti priznávania príspevku,…“

               11

               Až do nadobudnutia platnosti spolkového nariadenia z 13. februára 2009 o príspevku priznávanom úradníkom v prípade choroby, starostlivosti a materstva [Verordnung über Beihilfe in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Bundesbeihilfeverordnung), BGBl. I S 326, daľej len „BBhV“] boli podmienky priznávania príspevku v takých prípadoch upravené správnymi smernicami týkajúcimi sa príspevku vyplácaného úradníkom v prípade choroby, starostlivosti a materstva [Allgemeine Verwaltungsvorschrift für Beihilfen in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Beihilfenvorschriften), ďalej len „BhV“].

               12

               BhV boli zrušené, pretože zasahovali do oblasti upravenej zákonom, avšak naďalej sa uplatňovali na výdavky vynaložené pred 14. februárom 2009, t. j. predo dňom nadobudnutia platnosti BBhV. Podľa § 3 BhV medzi rodinných príslušníkov oprávnenej osoby s nárokom na príspevok patria manželský partner a jej nezaopatrené deti, avšak nie osoba, s ktorou oprávnená osoba založila registrované partnerstvo.

               13

               § 1 BBhV stanovuje:
               „Toto nariadenie upravuje priznávanie príspevku v zákonom stanovených prípadoch. Príspevok dopĺňa individuálne zdravotné poistenie, ktoré sa podľa všeobecného pravidla musí uhrádzať z bežnej odmeny.“

               14

               § 2 BBhV znie:
               „Oprávnená osoba
               1.   Ak odseky 2 až 5 nestanovujú inak, nárok na príspevok má každá osoba, ktorá je ku dňu vzniku nároku na príspevok

                        1.

                        úradníkom,

                        2.

                        poberateľom dôchodku, na ktorý majú nárok úradníci, alebo

                        3.

                        bývalým úradníkom.

                  2.   Nárok na príspevok je okrem iného podmienený existenciou nároku oprávnenej osoby na také dávky, akými sú plat, odmena zamestnanca štátnej správy, príspevok na stáž, dôchodok, prechodný príspevok, vdovský alebo vdovecký dôchodok, výživné… alebo dočasný príspevok… Na nárok na príspevok nemá vplyv neplatená dovolenka, ktorá sa čerpá na základe nariadenia o osobitných dovolenkách (Sonderurlaubsverordnung), pod podmienkou, že táto dovolenka netrvá viac ako jeden mesiac.
               …“

               15

               § 4 BBhV, ktorý spresňuje oprávnených rodinných príslušníkov, stanovuje:
               „Manželský partner oprávnenej osoby má nárok na príspevok pod podmienkou, že celková výška jeho príjmov neprevyšuje… 17000 eur.
               …“

               16

               § 46 BBhV s názvom „Výpočet výšky príspevku“ stanovuje:
               „1.   Príspevok sa priznáva vo forme náhrady percentuálnej časti (výpočtový koeficient) oprávnených výdavkov, ktoré vynaložila oprávnená osoba a jej oprávnení rodinní príslušníci. …
               2.   Ak odsek 3 nestanovuje inak, výpočtový koeficient je

                        (1)

                        50 % v prípade oprávnenej osoby,

                        (2)

                        70 % v prípade poberateľov dôchodku s výnimkou dieťaťa s nárokom na sirotský dôchodok,

                        (3)

                        70 % v prípade oprávneného manželského partnera a

                        (4)

                        80 % v prípade oprávnených detí a detí s nárokom na sirotský dôchodok.

                        3.

                        Výpočtový koeficient pre nárok na príspevok vyplácaný oprávnenej osobe sa zvyšuje na 70 % v prípade, ak má táto osoba v starostlivosti dve a viac nezaopatrených detí. …“

               17

               § 80 ods. 1 tretia veta BBG bol zmenený a doplnený so spätným účinkom k 1. januáru 2009 zákonom zo 14. novembra 2011 (BGBl. I, s. 2219) a v nadväznosti na to došlo k zahrnutiu registrovaných partnerov medzi rodinných príslušníkov s nárokom na predmetný príspevok. § 4 ods. 1 a § 46 ods. 2 bod 3 BBhV boli takisto v tomto zmysle zmenené a doplnené so spätným účinkom k 14. februáru 2009.

         Spory vo veciach samých a prejudiciálna otázka

               18

               Žalobcovia vo veciach samých vo veci C-124/11 a C-125/11, ktorí sú spolkovými úradníkmi, nemali úspech so svojimi žiadosťami, ktorými sa od Bundesrepublik Deutschland domáhali priznania príspevku na liečebné výdavky, ktoré v decembri 2004 a novembri 2005 vynaložili ich registrovaní partneri v zmysle LPartG.

               19

               Rozsudkami vydanými 16. júna 2009 a 26. mája 2009 Verwaltungsgericht Berlin vyhovel žalobám podaným proti odmietnutiu týchto žiadostí, pričom usúdil, že nárok na predmetný príspevok síce nevyplýva z BhV, keďže tieto predpisy nezahrnujú registrovaných partnerov medzi rodinných príslušníkov, na ktorých sa vzťahujú, ale vyplýva zo smernice 2000/78.

               20

               Verwaltungsgericht Berlin sa totiž domnieval, že judikatúra Súdneho dvora (rozsudok z 1. apríla 2008, Maruko, C-267/06, Zb. s. I-1757) odstránila všetky pochybnosti o tom, že aj príspevok vyplácaný úradníkom v prípade choroby môže byť posúdený ako „odmena“ v zmysle tejto smernice. V tejto súvislosti zdôraznil, že predmetný príspevok sa vypláca iba z dôvodu služobného pomeru a neposkytuje sa ako dávka všeobecného štátneho systému sociálneho zabezpečenia alebo sociálnej ochrany, ako to vyplýva najmä zo vzájomných väzieb medzi predmetným príspevkom a príslušnou odmenou úradníkov.

               21

               Žalobca vo veci samej vo veci C-143/11, ktorý je bývalým spolkovým úradníkom na dôchodku, v júli 2006 požiadal o zohľadnenie svojho partnera na účely predmetného príspevku, čo žalovaná vo veci samej odmietla.

               22

               Návrhy, ktorými sa žalobca vo veci samej domáhal konštatovania, aby sa registrovaný partner, pokiaľ ide o predmetný príspevok, považoval za manželského partnera, boli v konaní na prvom aj druhom stupni neúspešné. Odvolací súd predovšetkým usúdil, že smernica 2000/78 nebola porušená, keďže žalobca vo veci samej sa na účely priznania predmetného príspevku pre jeho registrovaného partnera nenachádzal v situácii, ktorá je porovnateľná so situáciou manželského partnera.

               23

               Vo všetkých troch konaniach vo veciach samých neúspešný účastník konania podal na Bundesverwaltungsgericht opravný prostriedok „Revision“.

               24

               Vnútroštátny súd uvádza, že podľa BhV žalobcovia v každom z konaní vo veci samej nemôžu uplatňovať nároky na predmetný príspevok z jediného dôvodu, že ich registrovaní partneri sa na rozdiel od manželského partnera nepovažujú za rodinných príslušníkov s nárokom na príspevok.

               25

               Vnútroštátny súd okrem toho spresňuje, že pokiaľ by predmetný príspevok patril do pôsobnosti smernice 2000/78, žalobcovia vo veciach samých by mali nárok na požadovaný príspevok. Podľa tejto smernice by sa totiž rovnosť zaobchádzania s úradníkmi žijúcimi v registrovanom partnerstve a úradníkmi žijúcimi v manželstve musela uplatniť, pretože, čo sa týka požadovanej dávky, a to konkrétne príspevku vyplácaného úradníkom v prípade choroby, je situácia registrovaných partnerov na jednej strane a manželských partnerov na druhej strane porovnateľná.

               26

               Vnútroštátny súd rozhodujúci vo veciach však vyjadruje pochybnosti v súvislosti s otázkou, či sa predmetný príspevok má považovať za prvok odmeny v zmysle článku 157 ZFEÚ, ktorý patrí do pôsobnosti smernice 2000/78, alebo za dávku všeobecného štátneho systému sociálneho zabezpečenia či sociálnej ochrany, alebo podobnú dávku, ktorá je vylúčená z pôsobnosti tejto smernice.

               27

               Vnútroštátny súd v tejto súvislosti zdôrazňuje, že kritériá, ktoré Súdny dvor definoval v prípade dôchodkových systémov, aby odlíšil dávky vyplácané z profesijného systému od dávok poskytovaných zo štátneho systému sociálneho zabezpečenia, nie sú v celom rozsahu splnené, pokiaľ ide o predmetný príspevok. Navyše sa domnieva, že tieto kritériá nie sú v rámci systémov zabezpečenia v prípade choroby vhodné.

               28

               Za týchto podmienok Bundesverwaltungsgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru v každej veci túto prejudiciálnu otázku:
               „Uplatní sa smernica 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, na vnútroštátne predpisy o poskytovaní štátneho príspevku úradníkom v prípade choroby (‚Beihilfe‘)?“

         O prejudiciálnej otázke

               29

               Svojou otázkou, ktorá je identická v každom z konaní vo veci samej, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či príspevok vyplácaný úradníkom v prípade choroby, akým je príspevok priznávaný úradníkom Bundesrepublik Deutschland na základe zákona o spolkových úradníkoch, patrí do pôsobnosti smernice 2000/78.

               30

               Z článku 3 ods. 1 písm. c) a článku 3 ods. 3 smernice 2000/78 vyplýva, že táto smernica sa vzťahuje na všetky osoby tak vo verejnom, ako i v súkromnom sektore vrátane verejných orgánov, najmä čo sa týka podmienok odmeňovania, a nevzťahuje sa na nijaké dávky poskytované štátnymi alebo podobnými systémami vrátane štátneho systému sociálneho zabezpečenia alebo sociálnej ochrany.

               31

               Ako Súdny dvor rozhodol, pôsobnosť smernice 2000/78 sa musí vzhľadom na článok 3 ods. 1 písm. c) a článok 3 ods. 3 v spojení s odôvodnením 13 tejto smernice chápať tak, že nezahŕňa systémy sociálneho zabezpečenia a sociálnej ochrany, ktorých dávky sa nepovažujú za „odmenu“ v zmysle, aký má tento pojem na uplatňovanie článku 157 ZFEÚ (rozsudky Maruko, už citovaný, bod 41, a z 10. mája 2011, Römer, C-147/08, Zb. s. I-3591, bod 32).

               32

               Z toho vyplýva, že článok 3 ods. 3 smernice 2000/78 nemožno vykladať v tom zmysle, že peňažná dávka, ktorá sa v prípade choroby vypláca úradníkovi a ktorá predstavuje „odmenu“ v zmysle článku 157 ZFEÚ, nepatrí do pôsobnosti tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok Römer, už citovaný, bod 33).

               33

               Treba teda určiť, či peňažnú dávku priznávanú na základe takého systému zabezpečenia v prípade choroby, akým je systém stanovený pre nemeckých spolkových úradníkov, možno považovať za „odmenu“ v zmysle článku 157 ZFEÚ.

               34

               V súlade s článkom 157 ods. 2 ZFEÚ treba za „odmenu“ považovať obvyklú základnú alebo minimálnu mzdu alebo plat a všetky dávky, ktoré zamestnávateľ vypláca priamo alebo nepriamo, v hotovosti alebo naturáliách pracovníkovi v pracovnom pomere.

