title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. júla 2005.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 77/799/EHS - Vzájomná pomoc príslušných orgánov - Oblasť dane z pridanej hodnoty a spotrebných daní - Neúplné prebratie - Územie Gibraltáru.#Vec C-349/03.

text:
      Vec C-349/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 77/799/EHS – Vzájomná pomoc príslušných orgánov – Oblasti DPH a spotrebných daní – Neúplné prebratie – Územie Gibraltáru“
      Návrhy prednesené 10. marca 2005 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. júla 2005
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Vzájomná pomoc orgánov členských štátov v oblasti priamych a nepriamych daní – Smernica 77/799
            – Oblasť dane z pridanej hodnoty a spotrebných daní – Uplatniteľnosť na území Gibraltáru – Nesplnenie povinnosti
      (Akt o pristúpení 1972, články 28 a 29; smernica Rady 77/799)
      Podľa článku 28 aktu o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska sa na
         Gibraltár nevzťahujú akty orgánov Spoločenstva v oblasti harmonizácie právnej úpravy členských štátov týkajúce sa daní z obratu,
         pokiaľ Rada na základe návrhu Komisie jednomyseľne nestanoví inak. Za takéto akty nemožno považovať ustanovenia, ktoré len
         upravujú spoluprácu medzi členskými štátmi a ponechávajú na nich použitie vlastných metód získavania a postupovania informácií.

      Tak je tomu aj v prípade smernice 77/799 o vzájomnej pomoci príslušných orgánov členských štátov v oblasti priamych a nepriamych
         daní, zmenenej a doplnenej smernicou 79/1070 a smernicou 92/12 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej
         dani, takže pokiaľ ide o daň z pridanej hodnoty, táto smernica nepatrí medzi „akty zosúlaďovania právnej úpravy členských
         štátov týkajúcej sa daní z obratu“ v zmysle článku 28 aktu o pristúpení, a preto sa uplatňuje na Gibraltár.

      Preto sa smernica 77/799 v znení zmien a doplnení v časti, v ktorej sa týka spotrebných daní, uplatňuje takisto na Gibraltár.
         Prípadné neuplatnenie ustanovení požadujúcich harmonizáciu týchto daní ako takých na tomto území totiž s prihliadnutím na
         článok 29 aktu o pristúpení v spojení s jeho prílohou I časťou 1 bodom 4, podľa ktorého územie Gibraltáru nie je súčasťou
         colného územia Spoločenstva, neznamená, že Gibraltáru sa v žiadnom prípade netýka požiadavka vzájomnej spolupráce príslušných
         orgánov členských štátov v oblasti spotrebných daní, ktorá vyplýva zo smernice 77/799 v znení zmien a doplnení.

      Z toho vyplýva, že Spojené kráľovstvo si tým, že v oblasti dane z pridanej hodnoty a spotrebných daní neuplatnilo smernicu
         77/799 v znení zmien a doplnení na území Gibraltáru, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy ES.

       (pozri body 42, 44 – 46, 50 – 51, 53 – 54, 56 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 21. júla 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 77/799/EHS – Vzájomná pomoc príslušných orgánov – Oblasti DPH a spotrebných daní – Neúplné prebratie – Územie Gibraltáru“
      Vo veci C‑349/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 7. augusta 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      ktorú v konaní podporuje:
      Španielske kráľovstvo, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      proti
      Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: K. Manji a R. Caudwell, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci D. Wyatt, QC, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann a A. Rosas, R. Silva de Lapuerta a A. Borg Barthet, sudcovia R. Schintgen,
         N. Colneric (spravodajkyňa), S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, G. Arestis, M. Ilešič, J. Malenovský a J. Klučka,

      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného
         Írska si tým, že neuplatnilo smernicu Rady 77/799/EHS z 19. decembra 1977 o vzájomnej pomoci príslušných orgánov členských
         štátov v oblasti priamych a nepriamych daní (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001, s. 63), zmenenú a doplnenú smernicou
         Rady 79/1070/EHS zo 6. decembra 1979 (Ú. v. ES L 331, s. 8; Mim. vyd. 09/001, s. 77) a smernicou Rady 92/12/EHS z 25. februára
         1992 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov
         (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179, ďalej len „smernica 77/799 v znení zmien a doplnení“), na území Gibraltáru,
         nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy ES.

      2       Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 4. decembra 2003 bol Španielskemu kráľovstvu povolený vstup do konania ako vedľajšiemu
         účastníkovi konania na podporu návrhov Komisie.

      3       Spojené kráľovstvo navrhuje zamietnuť žalobu Komisie a zaviazať ju na náhradu trov konania.
       Právny rámec
       Čiastočné vylúčenie územia Gibraltáru z oblasti pôsobnosti práva Spoločenstva
      4       Článok 28 Aktu o podmienkach pristúpenia Dánskeho kráľovstva, Írska, Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska
         a o zmenách zmlúv (Ú. v. ES L 73, s. 14, ďalej len „akt o pristúpení“) stanovuje:

      „Akty orgánov spoločenstiev týkajúce sa výrobkov prílohy II zmluvy o EHS a výrobkov podliehajúcich pri dovoze do spoločenstiev
         osobitnej právnej úprave v dôsledku uplatňovania spoločnej poľnohospodárskej politiky rovnako ako akty v oblasti zosúlaďovania
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa nevzťahujú na Gibraltár, pokiaľ Rada jednomyseľne na návrh
         Komisie nestanoví inak.“

      5       V zmysle článku 29 aktu o pristúpení v spojení s jeho prílohou I časťou I bodom 4 je územie Gibraltáru vylúčené z colného
         územia Spoločenstva.

       Smernica 77/799 a jej zmeny a doplnenia
      6       Smernica 77/799 sa vo svojom pôvodnom znení týkala vzájomnej pomoci príslušných orgánov členských štátov v oblasti priamych
         daní. Bola prijatá na základe článku 100 Zmluvy EHS (zmenený, neskôr článok 100 Zmluvy ES, teraz článok 94 ES).

      7       Smernica 79/1070 rozšírila rozsah pôsobnosti smernice 77/799 na daň z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“). Bola prijatá na
         základe článku 99 Zmluvy EHS (zmeneného Jednotným európskym aktom, zmenený, neskôr článok 99 Zmluvy ES, teraz článok 93 ES)
         a článku 100 Zmluvy EHS.

      8       V zmysle prvého odôvodnenia smernice 79/1070 „daňové úniky a vyhýbanie sa daňovým povinnostiam vedú k rozpočtovým stratám,
         k poškodzovaniu zásady daňovej spravodlivosti a ohrozujú poctivú hospodársku súťaž;… to ovplyvňuje riadne fungovanie spoločného
         trhu“.

      9       Druhé odôvodnenie tejto smernice stanovuje:
      „… na účinnejší boj proti týmto praktikám treba posilniť spoluprácu medzi správcami dane vnútri spoločenstva v súlade so spoločnými
         zásadami a pravidlami“.

      10     Podľa tretieho odôvodnenia tejto smernice:
      „… treba rozšíriť túto vzájomnú pomoc [medzi príslušnými orgánmi štátov] na oblasť nepriamych daní, aby bolo zaistené ich
         správne vymeranie a výber“.

      11     Štvrté odôvodnenie smernice 79/1070 stanovuje:
      „… je nutné, aby sa vzájomná pomoc rozšírila na daň z pridanej hodnoty, kvôli jej povahe všeobecnej dane zo spotreby a jej
         úlohy v systéme vlastných zdrojov spoločenstva.“

      12     Podľa článku 2 smernice 79/1070, členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
         na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 1. januára 1981.

      13     Smernica 92/12 ďalej rozšírila rozsah pôsobnosti smernice 77/799 na spotrebnú daň z minerálnych olejov, alkoholu a alkoholických
         nápojov, ako aj z tabakových výrobkov. Smernica 92/12 sa zakladala na článku 99 Zmluvy EHS v znení Jednotného európskeho aktu.

      14     Podľa prvého odôvodnenia smernice 92/12:
      „… vytvorenie a činnosť vnútorného trhu si vyžaduje voľný pohyb tovaru, vrátane tovaru, ktorý podlieha spotrebným daniam“.
      15     Štvrté odôvodnenie tejto smernice stanovuje, že na zabezpečenie vytvorenia a fungovania vnútorného trhu by malo byť zdanenie
         identické vo všetkých členských štátoch.