               35

               Po prvé, čo sa týka vecného prvku odmeny, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že „odmena“ v zmysle článku 157 ZFEÚ sa má vykladať extenzívne. Odmena zahrnuje najmä všetky dávky v hotovosti alebo v naturáliách, súčasné alebo budúce, pokiaľ sú vyplácané hoci nepriamo zamestnávateľom pracovníkovi z dôvodu jeho zamestnania, a to buď na základe pracovnej zmluvy, právnych predpisov, alebo dobrovoľne (pozri rozsudky zo 4. júna 1992, Bötel, C-360/90, Zb. s. I-3589, bod 12, ako aj z 9. februára 1999, Seymour-Smith a Perez, C-167/97, Zb. s. I-623, bod 29).

               36

               Peňažná dávka, akou je príspevok vyplácaný nemeckým spolkovým úradníkom v prípade choroby, podľa ktorej sa nahrádza 50 až 80 % oprávnených výdavkov na zdravotnú starostlivosť vynaložených úradníkom alebo niektorými jeho rodinnými príslušníkmi, tak z vecného hľadiska spadá pod pojem „odmena“ v zmysle článku 157 ZFEÚ.

               37

               Po druhé treba preskúmať, či sa predmetný príspevok vypláca úradníkom z dôvodu ich pracovného pomeru. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že na účely posúdenia toho, či dávka patrí do pôsobnosti článku 157 ZFEÚ, môže mať rozhodujúcu povahu jedine kritérium založené na zistení, že dávka sa pracovníkovi vypláca na základe pracovného vzťahu, a to tým viac, že ide o jediné kritérium, ktoré vychádza zo samotného znenia tohto ustanovenia (pozri, pokiaľ ide o oblasť starobného dôchodku, rozsudok Maruko, už citovaný, bod 46 a citovanú judikatúru).

               38

               Osobitné kritériá, ktoré stanovil Súdny dvor na účely posúdenia kvalifikácie dôchodkovej dávky ako odmeny v zmysle článku 157 ZFEÚ, najmä tie, podľa ktorých musí uvedená dávka priamo závisieť od odpracovaného času a jej výška sa musí vypočítať na základe posledného platu (pozri rozsudok Maruko, už citovaný, bod 48 a citovanú judikatúru), sú vo vzťahu k dávke, o akú ide vo veci samej a ktorej účelom nie je poskytovať dotknutej osobe príjem po skončení pracovného pomeru, ale pokryť výdavky na zdravotnú starostlivosť, ktoré boli vynaložené počas alebo po skončení tohto pomeru, irelevantné.

               39

               Ako uviedol generálny advokát v bode 45 svojich návrhov, príčinný prvok uvedený v bode 37 tohto rozsudku je v prejednávanej veci prítomný. Predmetný príspevok sa totiž poskytuje výlučne nemeckým spolkovým úradníkom alebo bývalým úradníkom, ktorí predstavujú osobitnú kategóriu pracovníkov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 2008, Komisia/Taliansko, C-46/07, bod 40 a citovanú judikatúru), na základe ich pracovného pomeru k štátu. Uvedený príspevok je tak neodlučiteľne spojený so štatútom nemeckého spolkového úradníka a podľa § 2 ods. 2 BBhV je nárok na tento príspevok podmienený vyplácaním odmeny alebo dávky namiesto tejto odmeny oprávnenej osobe. Vzťah medzi predmetným príspevkom a pracovným pomerom vyplýva takisto zo skutočnosti, že úradník, ktorý čerpá neplatenú dovolenku, nemá v súlade s týmto ustanovením nárok na uvedený príspevok, ak dovolenka trvá viac ako jeden mesiac.

               40

               Po tretie zo znenia článku 157 ZFEÚ vyplýva, že dávka poskytovaná pracovníkovi z dôvodu jeho pracovného pomeru je „odmenou“ v zmysle tohto ustanovenia iba v prípade, ak ju vypláca samotný zamestnávateľ.

               41

               Pokiaľ ide o konania vo veci samej, okolnosť, že predmetný príspevok je upravený zákonom a nedopĺňa sociálnu dávku vyplácanú na základe všeobecne záväzných právnych predpisov, na ktorú poukázal vnútroštátny súd, nemôže spochybniť posúdenie ako odmeny, ktoré sa viaže k dávke vyplácanej štátom v postavení zamestnávateľa na základe pracovného pomeru (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. septembra 1994, Beune, C-7/93, Zb. s. I-4471, body 26 až 29 a 37; z 29. novembra 2001, Griesmar, C-366/99, Zb. s. I-9383, bod 37, ako aj z 12. septembra 2002, Niemi, C-351/00, Zb. s. I-7007, body 41 a 42).

               42

               Z informácií, ktoré v odpovedi na písomnú otázku Súdneho dvora poskytli žalobcovia v konaniach vo veci samej a Bundesrepublik Deutschland, totiž vyplýva, že predmetný príspevok je financovaný dotknutým správnym orgánom štátu v postavení zamestnávateľa z personálnych mzdových nákladov a nie z rozpočtu sociálneho zabezpečenia. Vnútroštátnemu súdu však prináleží, aby preskúmal, či skutočne ide o taký prípad.

               43

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 písm. c) a článok 3 ods. 3 smernice 2000/78 sa má vykladať v tom zmysle, že príspevok vyplácaný úradníkom v prípade choroby, akým je príspevok priznávaný úradníkom Bundesrepublik Deutschland na základe zákona o spolkových úradníkoch, patrí do pôsobnosti uvedenej smernice, pokiaľ ho financuje štát ako verejný zamestnávateľ, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               44

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 3 ods. 1 písm. c) a článok 3 ods. 3 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa má vykladať v tom zmysle, že príspevok vyplácaný úradníkom v prípade choroby, akým je príspevok priznávaný úradníkom Bundesrepublik Deutschland na základe zákona o spolkových úradníkoch (Bundesbeamtengesetz), patrí do pôsobnosti uvedenej smernice, pokiaľ ho financuje štát ako verejný zamestnávateľ, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 10. júla 1986. # Belgické kráľovstvo proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec 234/84.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 1998. # Gianni Bettati proti Safety Hi-Tech Srl. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretura circondariale di Avezzano - Taliansko. # Vec C-341/95.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 8. marca 2011.#Gerardo Ruiz Zambrano proti Office national de l’emploi (ONEm).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: tribunal du travail de Bruxelles - Belgicko.#Občianstvo Únie - Článok 20 ZFEÚ - Priznanie práva na pobyt na základe práva Únie maloletému dieťaťu na území členského štátu, ktorého má toto dieťa štátnu príslušnosť, nezávisle od predchádzajúceho výkonu jeho práva na voľný pohyb na území členských štátov - Priznanie odvodeného práva na pobyt priamemu predkovi, štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, od ktorého je maloleté dieťa závislé, za rovnakých okolností - Dôsledky práva na pobyt maloletého dieťaťa na požiadavky, ktoré má z hľadiska pracovného práva splniť priamy predok tohto dieťaťa, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu.#Vec C-34/09.

text:
      Vec C‑34/09
      Gerardo Ruiz Zambrano
      proti
      Office national de l’emploi (ONEm)
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal du travail de Bruxelles)
      „Občianstvo Únie – Článok 20 ZFEÚ – Priznanie práva na pobyt na základe práva Únie maloletému dieťaťu na území členského štátu, ktorého má toto dieťa štátnu
         príslušnosť, nezávisle od predchádzajúceho výkonu jeho práva na voľný pohyb na území členských štátov – Priznanie odvodeného práva na pobyt priamemu predkovi, štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, od ktorého je maloleté dieťa
         závislé, za rovnakých okolností – Dôsledky práva na pobyt maloletého dieťaťa na požiadavky, ktoré má z hľadiska pracovného práva splniť priamy predok tohto
         dieťaťa, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu“

      Abstrakt rozsudku
      Občianstvo Európskej únie – Ustanovenia Zmluvy o FEÚ – Osobná pôsobnosť – Maloletý štátny príslušník členského štátu, ktorý
            nikdy nevykonal svoje právo na voľný pohyb – Zahrnutie
      (Článok 20 ZFEÚ)
      Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát na jednej strane zamietol štátnemu príslušníkovi
         tretieho štátu, od ktorého sú závislé jeho maloleté deti, občania Únie, pobyt v členskom štáte bydliska týchto detí, ktorého
         sú tieto deti štátnymi príslušníkmi, a na druhej strane odmietol uvedenému štátnemu príslušníkovi tretieho štátu poskytnúť
         pracovné povolenie, keďže tieto rozhodnutia by uvedené deti zbavili možnosti účinne požívať podstatu práv, ktoré vyplývajú
         zo statusu občana Únie.

      Status občana Únie má byť základným statusom štátnych príslušníkov členských štátov. Takéto zamietnutie pobytu by malo za
         následok, že uvedené deti, občania Únie, by boli prinútené opustiť územie Únie a nasledovať svojich rodičov. Takisto ak takejto
         osobe nie je povolené získať pracovné povolenie, existuje riziko, že nebude mať dostatočné prostriedky na zabezpečenie svojich
         potrieb a potrieb svojej rodiny, čo by tiež malo za následok, že jej deti, občania Únie, by boli povinné opustiť územie tohto
         členského štátu. Za týchto podmienok by teda uvedení občania Únie nemohli vykonávať podstatu práv vyplývajúcich z ich statusu
         občana Únie.

      (pozri body 41, 44, 45 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 8. marca 2011 (*)

      „Občianstvo Únie – Článok 20 ZFEÚ – Priznanie práva na pobyt na základe práva Únie maloletému dieťaťu na území členského štátu, ktorého má toto dieťa štátnu
         príslušnosť, nezávisle od predchádzajúceho výkonu jeho práva na voľný pohyb na území členských štátov – Priznanie odvodeného práva na pobyt priamemu predkovi, štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, od ktorého je maloleté dieťa
         závislé, za rovnakých okolností – Dôsledky práva na pobyt maloletého dieťaťa na požiadavky, ktoré má z hľadiska pracovného práva splniť priamy predok tohto
         dieťaťa, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu“

      Vo veci C‑34/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal du travail de
         Bruxelles (Belgicko) z 19. decembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 26. januára 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Gerardo Ruiz Zambrano
      proti
      Office national de l’emploi (ONEm),
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot,
         sudcovia A. Rosas, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen a M. Berger,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Şereş, referentka
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. januára 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –      G. Ruiz Zambrano, v zastúpení: P. Robert, advokát,
      –      belgická vláda, v zastúpení: C. Pochet, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci F. Motulsky a K. de Haes, advokátov,
      –      dánska vláda, v zastúpení: B. Weis Fogh, splnomocnená zástupkyňa,
      –      nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a N. Graf Vitzthum, splnomocnení zástupcovia,
      –      Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Conlan Smyth, barrister,
      –      grécka vláda, v zastúpení: S. Vodina, T. Papadopoulou a M. Michelogiannaki, splnomocnené zástupkyne,
      –      francúzska vláda, v zastúpení: A. Czubinski, splnomocnená zástupkyňa,
      –      holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels, M. de Grave a J. Langer, splnomocnení zástupcovia,
      –      rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –      poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, neskôr M. Szpunar, splnomocnení zástupcovia,
      –      Európska komisia, v zastúpení: D. Maidani a M. Wilderspin, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 30. septembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 12 ES, 17 ES a 18 ES, ako aj článkov 21, 24 a 34 Charty základných
         práv Európskej únie (ďalej len „Charta základných práv“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pánom Ruizom Zambranom, kolumbijským štátnym príslušníkom, a Office national
         de l’emploi (ONEM) (národný úrad práce), v ktorom ONEM zamietol nárok na dávky v nezamestnanosti podľa belgického právneho
         poriadku.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov
         voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 1612/68 a ruší
         smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ
         L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46), znie:

      „Táto smernica sa uplatňuje na všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský
         štát, ktorého štátnymi príslušníkmi sú, a na ich rodinných príslušníkov, ako sú definovaní v bode 2 článku 2, ktorí ich sprevádzajú,
         alebo sa k nim pripájajú.“

       Vnútroštátne právo
       Belgický zákon o štátnej príslušnosti
      4        Podľa článku 10 prvého odseku belgického zákona o štátnej príslušnosti (Moniteur belge z 12. júla 1984, s. 10095) v znení uplatniteľnom v relevantnom období (ďalej len „belgický zákon o štátnej príslušnosti“):

      „Belgickú štátnu príslušnosť získa akékoľvek dieťa narodené v Belgicku, ktoré by bolo kedykoľvek pred dovŕšením osemnásteho
         roku života alebo iného veku plnoletosti bez štátnej príslušnosti, ak by nemalo belgickú štátnu príslušnosť.“

       Kráľovské nariadenie z 25. novembra 1991
      5        Článok 30 prvý odsek kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991, ktorý sa týka pravidiel nezamestnanosti (Moniteur belge z 31. decembra 1991, s. 29888), znie:

      „Pracovník na plný úväzok má nárok na dávky v nezamestnanosti, ak skončil skúšobnú dobu v dĺžke:
      …
      2.      468 pracovných dní v rámci 27 mesiacov predchádzajúcich jeho žiadosti [o dávky v nezamestnanosti], ak má pracovník viac ako
         36 a menej ako 50 rokov;

      …“
      6        Článok 43 ods. 1 tohto kráľovského nariadenia znie:

      „Bez toho, aby boli dotknuté predchádzajúce ustanovenia, zahraničný pracovník alebo pracovník bez štátnej príslušnosti má
         nárok na dávky, ak dodržiava právnu úpravu týkajúcu sa cudzincov a zamestnávania zahraničných pracovníkov.

      Práca vykonávaná v Belgicku sa nezohľadňuje, pokiaľ nie je v súlade s právnou úpravou týkajúcou sa zamestnávania zahraničných
         pracovníkov.

      …“
      7        Podľa článku 69 ods. 1 tohto kráľovského nariadenia:

      „Na to, aby vznikol zahraničnému nezamestnanému alebo nezamestnanému bez štátnej príslušnosti nárok na dávky, musí dodržiavať
         právnu úpravu týkajúcu sa cudzincov a zamestnávania zahraničných pracovníkov.“

       Zákonné nariadenie z 28. decembra 1944
      8        Článok 7 ods. 14 zákonného nariadenia z 28. decembra 1944 týkajúceho sa sociálneho zabezpečenia pracovníkov (Moniteur belge z 30. decembra 1944), doplnený programovým zákonom z 2. augusta 2002 (Moniteur belge z 29. augusta 2002, s. 38408), znie:

      „Zahraničný pracovník alebo pracovník bez štátnej príslušnosti má nárok na dávky iba vtedy, ak v čase podania žiadosti o dávky
         dodržiava právnu úpravu týkajúcu sa pobytu a zamestnávania zahraničných pracovníkov.

      Práca, ktorú v Belgicku vykonával zahraničný pracovník alebo pracovník bez štátnej príslušnosti, sa na účely skončenia skúšobnej
         doby zohľadní iba vtedy, ak bola vykonaná v súlade s právnou úpravou týkajúcou sa zamestnávania zahraničných pracovníkov.

      …“
       Zákon z 30. apríla 1999
      9        Článok 4 ods. 1 zákona z 30. apríla 1999 o zamestnávaní zahraničných pracovníkov (Moniteur belge z 21. mája 1999, s. 17800) stanovuje:

      „Zamestnávateľ musí predtým, ako zamestná zahraničného pracovníka, získať povolenie na zamestnanie od príslušného orgánu.
      Zamestnávateľ môže využívať služby tohto pracovníka iba na základe podmienok stanovených týmto povolením.
      Kráľ sa môže od odseku 1 odchýliť v niektorých prípadoch, ktoré sám určí.“
      10      Podľa článku 7 tohto zákona:

      „Kráľ môže prostredníctvom nariadenia prejednaného v Rade ministrov oslobodiť kategórie zahraničných pracovníkov, ktoré určí,
         od povinnosti získať pracovné povolenie.

      Zamestnávatelia zahraničných pracovníkov, na ktorých sa vzťahuje predchádzajúci odsek, sú oslobodení od povinnosti získať
         povolenie na zamestnanie.“

       Kráľovské nariadenie z 9. júna 1999
      11      Článok 2 ods. 2 kráľovského nariadenia z 9. júna 1999, ktorým sa vykonáva zákon z 30. apríla 1999 o zamestnávaní zahraničných
         pracovníkov (Moniteur belge z 26. júna 1999, s. 24162), znie:

      „Od povinnosti získať pracovné povolenie sú oslobodení:
      …
      2.      manžel(ka) belgického štátneho príslušníka, ak sa s jedným z nich usadili alebo usadia:
      a)      potomkovia belgického štátneho príslušníka alebo jeho manžela (manželky) do veku 21 rokov alebo od nich závislí;
      b)      priami predkovia belgického štátneho príslušníka alebo jeho manžela (manželky), ktorí sú od nich závislí;
      c)      manžel(ka) osôb uvedených v písm. a) a b);
      …“
       Zákon z 15. decembra 1980
      12      Článok 9 zákona z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usídlení a vyhostení cudzincov (Moniteur belge z 31. decembra 1980, s. 14584) v znení uplatniteľnom v spore vo veci samej (ďalej len „zákon z 15. decembra 1980“) stanovuje:

      „Na to, aby cudzinec, ktorý nespĺňa požiadavky ani jednej z možností upravených v článku 10, mohol pobývať v kráľovstve aj
         po lehote uvedenej v článku 6, musí získať povolenie od ministra alebo osoby ním poverenej.

      Okrem výnimiek stanovených medzinárodnou zmluvou, zákonom alebo kráľovským nariadením musí o toto povolenie cudzinec požiadať
         na belgickom diplomatickom alebo konzulárnom úrade príslušnom pre miesto jeho bydliska alebo pobytu v zahraničí.

      Za výnimočných okolností môže cudzinec o toto povolenie požiadať primátora alebo starostu miesta, v ktorom má pobyt, ktorý
         túto požiadavku predloží ministrovi alebo osobe ním poverenej. V takom prípade bude vydané v Belgicku.“

      13      Článok 40 tohto zákona stanovuje:

      „§ 1.      Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia právnych predpisov Rady [Európskej únie] a Komisie Európskych spoločenstiev a ustanovenia
         právnych predpisov, ktoré sú pre cudzinca z ES výhodnejšie, vzťahujú sa na neho ustanovenia uvedené nižšie.

      § 2.      Na účel tohoto zákona sa pod cudzincom z ES rozumie každý štátny príslušník členského štátu Európskych spoločenstiev, ktorý
         v kráľovstve býva alebo doň vstúpil a ktorý:

      1.      tu vykonáva alebo má v úmysle vykonávať zamestnanie alebo neplatenú činnosť alebo
      2.      tu prijíma alebo má v úmysle prijímať služby alebo
      3.      sa tu zdržiava alebo má úmysle sa tu zdržiavať alebo
      4.      tu má pobyt alebo má úmysel získať pobyt po tom, ako prestal vykonávať povolanie na území Spoločenstva, alebo
      5.      sa tu odborne vzdeláva alebo má v úmysle sa odborne vzdelávať v akreditovanom zariadení, pričom štúdium je jeho hlavnou činnosťou,
         alebo

      6.      nepatrí do žiadnej z predošlých kategórií 1 až 5.
      § 3.      Bez ohľadu na štátnu príslušnosť sa osoby uvedené nižšie považujú za cudzincov z ES podľa § 2 bodov 1, 2 a 3, pokiaľ v tomto
         zákone nie je stanovené inak, pod podmienkou, že sa usadia alebo sú usadení spolu s cudzincom z ES:

      1.      jeho manžel(ka);
      2.      jeho potomkovia alebo potomkovia jeho manžela (manželky) do veku 21 rokov alebo od nich závislí;
      3.      jeho priami predkovia alebo priami predkovia jeho manžela (manželky), ktorí sú od nich závislí;
      4.      manžel(ka) osôb uvedených v bodoch 2 a 3.
      § 4.      Bez ohľadu na štátnu príslušnosť sa osoby uvedené nižšie považujú za cudzincov z ES podľa § 2 bodov 4 a 6, pokiaľ v tomto
         zákone nie je stanovené inak, pod podmienkou, že sa usadia alebo sú usadení spolu s cudzincom z ES:

      1.      jeho manžel(ka);
      2.      jeho potomkovia alebo potomkovia jeho manžela (manželky), ktorí sú od nich závislí;
      3.      jeho priami predkovia alebo priami predkovia jeho manžela (manželky), ktorí sú od nich závislí;
      4.      manžel(ka) osôb uvedených v bodoch 2 a 3.
      § 5.      Bez ohľadu na štátnu príslušnosť sa manžel(ka) týchto osôb a deti alebo deti ich manžela (manželky), ktoré sú od nich závislé,
         považujú za cudzincov z ES podľa § 2 bodu 5, pokiaľ v tomto zákone nie je stanovené inak, pod podmienkou, že sa usadia alebo
         sú usadení spolu s cudzincom z ES.

      § 6.      Manžel(ka) belgického štátneho príslušníka, ktorý sa usadí alebo je usadený spolu s ním (s ňou), sa považuje za cudzinca z ES
         a takisto aj ich potomkovia do veku 21 rokov alebo potomkovia od nich závislí, od nich závislí priami predkovia a manžel(ka)
         týchto potomkov alebo predkov, ktorí sa s nimi usadia alebo sú usadení.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Pán Ruiz Zambrano požiadal 14. apríla 1999 o azyl v Belgicku, kam pricestoval s vízami, ktoré mu vydalo belgické veľvyslanectvo
         v Bogote (Kolumbia). O status utečenca v tomto členskom štáte požiadala vo februári 2000 aj jeho manželka, takisto kolumbijská
         štátna príslušníčka.

      15      Rozhodnutím z 11. septembra 2000 belgické orgány ich žiadosti zamietli a nariadenie na opustenie územia Belgicka, ktoré voči
         nim vydali, doplnili o doložku o zákaze vyhostenia alebo vrátenia do Kolumbie vzhľadom na občiansku vojnu prebiehajúcu v tejto
         krajine.