      16     Článok 1 ods. 1 smernice 77/799 v znení zmien a doplnení stanovuje:
      „V súlade s touto smernicou, kompetentné orgány členského štátu si vymenia akékoľvek informácie, ktoré by im umožnili uskutočniť
         správne stanovenie daní, pokiaľ ide o dane z príjmu a kapitálu a akékoľvek informácie, vzťahujúcu sa na určenie nasledovných
         nepriamych daní

      –       daň z pridanej hodnoty,
      –       spotrebná daň z minerálnych olejov,
      –       spotrebná daň z alkoholu a alkoholických nápojov,
      –       spotrebná daň z tabakových výrobkov.“
      17     Článok 8 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
      „Táto smernica nezaväzuje na začatie zisťovania na získanie informácií [alebo na postúpenie informácií – neoficiálny preklad], pokiaľ členský štát, ktorý má zadovážiť informáciu je obmedzený zákonmi alebo administratívnou praxou na začatie takéhoto
         zisťovania, alebo na získavanie a využívanie takto získaných informácií na vlastné účely.“

      18     Podľa článku 31 ods. 1 smernice 92/12 členské štáty uvedú do 1. januára 1993 do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne
         opatrenia, ktoré sú potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou.

       Konanie pred podaním žaloby
      19     Keďže Komisia zastáva stanovisko, že Spojené kráľovstvo ju neinformovalo o opatreniach prijatých na prebratie smernice 77/799
         v znení zmien a doplnení do vnútroštátneho právneho poriadku v súvislosti s územím Gibraltáru, začala konanie o nesplnenie
         povinnosti podľa článku 226 ES a zaslala tomuto štátu výzvu, aby jej predložil svoje pripomienky. Britské orgány na to informovali
         Komisiu o opatreniach, ktoré prijali v súvislosti s priamymi daňami v nariadení č. 26 z roku 1997 o zmene a doplnení nariadenia
         o dani z príjmov [Income Tax (Amendment) (N˚ 2) Ordinance 1997], ktoré nadobudlo účinnosť 1. októbra 1997. Spojené kráľovstvo
         však tvrdí, že vzhľadom na to, že Gibraltár nepatrí do spoločného systému DPH a ani sa naň nevzťahujú harmonizované pravidlá
         v oblasti spotrebných daní, neuplatňujú sa na dané územie ustanovenia tejto smernice o uvedených daniach. Po dodatočnej výzve
         vypracovala Komisia 27. júna 2002 odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzvala dotknutý štát na prijatie nevyhnutných opatrení
         na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho oznámenia. Keďže z pripomienok predložených vládou
         Spojeného kráľovstva v nadväznosti na toto stanovisko bolo zjavné, že nesplnenie povinnosti, na ktoré poukazovalo odôvodnené
         stanovisko, pretrváva, rozhodla sa Komisia podať túto žalobu.

       O žalobe
       Tvrdenia účastníkov konania
      20     Komisia uznáva, že v zmysle článku 28 aktu o pristúpení je územie Gibraltáru vylúčené z oblasti pôsobnosti harmonizačných
         pravidiel týkajúcich sa daní z obratu a na účely tohto konania je pripravená predpokladať, že na toto územie sa neuplatňujú
         ani ustanovenia práva Spoločenstva o harmonizácii spotrebných daní.

      21     Komisia však tvrdí, že ustanovenia smernice 77/799 v znení zmien a doplnení týkajúce sa vzájomnej pomoci príslušných orgánov
         členských štátov v oblasti DPH a spotrebných daní sú súčasťou ustanovení práva Spoločenstva, ktoré sa uplatňujú na Gibraltár.

      22     Táto smernica vytvorila mechanizmus výmeny informácií medzi daňovými orgánmi členských štátov s cieľom umožniť im dôslednejšie
         rešpektovanie ich vnútroštátnej právnej úpravy. Jej cieľom je výlučne uľahčiť výmenu nevyhnutných informácií na vymeranie
         a výber daní v súlade s daňovým systémom každého členského štátu a tak bojovať proti daňovým podvodom, zabrániť narušeniu
         pohybu kapitálu a chrániť zdravú hospodársku súťaž. Zmeny a doplnenia smernice 77/799 smernicami 79/1070 a 92/12 nemajú podľa
         Komisie žiaden dosah na daňové právo členských štátov ako také. Nejde o opatrenie na harmonizáciu právnych predpisov týkajúcich
         sa DPH alebo spotrebných daní.