      16      Pán Ruiz Zambrano podal 20. októbra 2000 žiadosť o povolenie na pobyt na základe článku 9 tretieho odseku zákona z 15. decembra
         1980. Vo svojej žiadosti uvádzal absolútnu nemožnosť vrátiť sa do Kolumbie a extrémne zhoršenie situácie v tejto krajine,
         zdôrazňoval okrem iného svoju snahu o integráciu do belgickej spoločnosti, že sa učí po francúzsky a jeho dieťa navštevuje
         materskú školu, a že by sa mu v prípade návratu do Kolumbie mohol vrátiť ťažký posttraumatický syndróm, ktorým trpel v roku
         1999 po tom, ako mu na týždeň uniesli v tom čase trojročné dieťa.

      17      Rozhodnutím z 8. augusta 2001 bola uvedená žiadosť zamietnutá. Proti tomuto rozhodnutiu bola podaná žaloba o neplatnosť a návrh
         na odklad výkonu na Conseil d’État, ktorý návrh na odklad výkonu zamietol rozsudkom z 22. mája 2003.

      18      Od 18. apríla 2001 sú pán Ruiz Zambrano a jeho manželka registrovaní ako rezidenti v Schaerbeeku (Belgicko). Aj keď žalobca
         v spore vo veci samej nemal pracovné povolenie, 2. októbra 2001 uzavrel pracovnú zmluvu na plný úväzok a na dobu neurčitú
         so spoločnosťou Plastoria, ktorá nadobudla účinnosť 1. októbra 2001.

      19      Manželka pána Ruiza Zambrana porodila 1. septembra 2003 ich druhé dieťa Diega, ktorý získal belgickú štátnu príslušnosť na
         základe článku 10 prvého odseku belgického zákona o štátnej príslušnosti, keďže kolumbijské právo neumožňuje získať kolumbijskú
         štátnu príslušnosť deťom, ktoré sa narodili mimo územia Kolumbie, ak ich rodičia o získanie tejto štátnej príslušnosti výslovne
         nepožiadali.

      20      Z vnútroštátneho uznesenia tiež vyplýva, že v čase narodenia druhého dieťaťa mal pán Ruiz Zambrano v dôsledku svojej odbornej
         činnosti dostatočné zdroje na jeho výživu. Za uvedenú činnosť dostával odmenu v súlade s rôznymi príslušnými mzdovými sadzobníkmi,
         ktorá podliehala odpočtu zákonných zrážok na odvody na sociálne zabezpečenie, a z tejto činnosti boli zaplatené zamestnávateľské
         príspevky.

      21      Dňa 9. apríla 2004 pán Ruiz Zambrano s manželkou podali novú žiadosť o povolenie na pobyt na základe článku 9 tretieho odseku
         zákona z 15. decembra 1980, v ktorej uvádzali ako novú skutočnosť narodenie svojho druhého dieťaťa a odvolávali sa na článok
         3 Protokolu č. 4 k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorý bráni tomu, aby bolo toto dieťa nútené opustiť
         územie štátu, ktorého je štátnym príslušníkom.

      22      Po narodení tretieho dieťaťa, dcéry menom Jessica, 26. augusta 2005, ktorá rovnako ako jej brat Diego získala belgickú štátnu
         príslušnosť, podali manželia Ruizovci Zambranovci 2. septembra 2005 žiadosť o povolenie usadiť sa na základe článku 40 zákona
         z 15. decembra 1980 ako priami predkovia belgického štátneho príslušníka. Dňa 13. septembra 2005 bolo každému z nich vydané
         potvrdenie o prihlásení, ktoré predbežne povoľovalo ich pobyt do 13. februára 2006.

      23      Žiadosť o povolenie usadiť sa bola pánovi Ruizovi Zambranovi 8. novembra 2005 zamietnutá z dôvodu, že „sa nemôže odvolávať
         na uplatnenie článku 40 zákona z 15. decembra 1980, keďže nerešpektoval zákony svojej krajiny a nezapísal dieťa na diplomatickom
         alebo konzulárnom úrade, ale správne pokračoval v postupoch umožňujúcich získanie belgického štátneho občianstva [pre toto
         dieťa] a na tomto základe skúsil zlegalizovať svoj vlastný pobyt“. Dňa 26. januára 2006 bola z toho istého dôvodu zamietnutá
         žiadosť o povolenie usadiť sa aj jeho manželke.

      24      Pán Ruiz Zambrano má od podania opravného prostriedku v marci 2006 proti rozhodnutiu o zamietnutí jeho žiadosti o povolenie
         usadiť sa špeciálne povolenie na pobyt, platné po celú dobu preskúmania jeho opravného prostriedku.

      25      Medzičasom sa pán Ruiz Zambrano 10. októbra 2005 stal nezamestnaným z dôvodu zlej ekonomickej situácie, čo ho viedlo k podaniu
         prvej žiadosti o dávky v nezamestnanosti, ktorá bola zamietnutá rozhodnutím adresovaným dotknutej osobe 20. februára 2006.
         Toto rozhodnutie bolo 12. apríla 2006 napadnuté žalobou na vnútroštátnom súde.

      26      Počas konania o žalobe proti tomuto rozhodnutiu Office des Étrangers (cudzinecký úrad) potvrdil, že „dotknutá osoba a jeho
         manželka [nemôžu] vykonávať žiadnu odbornú činnosť, nemožno však voči nim prijať žiadne opatrenie na vyhostenie z dôvodu,
         že ich žiadosť o povolenie na pobyt je stále prejednávaná“.

      27      Počas kontroly, ktorú 11. októbra 2006 v sídle zamestnávateľa pána Ruiza Zambrana vykonalo Direction générale du contrôle
         des lois sociales (Generálne riaditeľstvo kontroly sociálnych zákonov), bolo konštatované, že dotknutá osoba sa nachádza v práci.
         Prácu musel okamžite ukončiť. Na ďalší deň zamestnávateľ s pánom Ruizom Zambranom ukončil pracovnú zmluvu s okamžitým účinkom
         a bez náhrady.

      28      Žiadosť pána Ruiza Zambrana o plné dávky v nezamestnanosti z 12. októbra 2006 zamietol ONEM rozhodnutím oznámeným 20. novembra
         2006. Toto rozhodnutie bolo takisto napadnuté žalobou na vnútroštátnom súde, podanou 20. decembra 2006.

      29      Dňa 23. júla 2007 bolo dotknutej osobe oznámené rozhodnutie Office des Étrangers zamietajúce ako neprípustnú jeho žiadosť
         o povolenie na pobyt podanú 9. apríla 2004. Žaloba proti tomuto rozhodnutiu podaná na Conseil du contentieux des étrangers
         (rada pre sporné záležitosti cudzincov) bola vyhlásená za bezpredmetnú rozsudkom z 8. januára 2008, keďže Office des Étrangers
         uvedené rozhodnutie vzal späť.

      30      Listom z 25. októbra 2007 Office des Étrangers pána Ruiza Zambrana informoval, že opravný prostriedok, ktorý podal v marci
         2006 proti rozhodnutiu o zamietnutí jeho žiadosti o povolenie na pobyt z 2. septembra 2005, sa musí podať znova v lehote 30
         dní od doručenia tohto listu vo forme žaloby o neplatnosť na Conseil du contentieux des étrangers.

      31      Dňa 19. novembra 2007 pán Ruiz Zambrano takúto žalobu podal a uviedol v nej najmä, že „právne manévrovanie“, ktoré sa mu v uvedenom
         rozhodnutí vytýka, neexistuje, a pripomenul, že nadobudnutie belgickej štátnej príslušnosti jeho maloletými deťmi narodenými
         v Belgicku vyplýva z uplatnenia belgickej právnej úpravy a nie z akýchkoľvek krokov, ktoré v tomto smere podnikol. Okrem toho
         pán Ruiz Zambrano uvádza porušenie článkov 2 a 7 smernice 2004/38, ako aj porušenie článku 8 Dohovoru o ochrane ľudských práv
         a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) a článku 3 ods. 1 Protokolu č. 4 tohto dohovoru.

      32      Belgická vláda vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru uviedla, že od 30. apríla 2009 má pán Ruiz Zambrano
         dočasné povolenie na pobyt, ktoré je obnoviteľné, ak nie je stanovené inak, a môže získať pracovné povolenie typu C podľa
         pokynov ministerky pre migračnú a azylovú politiku z 26. marca 2009 týkajúcich sa uplatnenia bývalého článku 9 tretieho odseku
         a článku 9a zákona z 15. decembra 1980.

      33      Z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že obe rozhodnutia, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, ktorými ONEM pánovi Ruizovi
         Zambranovi zamietol priznať právo na dávky v nezamestnanosti, najprv za obdobie dočasnej nezamestnanosti od 10. októbra 2005
         a potom od 12. októbra 2006 z dôvodu straty zamestnania, sa odvolávajú výlučne na zistenie, podľa ktorého pracovné dni, ktoré
         pán Ruiz Zambrano uvádza na účely skúšobnej doby potrebnej pre nezamestnaného v jeho vekovej kategórii, t. j. 468 pracovných
         dní v rámci 27 mesiacov predchádzajúcich jeho žiadosti o dávky v nezamestnanosti, boli nadobudnuté v rozpore s právnymi predpismi
         týkajúcimi sa pobytu cudzincov a zamestnávania zahraničných pracovníkov.

      34      Pán Ruiz Zambrano na vnútroštátnom súde túto argumentáciu vyvracia najmä tvrdením, že právo na pobyt mu vyplýva priamo zo
         Zmluvy ES alebo že mu prináleží prinajmenšom odvodené právo na pobyt, ktoré bolo rozsudkom z 19. októbra 2004, Zhu a Chen
         (C‑200/02, Zb. s. I‑9925), priznané priamym predkom maloletého dieťaťa, štátneho príslušníka členského štátu, a preto bol
         oslobodený od povinnosti mať pracovné povolenie.

      35      Za týchto podmienok Tribunal du travail de Bruxelles rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Priznávajú články 12 [ES], 17 [ES] a 18 [ES], jeden alebo viaceré z nich, či už chápané osobitne alebo spolu, právo na pobyt
         občanovi Únie na území členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, bez ohľadu na to, či predtým vykonal svoje právo
         pohybovať sa na území členských štátov?

      2.      Majú sa články 12 [ES], 17 [ES] a 18 [ES] v spojení s ustanoveniami článkov 21, 24 a 34 Charty základných práv vykladať v tom
         zmysle, že právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov, ktoré priznávajú bez diskriminácie na základe štátnej príslušnosti
         každému občanovi Únie, predpokladá, že pokiaľ je tento občan maloletým dieťaťom závislým od priameho predka, ktorý je štátnym
         príslušníkom tretieho štátu, požívanie práva tohto maloletého dieťaťa na pobyt na území členského štátu, kde má bydlisko a ktorého
         je štátnym príslušníkom, mu musí byť zaručené bez ohľadu na to, či sa predtým právo na voľný pohyb vykonávalo či už zo strany
         dieťaťa alebo prostredníctvom jeho zákonného zástupcu, pričom toto právo na pobyt sa spája s potrebným účinkom, ktorého nevyhnutnosť
         uznala judikatúra Spoločenstva [(rozsudok Zhu a Chen, už citovaný)], a priamemu predkovi, štátnemu príslušníkovi tretieho
         štátu, od ktorého je toto dieťa závislé a ktorý disponuje dostatočnými zdrojmi a nemocenským poistením, treba zaručiť odvodené
         právo na pobyt, ktoré by tento štátny príslušník tretieho štátu mal, ak by od neho závislé maloleté dieťa bolo občanom Únie
         bez štátnej príslušnosti členského štátu, kde má on bydlisko?

      3.      Majú sa články 12 [ES], 17 [ES] a 18 [ES] v spojení s ustanoveniami článkov 21, 24 a 34 Charty základných práv vykladať v tom
         zmysle, že právo maloletého dieťaťa, štátneho príslušníka členského štátu, na pobyt na území štátu, kde má bydlisko, musí
         zahŕňať oslobodenie od povinnosti získať pracovné povolenie, ktorú má priamy predok, štátny príslušník tretieho štátu, od
         ktorého je toto dieťa závislé, a ktorý, aj keď to podľa vnútroštátneho práva členského štátu, kde má bydlisko, nebolo požiadavkou
         povolenia na pobyt, na základe výkonu práce za mzdu, na ktorú sa vzťahuje sociálne zabezpečenie tohto [členského] štátu, spĺňa
         podmienku dostatočných zdrojov a [podmienku týkajúcu sa] nemocenského poistenia, aby sa právo na pobyt tohto dieťaťa spájalo
         s potrebným účinkom, ktorý uznala judikatúra Spoločenstva [(rozsudok Zhu a Chen, už citovaný)] v prospech maloletého dieťaťa,
         európskeho občana, ktoré je štátnym príslušníkom iného členského štátu než je členský štát, kde má bydlisko, a ktoré je závislé
         od priameho predka, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu?“

       O prejudiciálnych otázkach
      36      Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, chce vnútroštátny súd v podstate vedieť, či sa ustanovenia Zmluvy FEÚ o občianstve
         Únie majú vykladať v tom zmysle, že priznávajú priamemu predkovi, príslušníkovi tretieho štátu, od ktorého sú závislé jeho
         maloleté deti, občania Únie, právo na pobyt v členskom štáte, ktorého sú tieto deti štátnymi príslušníkmi a majú v ňom pobyt,
         ako aj oslobodenie od pracovného povolenia v tomto členskom štáte.

      37      Všetky vlády, ktoré predložili Súdnemu dvoru svoje pripomienky, ako aj Európska komisia tvrdia, že situácia, akou je situácia
         druhého a tretieho dieťaťa pána Ruiza Zambrana, v rozsahu, v akom tieto deti bývajú v členskom štáte, ktorého sú štátnymi
         príslušníkmi, a tento členský štát nikdy neopustili, nepatrí medzi situácie, na ktoré sa vzťahujú slobody pohybu a pobytu
         zaručené právom Únie. Ustanovenia práva Únie uvedené vnútroštátnym súdom sa preto na spor vo veci samej neuplatnia.

      38      Pán Ruiz Zambrano naopak tvrdí, že dovolávanie sa ustanovení o občianstve Únie jeho deťmi Diegom a Jessicou nepredpokladá
         ich presun za hranice dotknutého členského štátu a že on sám ako rodinný príslušník si môže robiť nárok na právo na pobyt,
         ako aj na oslobodenie od pracovného povolenia v tomto členskom štáte.

      39      Na úvod treba konštatovať, že podľa článku 3 odseku 1 smernice 2004/38 s názvom „Oprávnené osoby“ sa táto smernica uplatňuje
         na všetkých občanov Únie, ktorí „sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého štátnymi
         príslušníkmi sú, a na ich rodinných príslušníkov“. Uvedená smernica sa preto neuplatňuje na situáciu, akou je situácia v prejednávanej
         veci.

      40      Článok 20 ZFEÚ priznáva každej osobe, ktorá má príslušnosť členského štátu, postavenie občana Únie (pozri najmä rozsudky z 11. júla
         2002, D’Hoop, C‑224/98, Zb. s. I‑6191, bod 27, a z 2. októbra 2003, Garcia Avello, C‑148/02, Zb. s. I‑11613, bod 21). Keďže
         druhé a tretie dieťa žalobcu vo veci samej majú belgickú štátnu príslušnosť, ktorej podmienky priznania patria do právomoci
         dotknutého členského štátu (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 2. marca 2010, Rottmann, C‑135/08, Zb. s. I‑1449, bod 39),
         tieto deti tento status nepochybne majú (pozri v tomto zmysle rozsudky Garcia Avello, už citovaný, bod 21, ako aj Zhu a Chen,
         už citovaný, bod 20).

      41      Súdny dvor už viackrát uviedol, že status občana Únie má byť základným statusom štátnych príslušníkov členských štátov (pozri
         najmä rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C‑184/99, Zb. s. I‑6193, bod 31; zo 17. septembra 2002, Baumbast a R, C‑413/99,
         Zb. s. I‑7091, bod 82, a rozsudky Garcia Avello, už citovaný, bod 22, Zhu a Chen, už citovaný, bod 25, ako aj Rottmann, už
         citovaný, bod 43).

      42      Za týchto podmienok článok 20 ZFEÚ bráni vnútroštátnym opatreniam, ktorých účinkom je zbavenie občanov Únie účinného požívania
         podstaty práv, ktoré im vyplývajú z ich statusu občana Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Rottmann, už citovaný, bod 42).

      43      Zamietnutie pobytu osobe, štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, v členskom štáte, v ktorom majú pobyt jeho maloleté deti,
         štátni príslušníci uvedeného členského štátu, ktoré sú od tejto osoby závislé, ako aj odmietnutie poskytnúť tejto osobe pracovné
         povolenie by malo takýto účinok.

      44      Treba totiž zohľadniť, že takéto zamietnutie pobytu by malo za následok, že uvedené deti, občania Únie, by boli prinútené
         opustiť územie Únie a nasledovať svojich rodičov. Takisto ak takejto osobe nie je povolené získať pracovné povolenie, existuje
         riziko, že nebude mať dostatočné prostriedky na zabezpečenie svojich potrieb a potrieb svojej rodiny, čo by tiež malo za následok,
         že jej deti, občania Únie, by boli povinné opustiť územie tohto členského štátu. Za týchto podmienok by teda uvedení občania
         Únie nemohli vykonávať podstatu práv vyplývajúcich z ich statusu občana Únie.

      45      Na položené otázky treba preto odpovedať tak, že článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát
         na jednej strane zamietol štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, od ktorého sú závislé jeho maloleté deti, občania Únie, pobyt
         v členskom štáte bydliska týchto detí, ktorého sú tieto deti štátnymi príslušníkmi, a na druhej strane odmietol uvedenému
         štátnemu príslušníkovi tretieho štátu poskytnúť pracovné povolenie, keďže tieto rozhodnutia by uvedené deti zbavili možnosti
         účinne požívať podstatu práv, ktoré vyplývajú zo statusu občana Únie.

       O trovách
      46      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát na jednej strane zamietol štátnemu príslušníkovi
            tretieho štátu, od ktorého sú závislé jeho maloleté deti, občania Únie, pobyt v členskom štáte bydliska týchto detí, ktorého
            sú tieto deti štátnymi príslušníkmi, a na druhej strane odmietol uvedenému štátnemu príslušníkovi tretieho štátu poskytnúť
            pracovné povolenie, keďže tieto rozhodnutia by uvedené deti zbavili možnosti účinne požívať podstatu práv, ktoré vyplývajú
            zo statusu občana Únie.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 24. októbra 1995. # Bayerische Motorenwerke AG proti ALD Auto-Leasing D GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesgerichtshof - Nemecko. # Vec C-70/93.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. novembra 1993. # Trestné konanie proti Ohra Schadeverzekeringen NV. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank Arnhem - Holandsko. # Vec C-245/91.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 24. januára 2002. # Conserve Italia Soc. Coop. arl proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Poľnohospodárstvo - EPUZF. # Vec C-500/99 P.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 14. septembra 2004.#Applied Molecular Evolution Inc. proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-183/03.

text:
      Vec T‑183/03
      Applied Molecular Evolution, Inc.
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Slovná ochranná známka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION – Absolútne dôvody zamietnutia – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 – Opisné označenie“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 14. septembra 2004
      Abstrakt rozsudku
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné
            známky zložené výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastností tovaru – Slovné označenie „APPLIED
            MOLECULAR EVOLUTION“
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c)]
      Slovné označenie APPLIED MOLECULAR EVOLUTION, ktorého zápis je požadovaný pre „výskum v oblasti molekulárneho inžinierstva“
         patriaci do triedy 42 v zmysle Niceskej dohody, môže, z pohľadu cieľovej skupiny verejnosti zloženej z odborníkov v oblasti
         proteínového inžinierstva, slúžiť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva na
         označenie jednej zo základných vlastností služieb uvedených v prihláške ochrannej známky.

      Obzvlášť informovaná príslušná skupina verejnosti bude totiž schopná bez väčšej námahy spájať najmä slová „molecular evolution“
         s oblasťou týkajúcou sa genetického materiálu, oblasťou zahrnutou v dotknutých službách. Prídavné meno „applied“ ešte posilňuje
         opisný charakter týchto slov. Skutočnosť, že tieto slová môžu mať aj iný význam, nemá vplyv na opisný charakter dotknutých
         služieb. Keďže dotknuté slovné označenie je tvorené v plnom rozsahu kombináciou slov v súlade so syntaxou anglického jazyka,
         spojenie týchto slov nie je okrem iného spôsobilé znížiť jeho opisný charakter.

      (pozri body 23, 27 – 28)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      zo 14. septembra 2004 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Slovná ochranná známka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION – Absolútne dôvody zamietnutia – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 – Opisné označenie“
      Vo veci T‑183/03,
      Applied Molecular Evolution Inc., so sídlom v San Diegu, Kalifornia (Spojené štáty americké), v zastúpení: A. Deutsch, advokát, za právnej pomoci Weber-Quitzau,

      žalobca,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: H. Nokkanen a A. Folliard-Monguiral, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanému,
      ktorej predmetom je žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 13. marca 2003 (vec R 108/2002-2), ktorým bolo
         potvrdené zamietnutie zápisu slovnej ochrannej známky APPLIED MOLECULAR EVOLUTION,

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),

      v zložení: predseda komory J. Pirrung, sudcovia A. W. H. Meij a N. J. Forwood,
      tajomník: I. Natsinas, referent,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 26. mája 2003,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 5. septembra 2003,
      po pojednávaní z 13. mája 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1       Žalobca, ktorého pôvodné obchodné meno je Ixsys Inc. podal 31. marca 2000 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné
         známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej
         známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1) v znení zmien a doplnení.

      2       Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia APPLIED MOLECULAR EVOLUTION.
      3       Služby uvedené v prihláške ochrannej známky patria do triedy 42 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov
         a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu: „výskum v oblasti molekulárneho
         inžinierstva zložiek používaných na terapeutické a diagnostické účely, v poľnohospodárskych výrobkoch, v enzýmoch, v chemických
         výrobkoch, vo výživných výrobkoch, v potravinových prídavkoch a v priemysle vrátane okrem iného všeobecných a osobitných chemických
         výrobkov“.

      4       Rozhodnutím z 28. novembra 2001 prieskumový pracovník zamietol prihlášku na základe článku 38 nariadenia č. 40/94, pretože
         prihlasovaná ochranná známka je opisná a nemá rozlišovaciu spôsobilosť.

      5       Žalobca podal 28. januára 2002 v súlade s článkom 59 nariadenia č. 40/94 odvolanie na ÚHVT proti rozhodnutiu prieskumového
         pracovníka.

      6       Rozhodnutím z 13. marca 2003 (ďalej „napadnuté rozhodnutie“) doručeným žalobcovi 24. marca 2003, v ktorom bolo opravené meno
         žalobcu rozhodnutím z 25. augusta 2003, odvolací senát zamietol odvolanie, pretože prihlasovaná ochranná známka je opisná
         a nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94.

       Návrhy účastníkov konania
      7       V priebehu pojednávania vzal žalobca späť svoj návrh v časti, v ktorej žiadal, aby Súd prvého stupňa nariadil ÚHVT zapísať
         prihlasovanú ochrannú známku.

      8       Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –       zaviazal ÚHVT nahradiť trovy konania.
      9       ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobcu nahradiť trovy konania.
       Právny stav
      10     Súd prvého stupňa konštatuje, že žalobca v priebehu pojednávania vzal späť svoj prvý žalobný dôvod založený na skutočnosti,
         že napadnuté rozhodnutie obsahuje omylom jeho bývalé obchodné meno. Žalobca trvá už len na jednom žalobnom dôvode založenom
         na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94.

      11     Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, ktorý sa uplatňuje na konanie
         v oblasti duševného vlastníctva na základe článku 130 ods. 1 a článku 132 ods. 1 tohto poriadku, návrh na začatie konania
         musí obsahovať stručné zhrnutie žalobných dôvodov. Podľa ustálenej judikatúry obsah žaloby môže byť podoprený a doplnený v konkrétnych
         bodoch odkazom na výňatky listín, ktoré tvoria jej prílohu, ale všeobecný odkaz na iné písomnosti nemôže nahradiť nedostatok
         základných prvkov právnej argumentácie, ktoré podľa vyššie uvedených ustanovení tvoria náležitosti žaloby (rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94,
         T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, bod 39, a tam citovaná judikatúra). Z uvedeného vyplýva, že všeobecný
         odkaz žalobcu na písomnosti podané na ÚHVT treba zamietnuť.

      12     V prvom rade Súd prvého stupňa konštatuje, že napadnuté rozhodnutie sa bez rozdielu zakladá na nedostatku rozlišovacej spôsobilosti
         a opisnom charaktere prihlasovanej ochrannej známky. Na pojednávaní ÚHVT upresnil, že je potrebné chápať napadnuté rozhodnutie,
         ako keby bolo založené výlučne na opisnom charaktere prihlasovanej ochrannej známky. V tomto prípade sa javí užitočné najprv
         preskúmať, či odvolací senát správne uplatnil článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94.

      13     Podľa článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 do registra sa nezapíšu „ochranné známky, ktoré pozostávajú výlučne z označení
         alebo údajov, ktoré môžu slúžiť v obchode na označenie druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu
         alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných charakteristík tovarov alebo služieb“. Navyše článok
         7 ods. 2 nariadenia č. 40/94 stanovuje, že „odsek 1 sa bude uplatňovať napriek skutočnosti, že dôvody na zamietnutie existujú
         iba v časti spoločenstva“.

      14     Označenia a údaje uvedené v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 môžu pri bežnom použití z hľadiska cieľovej skupiny
         verejnosti slúžiť na označenie priamo alebo prostredníctvom uvedenia údaja o základných vlastnostiach výrobkov alebo služieb,
         pre ktoré je podaná prihláška ochrannej známky (rozsudok Súdneho dvora z 20. septembra 2001, Procter & Gamble/ÚHVT, C‑383/99
         P, Zb. s. I‑6251, bod 39). Z uvedeného vyplýva, že posúdenie opisného charakteru označenia sa môže uskutočniť jedine na jednej
         strane vo vzťahu k dotknutým výrobkom a službám a na strane druhej vo vzťahu k jeho vnímaniu príslušnou skupinou verejnosti.

      15     V tomto prípade v súvislosti s príslušnou skupinou verejnosti odvolací senát bez toho, aby to priamo vyslovil, usúdil, že
         je zložená z odborníkov v oblasti proteínového inžinierstva („the relevant specialist consumer in the field of protein engineering“,
         bod 13 napadnutého rozhodnutia). V prvej výhrade uvedenej v žalobe a rozvinutej žalobcom v priebehu pojednávania žalobca uvádza,
         že príslušná skupina verejnosti má byť definovaná všeobecnejšie a má tiež zahŕňať v menšej miere aj osoby menej odborne špecializované
         ako tie, ktoré vymedzil odvolací senát, najmä podnikateľské subjekty.

      16     Súd prvého stupňa usudzuje, že príslušná skupina verejnosti bola správne definovaná v napadnutom rozhodnutí. V každom prípade
         zohľadnenie menej odborne špecializovanej verejnosti ako tej vymedzenej v napadnutom rozhodnutí nemá v tomto prípade vplyv
         na dôsledky, ktoré vyplývajú z vymedzenia príslušnej skupiny verejnosti v danom prípade, teda že ide o spotrebiteľov, ktorí
         sú skúsení a osobitne informovaní a pozorní. Určenie uvedených služieb si totiž prinajmenšom vyžaduje, aby aj menej odborne
         špecializovaná verejnosť mala vedomosti o možnostiach molekulárnych úprav a o ich výhodách, vrátane priemyselných. Nemôže
         byť teda považovaná za priemerného spotrebiteľa.

      17     Súd prvého stupňa nepovažuje za nutné rozhodnúť o otázke, či príslušná skupina ako celok ovláda anglický jazyk z profesionálnej
         nevyhnutnosti. V každom prípade v súlade s článkom 7 ods. 2 nariadenia č. 40/94 stačí uviesť, že keďže dotknuté slovné označenie
         má pôvod v anglickom jazyku, príslušnú skupinu verejnosti tvoria skúsení anglicky hovoriaci spotrebitelia.

      18     V súvislosti s opisným charakterom dotknutého slovného označenia odvolací senát usúdil na jednej strane, že pojmy „molecular
         evolution“ (molekulárny vývoj) odkazujú na oblasť genetického materiálu, vrátane výskumu proteínov, kyseliny deoxyribonukleovej
         (ADN) a ich úprav na obchodné účely (bod 9 napadnutého rozhodnutia), a na druhej strane, že pridanie slova „applied“ (aplikovaný)
         predstavuje účel uvedených služieb, t. j. použitie získaných zložiek v rôznych výrobkoch (bod 11 napadnutého rozhodnutia).

      19     V druhej výhrade žalobca uvádza, že slovo „evolution“ (vývoj) má rôzne významy a najmä, že z tohto slova vyplýva postupná
         a nepredvídateľná premena a nie priama a riadená optimalizácia molekúl, ktoré sú predmetom dotknutých služieb. Malo by teda
         protirečivý význam vo vzťahu k dotknutým službám.

      20     Súd prvého stupňa najprv konštatuje, že odvolací senát nezohľadnil výlučne iba význam slova „evolution“, ale mu priradil osobitný
         zmysel v spojení s prídavným menom „molecular“ (molekulárny). V každom prípade na jednej strane slovo „evolution“ sa hodí
         na vyjadrenie čiastočnej, úmyselnej a okamžitej úpravy molekuly. Obzvlášť informovaná príslušná skupina verejnosti nebude
         mať pochybnosti o tom, že ide o vývoj zámerne uplatnený na molekuly. Na druhej strane, ak aj pripustíme, že slovo „evolution“
         môže mať niekoľko významov, ako to tvrdí žalobca, je potrebné pripomenúť, že podľa článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94
         slovné označenie sa nezapíše, ak aspoň jeden z jeho prípadných významov označuje charakteristiku dotknutých tovarov alebo
         služieb (rozsudok Súdneho dvora z 23. októbra 2003, ÚHVT/Wrigley, C‑191/01 P, Zb. s. I‑12447, bod 32).

      21     Treťou výhradou žalobca vytýka odvolaciemu senátu, že považoval slová „molecular evolution“ (molekulárny vývoj) za opisné
         v oblasti premeny genetického materiálu na jednej strane bez toho, aby to preukázal a na druhej strane tým, že nezohľadnil,
         že dotknuté služby pokrývajú oveľa širšiu oblasť.

      22     Súd prvého stupňa najprv poznamenáva, že toto tvrdenie žalobcu vyplýva z neúplného prečítania napadnutého rozhodnutia. V skutočnosti
         odvolací senát nepreložil slová „molecular evolution“ iba ako premenu genetického materiálu, ale odkázal aj na „určitý počet
         činností súvisiacich“ s genetickým materiálom, vrátane „postupu umelého zlepšenia funkcií proteínov na obchodné účely“ (bod 9
         napadnutého rozhodnutia). Význam slov „molecular evolution“ uvedený v napadnutom rozhodnutí je teda širší ako ten, ktorý uviedol
         žalobca.

      23     Vo vzťahu k opodstatnenosti významu určeného odvolacím senátom je nutné podčiarknuť, že odvolací senát môže sám od seba poskytnúť
         definíciu pojmov bez toho, aby sa musel opierať o určité dokumenty, ak táto definícia môže byť považovaná za všeobecne prijateľnú.
         V tomto prípade táto definícia, aj keď ju žalobca napadol, je dostatočne všeobecne prijateľná, takže nie je potrebné ju preukázať
         v napadnutom rozhodnutí. V skutočnosti ÚHVT vo svojom vyjadrení k žalobe ľahko potvrdil túto definíciu jednoducho prostredníctvom
         slovníka a encyklopédie. Z uvedeného vyplýva, že obzvlášť informovaná príslušná skupina verejnosti bude schopná bez väčšej
         námahy spájať najmä slová „molecular evolution“ s oblasťou týkajúcou sa genetického materiálu. Podľa judikatúry uvedenej v bode
         20 vyššie skutočnosť, že tieto slová môžu mať aj iný význam, nemá vplyv na opisný charakter dotknutých služieb.

      24     V tejto súvislosti žalobca nemôže vytýkať odvolaciemu senátu, že vychádzal z informácií získaných na internetovej stránke
         žalobcu, aby posúdil opisný charakter dotknutého slovného označenia vo vzťahu k dotknutým službám. Odvolací senát totiž nezohľadnil
         tieto informácie pri posudzovaní vnímania slovného označenia príslušnou skupinou verejnosti, ale pri odpovedi na tvrdenie
         žalobcu, že prieskumový pracovník zle pochopil podstatu služieb uvedených v prihláške ochrannej známky. V každom prípade,
         ak táto podstata jasne vyplýva z prihlášky ochrannej známky, potvrdenie tejto podstaty uvedených služieb prostredníctvom informácií
         získaných inde, nemôže byť na ujmu žalobcovi.

      25     Na záver, keďže definícia slov „molecular evolution“ pokrýva aspoň čiastočne dotknuté služby, ako to vyplýva z odôvodnenia
         odvolania podaného na odvolací senát, tento opisný význam stačí na odôvodnenie zamietnutia zápisu dotknutej ochrannej známky.
         Podľa ustálenej judikatúry, ak je podaná prihláška ochrannej známky na celú kategóriu bez toho, aby sa rozlišovali jednotlivé
         výrobky a služby, ktoré ju tvoria, odvolací senát môže v plnom rozsahu posúdiť opisný charakter označenia tvoriaceho ochrannú
         známku vo vzťahu k celej kategórii výrobkov a služieb uvedených v prihláške ochrannej známky [k službám pozri rozsudok Súdu
         prvého stupňa z 20. marca 2002, DaimlerChrysler/ÚHVT (TRUCKCARD), T‑358/00, Zb. s. II‑1993, body 34, 37 a 44; k výrobkom pozri
         rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Streamserve/ÚHVT (STREAMSERVE), T‑106/00, Zb. s. II‑723, bod 46]. Navyše
         v tejto veci všeobecná definícia služieb uvedených v prihláške ochrannej známky znemožnila odvolaciemu senátu rozlíšiť tieto
         služby podľa toho, či sa priamo alebo nepriamo dotýkali premeny genetického materiálu. Skutočnosť, že niektoré z týchto služieb
         sa môžu týkať činností nepredpokladajúcich žiadnu genetickú premenu, nemôže viesť k tomu, aby bola prihlasovaná ochranná známka
         zapísaná pre všetky uvedené služby napriek tomu, že dotknuté označenie priamo opisuje niektoré ďalšie z týchto služieb. Takýto
         zápis by bol v rozpore s absolútnym dôvodom zamietnutia zápisu stanovenom v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94.

      26     Vo svojej poslednej výhrade žalobca uvádza, že pri celkovom posudzovaní dotknutého slovného označenia slovo „applied“ (aplikovaný)
         ešte menej ozrejmuje všeobecný význam tohto označenia.

      27     Súd prvého stupňa usudzuje, že toto tvrdenie treba zamietnuť. Ako správne uviedol odvolací senát, toto slovo znamená používaný
         alebo ktorého sa dotýka praktické použitie (bod 10 napadnutého rozhodnutia). Vo vedeckých a priemyselných kruhoch toto prídavné
         meno vyjadruje snahu o praktické využitie teoretických poznatkov z výskumu. Z uvedeného vyplýva, že toto prídavné meno ešte
         posilňuje opisný charakter dotknutého slovného označenia, keďže zdôrazňuje najmä priemyselnú a obchodnú ašpiráciu služieb
         týkajúcich sa molekulárneho inžinierstva.

      28     Keďže dotknuté slovné označenie je tvorené v plnom rozsahu kombináciou slov v súlade so syntaxou anglického jazyka, spojenie
         týchto slov nie je spôsobilé znížiť jeho opisný charakter vo vzťahu k dotknutým službám. Naopak, ich spojenie posilňuje význam
         každého z týchto slov. Z uvedeného vyplýva, že odvolací senát správne rozhodol, že slovné označenie APPLIED MOLECULAR EVOLUTION
         je opisné vo vzťahu k službám uvedeným v prihláške ochrannej známky, a síce služieb týkajúcich sa molekulárneho inžinierstva
         zložiek na účely ich použitia v rôznych výrobkoch.

      29     Keďže na to, aby označenie nemohlo byť zapísané ako ochranná známka Spoločenstva, postačuje jeden z absolútnych dôvodov zamietnutia
         uvedených v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94, nie je potrebné skúmať otázku, či tak, ako to uviedol odvolací senát a ako
         to napadol žalobca, sporná ochranná známka nemá navyše ani rozlišovaciu spôsobilosť.

      30     Z uvedeného vyplýva, že žalobu je potrebné zamietnuť.
       O trovách
      31     Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom ÚHVT.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

               Pirrung

               Meij

               Forwood

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. septembra 2004.

               Tajomník

                     Predseda komory

               H. Jung

                     J. Pirrung

         * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 25. júna 1998. # British Airways plc, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air UK Ltd, Euralair international, TAT European Airlines SA a British Midland Airways Ltd proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Spojené veci T-371/94 a T-394/94.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 16. septembra 2013.#Keramag Keramische Werke AG a i. proti Európskej komisii.#Hospodárska súťaž – Kartely – Belgický, nemecký, francúzsky, taliansky, holandský a rakúsky trh s kúpeľňovými doplnkami a príslušenstvom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o EHP – Koordinácia zvyšovania cien a výmena citlivých obchodných informácií – Dĺžka trvania porušenia – Právo na obhajobu – Prístup k spisu – Pripísateľnosť protiprávneho správania.#Spojené veci T‑379/10 a T‑381/10.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. októbra 1981. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Vec 137/80.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 16. mája 2002. # Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA a Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Štátna pomoc. # Vec C-321/99 P.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 2. októbra 2012. # Aristidis Psarras proti Európska agentúra pre bezpečnosť sietí a informácií (ENISA). # Verejná služba - Priradenie - Opätovné preradenie - Služobný záujem. # Vec F-118/10.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 10. júla 1986. # Comité de développement et de promotion du textile et de l'habillement (DEFI) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť. # Vec 282/85.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (samosudca) z 12. júla 2005. # Joël De Bry proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-157/04.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 11. septembra 2014.#Ronny Verest a Gaby Gerards proti Belgische Staat.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hof van beroep te Antwerpen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Daň z príjmov – Právna úprava smerujúca k zamedzeniu dvojitého zdanenia – Zdanenie príjmov z nehnuteľností nadobudnutých v inom členskom štáte, ako je členský štát bydliska – Metóda oslobodenia od dane s výhradou progresívneho zdanenia v členskom štáte bydliska – Rozdielne zaobchádzanie s nehnuteľnosťami nachádzajúcimi sa v členskom štáte bydliska a v inom členskom štáte.#Vec C‑489/13.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑489/13,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Antwerpen (Belgicko) z 3. septembra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 10. septembra 2013, ktorý súvisí s konaním:
            Ronny Verest,
            Gaby Gerards
            proti
            Belgickému kráľovstvu,
            SÚDNY DVOR (siedma komora),
            v zložení: predseda siedmej komory J. L. da Cruz Vilaça, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca) a A. Arabadžiev,
            generálny advokát: N. Jääskinen,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – belgická vláda, v zastúpení: J.‑C. Halleux a M. Jacobs, splnomocnení zástupcovia,
            – francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J.‑S. Pilczer, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: A. Cordewener a W. Roels, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento

            Odôvodnenie
            Rozsudok
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ.
            2. Tento návrh bol podaný v rámci konania, ktorého účastníkmi sú pán Verest a pani Gerards a Belgické kráľovstvo a ktorý sa týka belgickej daňovej klasifikácie nehnuteľnosti nachádzajúcej sa vo Francúzsku.
            Právny rámec
            3. Článok 7 ods. 1 zákona o dani z príjmov z roku 1992 (ďalej len „ZDP 92“) stanovuje:
            „§ 1. Príjmy z nehnuteľností sú:
            1. v prípade neprenajatých nehnuteľností:
            a) v prípade nehnuteľností nachádzajúcich sa v Belgicku:
            – katastrálny príjem, ak ide o nezastavané pozemky, materiál a náradie predstavujúce charakter nehnuteľnosti svojou povahou alebo určením, alebo obývaním upraveným v článku 12 ods. 3,
            – katastrálny príjem zvýšený o 40 %, ak ide o iné majetky;
            b) v prípade nehnuteľnosti v zahraničí: hodnota nájmu;
            …“
            4. Článok 13 ZDP 92 stanovuje:
            „1. Pokiaľ ide o hodnotu nájmu, nájom a výnos z nájmu nehnuteľností, čistý príjem predstavuje sumu hrubého príjmu zníženého o náklady na údržbu a opravu:
            – o 40 % v prípade zastavaných pozemkov, ako aj v prípade materiálu a náradia predstavujúceho charakter nehnuteľnosti svojou povahou alebo určením…
            …“
            5. Článok 155 ZDP 92 určuje:
            „Príjmy oslobodené od dane podľa medzinárodných dohôd o zamedzení dvojitého zdanenia sa zohľadnia pri výpočte dane, ale daň sa zníži pomerne k podielu oslobodených príjmov na celkových príjmoch.
            …“
            6. Článok 3 ods. 1 dohody medzi Francúzskom a Belgickom o zamedzení dvojitého zdanenia a stanovení pravidiel vzájomnej administratívnej a právnej pomoci v oblasti daní z príjmov, podpísanej 10. marca 1964 (ďalej len „dohoda o zamedzení dvojitého zdanenia“), znie takto:
            „Príjmy z nehnuteľností vrátane príslušenstva, ako aj mŕtvy inventár alebo hospodárske zvieratá poľnohospodárskych a lesníckych podnikov sú zdaňované iba v zmluvnom štáte, v ktorom sa nehnuteľnosti nachádzajú.“
            7. Článok 19 A ods. 2 a 4 dohody o zamedzení dvojitého zdanenia uvádza:
            „Dvojitému zdaneniu sa zamedzuje takto:
            Pokiaľ ide o Belgicko:
            …
            2. iné príjmy, než sú upravené v odseku 1 tohto ustanovenia, sú oslobodené od belgických daní uvedených v článku 2 ods. 3 A, tejto dohody, ak sa ich zdanenie priznáva výlučne Francúzsku.
            …
            4. Bez ohľadu na vyššie uvedené ustanovenia sa môžu belgické dane upravené v tejto dohode vypočítať zo zdaniteľných príjmov v Belgicku v zmysle uvedenej dohody pri sadzbe dane zodpovedajúcej celkovým príjmom zdaniteľným podľa belgických zákonov.“
            Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
            8. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žalobcovia v konaní vo veci samej bývajú v Belgicku, kde ich príjmy podliehajú zdaneniu. Po kúpe nehnuteľnosti vo Francúzsku v mesiaci august 2004 podali nasledujúci rok daňové priznanie, ktoré belgické daňové úrady opravili. Tieto opravy žalobcovia napadli, pričom sa obrátili na Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Súd prvého stupňa v Antverpách).
            9. V dôsledku zamietnutia ich žaloby podali žalobcovia v konaní vo veci samej odvolanie na Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd v Antverpách).
            10. Podľa tohto naposledy uvedeného súdu sa spor, o ktorom rozhoduje, týka belgickej daňovej klasifikácie nehnuteľnosti nachádzajúcej sa vo Francúzsku. V tejto súvislosti súd uvádza, že v zmysle dohody o zamedzení dvojitého zdanenia sú príjmy z nehnuteľností zdaniteľné len v štáte, v ktorom sa nehnuteľnosť nachádza. Toto oslobodenie od dane bolo súčasťou zvýhodnenia Belgického kráľovstva formou výhrady progresívneho zdanenia, v zmysle ktorej sa príjmy z nehnuteľností nachádzajúcich sa vo Francúzsku môžu zohľadniť pri určení daňovej sadzby uplatniteľnej na príjmy, ktoré sú zdaniteľné v Belgicku.
            11. Hof van beroep te Antwerpen taktiež zdôrazňuje, že príjem z neprenajatých nehnuteľností nachádzajúcich sa v Belgicku je určený na základe katastrálneho príjmu a že hypotetický príjem z nehnuteľnosti je stanovený podobným spôsobom ako vo Francúzsku. V súlade s článkom 7 ZDP 92 je však príjem z neprenajatých nehnuteľností, ktoré sa nachádzajú v inom štáte, než je Belgicko, určený v závislosti od hodnoty nájmu. Belgický katastrálny príjem a francúzsky katastrálny príjem sú porovnateľné, ale katastrálny príjem je spravidla nižší než hodnota nájmu.
            12. Za týchto okolností rozhodol Hof van beroep te Antwerpen konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
            „Bráni článok 56 ES tomu, aby členský štát zdanil neprenajaté nehnuteľnosti v inom členskom štáte na inom základe než ich miestnom katastrálnom príjme, predovšetkým za predpokladu, že miestny katastrálny príjem sa stanovuje podobným spôsobom ako belgický katastrálny príjem z belgických nehnuteľností?“
            O prejudiciálnej otázke
            O rozsahu prejudiciálnej otázky
            13. Je potrebné pripomenúť, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie v spore, ktorý prejednáva. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prislúcha prípadne preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené (rozsudok Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, bod 31 a citovaná judikatúra).
            14. Rovnako, aby bolo možné vnútroštátnemu súdu poskytnúť užitočnú odpoveď, je potrebné vnútroštátnu právnu úpravu dotknutú vo veci samej posúdiť v jej faktickom a právnom kontexte, ktorý vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
            15. Je isté, že v konaní vo veci samej je sporná daňová klasifikácia príjmov z neprenajatých nehnuteľností nadobudnutých vo Francúzsku belgickými rezidentmi, žalobcami v konaní vo veci samej. V zmysle dohody o zamedzení dvojitého zdanenia uzatvorenej medzi týmito dvoma členskými štátmi podliehajú príjmy z nehnuteľného majetku súvisiace s týmto majetkom zdaneniu iba vo Francúzsku. Ustanovenie dohody nazývané „výhrada progresívneho zdanenia“ však umožňuje belgickým úradom zohľadniť tieto príjmy na účely určenia daňovej sadzby, ktorá sa uplatní iba na príjmy zdaniteľné v Belgicku.
            16. Okrem toho vnútroštátny súd zdôrazňuje, že metódy umožňujúce určenie príjmov pochádzajúcich z nehnuteľností, ktoré nie sú v prenájme, sa odlišujú podľa toho, či sa nehnuteľnosť nachádza v Belgicku, alebo v inom členskom štáte. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu tak vyplýva, že vo veci samej je príjem z nehnuteľnosti, ktorá nie je v prenájme vo Francúzsku, určený v závislosti od hodnoty prenájmu, ktorej suma je vyššia než katastrálny príjem z porovnateľnej nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Belgicku.
            17. V zmysle toho, čo bolo uvedené vyššie, treba teda určiť, či sa článok 63 ZFEÚ musí vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá upravuje, pokiaľ ide o uplatnenie výhrady progresívnosti nachádzajúcej sa v dohode o zamedzení dvojitého zdanenia, že pre určenie sadzby dane z príjmu sú príjmy pochádzajúce z neprenajatých nehnuteľností, ktoré sa nachádzajú v inom členskom štáte, stanovené na základe „hodnoty nájmu“, zatiaľ čo príjmy, ktoré súvisia s takýmito nehnuteľnosťami, ale sa nachádzajú v prvom členskom štáte, sú stanovené na základe jeho „katastrálneho príjmu“, a že tento posledný uvedený príjem je, vo všeobecnosti, nižší než „hodnota nájmu“.
            O existencii obmedzenia voľného pohybu kapitálu
            18. Najskôr je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, ak neboli na úrovni Európskej Únie prijaté zjednocujúce alebo harmonizačné opatrenia, je naďalej v právomoci členských štátov stanoviť kritériá na zdanenie príjmov a majetku, aby tak prípadne zmluvnou cestou zamedzili dvojitému zdaneniu. V tejto súvislosti členským štátom nič nebráni v tom, aby v rámci dvojstranných zmlúv s cieľom zamedzenia dvojitému zdaneniu stanovili hraničné ukazovatele na účely rozdelenia daňovej právomoci (rozsudok Imfeld a Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, bod 41, ako aj citovaná judikatúra).
            19. Toto rozdelenie daňovej právomoci však členským štátom neumožňuje uplatňovať opatrenia, ktoré sú v rozpore so slobodami pohybu zaručenými Zmluvou o FEÚ. Pokiaľ totiž ide o výkon daňovej právomoci takto rozdelenej v rámci dvojstranných zmlúv o zamedzení dvojitého zdanenia, členské štáty sú povinné podriadiť sa pravidlám Únie (rozsudok Imfeld a Garcet, EU:C:2013:822, bod 42).
            20. Z toho vyplýva, že s výnimkou dodržania slobôd voľného pohybu zaručených Zmluvou si môže členský štát slobodne stanoviť na účely zdanenia príjmov fyzických osôb metódy výpočtu príjmu z neprenajatej nehnuteľnosti, ktoré sa odlišujú podľa toho, či sa nehnuteľnosť nachádza v tomto členskom štáte, alebo v inom členskom štáte.
            21. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že opatrenia zakázané článkom 63 ods. 1 ZFEÚ ako obmedzenia pohybu kapitálu zahŕňajú opatrenia, ktoré sú spôsobilé odradiť osoby s bydliskom v jednom členskom štáte od investovania do nehnuteľností v iných členských štátoch (rozsudok Libert a i., C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 44).
            22. V situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, je isté, že všetky príjmy z nehnuteľností belgických rezidentov sa zohľadnia pri stanovení daňovej sadzby uplatniteľnej na ich príjmy zdaniteľné v Belgicku. Je tiež isté, že príjem z neprenajatých nehnuteľností nachádzajúcich sa v Belgicku je určený na základe katastrálneho príjmu, ktorého výška je nižšia než hodnota nájmu, ktorá je základom pre určenie príjmu z takejto nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v inom členskom štáte.
            23. Vnútroštátny súd je povinný overiť, či zdaniteľné príjmy belgických rezidentov, vlastníkov neprenajatej nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v inom členskom štáte, než je Belgicko, môžu byť z tohto dôvodu zdaňované vyššou sadzbou dane, než je sadzba, ktorá sa uplatní na príjmy uvedených rezidentov vlastniacich porovnateľnú nehnuteľnosť v Belgicku.
            24. Ak by to tak bolo, predstavovala by právna úprava sporná v konaní vo veci samej odlišné zaobchádzanie spôsobilé odradiť belgických rezidentov od investovania do nehnuteľností v inom členskom štáte, než je Belgicko, čo by mohlo so sebou prinášať prekážku voľného pohybu kapitálu, čo je v zásade článkom 63 ZFEÚ zakázané.
            O existencii odôvodnenia obmedzenia voľného pohybu kapitálu
            25. V súlade s článkom 65 ods. 1 písm. a) ZFEU nemajú ustanovenia článku 63 vplyv na práva členských štátov uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňovníkov podľa miesta bydliska alebo podľa miesta, kde investovali kapitál.
            26. Toto ustanovenie v rozsahu, v akom predstavuje výnimku z voľného pohybu kapitálu, musí byť predmetom striktného výkladu. Preto ho nemožno vykladať v tom zmysle, že akákoľvek daňová právna úprava rozlišujúca medzi daňovníkmi v závislosti od miesta, kde majú bydlisko, alebo od štátu, v ktorom investujú svoj kapitál, je automaticky zlučiteľná so Zmluvou (pozri rozsudok Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, bod 55 a citovanú judikatúru).
            27. Výnimka upravená uvedeným ustanovením je sama obmedzená článkom 65 ods. 3 ZFEÚ, ktorý stanovuje, že vnútroštátne ustanovenia uvedené v odseku 1 tohto článku „nesmú byť prostriedkom pre svojvoľnú diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie voľného pohybu kapitálu a platieb vymedzených v článku 63 (pozri rozsudok Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, bod 56).
            28. Rozdielne zaobchádzanie povolené článkom 65 ods. 1 písm. a) ZFEÚ treba teda odlíšiť od diskriminácie, ktorú zakazuje odsek 3 tohto článku. Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že na to, aby sa mohla vnútroštátna daňová právna úprava považovať za zlučiteľnú s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa voľného pohybu kapitálu, je potrebné, aby sa rozdiel v zaobchádzaní, ktorý upravuje, týkal situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo aby bol odôvodnený naliehavým dôvodom všeobecného záujmu (pozri rozsudok Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, bod 57).
            29. Jednak v konaní vo veci samej je isté, že v zmysle dohody o zamedzení dvojitého zdanenia, ako sa uplatňuje v Belgicku, nie sú v Belgicku zdaňované príjmy z nehnuteľností nachádzajúcich sa vo Francúzsku, zatiaľ čo príjmy z nehnuteľností nachádzajúcich sa v Belgicku sú do daňového základu zahrnuté. Táto dohoda však umožňuje belgickým úradom zohľadniť príjmy z nehnuteľností nachádzajúcich sa vo Francúzsku na určenie daňovej sadzby uplatniteľnej na príjmy zdaniteľné v Belgicku prostredníctvom uplatnenia „výhrady progresívneho zdanenia“ upravenej uvedenou dohodou.
            30. Je potrebné zdôrazniť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že metóda oslobodenia od dane s „výhradou progresívneho zdanenia“ umožňuje zabezpečiť, že príjmy daňovníka, ktoré sú oslobodené od dane v členskom štáte bydliska, môžu byť zohľadnené týmto naposledy uvedeným členským štátom na účely uplatnenia pravidla progresívneho zdanenia pri výpočte sumy dane z ostatného príjmu daňovníka (pozri v tomto zmysle rozsudok Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, bod 47).
            31. Cieľom takejto právnej úpravy je vyhnúť sa tomu, aby v členskom štáte bydliska boli zdaniteľné príjmy daňovníka, vlastníka nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v inom členskom štáte, postihnuté nižšou sadzbou dane, než je tá, ktorá je uplatniteľná na príjmy daňovníkov, vlastníkov porovnateľných nehnuteľností v členskom štáte bydliska.
            32. Vo svetle tohto cieľa je postavenie daňovníkov, ktorí nadobudli nehnuteľnosť v členskom štáte bydliska, porovnateľné s postavením daňovníkov, ktorí nadobudli takúto nehnuteľnosť v inom členskom štáte.
            33. Okrem toho je potrebné konštatovať, že belgická vláda neuvádza žiadny cieľ všeobecného záujmu, ktorý by mohol slúžiť ako odôvodnenie.
            34. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú prejudiciálnu otázku odpovedať, že článok 63 ZFEÚ sa musí vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá môže pri uplatnení výhrady progresívnosti nachádzajúcej sa v dohode o zamedzení dvojitého zdanenia viesť k zvýšenej sadzbe dane z príjmu iba z dôvodu, že metóda určenia príjmov z nehnuteľností vedie k tomu, že tieto príjmy pochádzajúce z neprenajatých nehnuteľností nachádzajúcich sa v inom členskom štáte sú ohodnotené vyššou sumou než príjmy z takýchto nehnuteľností nachádzajúcich sa v prvom členskom štáte. Vnútroštátny súd musí overiť, či má právna úprava, ktorá je sporná v konaní vo veci samej, takýto účinok.
            O trovách
            35. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:
            Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať, že článok 63 ZFEÚ sa musí vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá môže pri uplatnení výhrady progresívnosti nachádzajúcej sa v dohode o zamedzení dvojitého zdanenia viesť k zvýšenej sadzbe dane z príjmu iba z dôvodu, že metóda určenia príjmov z nehnuteľností vedie k tomu, že tieto príjmy pochádzajúce z neprenajatých nehnuteľností nachádzajúcich sa v inom členskom štáte sú ohodnotené vyššou sumou než príjmy z takýchto nehnuteľností nachádzajúcich sa v prvom členskom štáte. Vnútroštátny súd musí overiť, či má právna úprava, ktorá je sporná v konaní vo veci samej, takýto účinok.