      23     Informácie daňových úradov Gibraltáru môžu byť užitočné, dokonca nevyhnutné, pre riadne stanovenie DPH alebo spotrebných daní
         v iných oblastiach Európskeho spoločenstva napriek tomu, že tieto dane sa na území Gibraltáru neuplatňujú.

      24     V konečnom dôsledku možno podľa Komisie tvrdiť, že článok 10 ES vyžaduje rozšírenie vzájomného systému výmeny informácií na
         Gibraltár.

      25     Keďže sa smernica 92/12 týka takmer výlučne harmonizácie hmotnoprávnych predpisov v oblasti spotrebných daní, nevyhnutne sa
         zakladá na článku 99 Zmluvy EHS. Samotná skutočnosť, že ustanovenie sa nachádza v opatrení, ktoré sa týka najmä hmotnoprávnej
         harmonizácie, mu nedáva charakter harmonizačného ustanovenia. Smernica 79/1070 sa musela zakladať na článku 100 Zmluvy EHS.
         Právny základ, ktorý bol použitý pri rozšírení pôsobnosti smernice 77/799 na DPH a spotrebné dane, nemôže byť v žiadnom prípade
         určujúcim pre posudzovanie opatrení vzájomnej pomoci z hľadiska článku 28 aktu o pristúpení.

      26     Španielska vláda tvrdí, že hoci malo Spoločenstvo z rôznych dôvodov v úmysle vylúčiť niektoré územia z harmonizácie nepriamych
         daní a túto skutočnosť akceptovalo, nehodlá vytvoriť situáciu, v ktorej sa niektoré z týchto území stanú miestami podvodov
         na úkor iných členských štátov, a to tak, že členský štát odmietne poskytnúť inému členskému štátu informácie týkajúce sa
         jedného zo svojich území. Takáto situácia by pravdepodobne zabránila hmotnoprávnej harmonizácii na iných územiach, ktoré podliehajú
         harmonizácii.

      27     Ekonomická realita Gibraltáru vrátane jej vplyvu na rôzne aspekty fungovania vnútorného trhu sa zmenila. Španielske kráľovstvo,
         ktoré v súvislosti s neprebratím smernice utrpelo najväčšiu škodu, má dostatočné dôkazy, aby preukázalo, že neuplatnenie smernice
         77/799 v znení zmien a doplnení na Gibraltár spôsobuje členským štátom škodu. Toto tvrdenie posunuté do extrému smeruje k povinnosti
         spolupráce medzi členskými štátmi, ktorá vyplýva z článku 10 ES.

      28     Možno konštatovať určitý vývoj koncepcie a dôležitosti, ktoré by sa mali priznať spolupráci medzi daňovými orgánmi prostredníctvom
         výmeny informácií na účel efektívnejšieho boja proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa daňovej povinnosti. Postupne možno rozlišovať
         medzi opatrením spolupráce, ktoré sa vzťahuje na cieľ daňovej harmonizácie, a opatrením, ktoré nedosahuje tento stupeň dôležitosti
         a ktoré sa obmedzuje na stanovenie pravidiel spolupráce medzi členskými štátmi.

      29     Hoci v Španielsku jestvujú územia, kde sa DPH neuplatňuje alebo ktoré nie sú súčasťou colnej únie, Španielske kráľovstvo sa
         nedomnieva, že smernica 77/799 zmenená a doplnená smernicou 79/1070 alebo smernicou 92/12 by sa na týchto územiach nemala
         uplatňovať.

      30     Na záver španielska vláda tvrdí, že zo skutočnosti, že niektoré územia sú vylúčené z oblasti pôsobnosti DPH a spotrebných
         daní, nevyplýva, že sú automaticky vylúčené z oblasti pôsobnosti smernice 77/799 v znení zmien a doplnení. Táto smernica má
         za cieľ všeobecné územné uplatnenie.

      31     Vláda Spojeného kráľovstva napáda dôvodnosť žaloby. Rozšírenie režimu smernice 77/799 jednak na DPH prostredníctvom smernice
         79/1070 a jednak na spotrebné dane prostredníctvom smernice 92/12 sa na Gibraltár nevzťahuje.

      32     V rozsahu, v akom sa smernica 77/799 v znení zmien a doplnení týka vzájomnej pomoci pri DPH, zahŕňa „zosúlaďovanie právnych
         úprav členských štátov týkajúcich sa daní z obratu“ v zmysle článku 28 aktu o pristúpení a z toho vyplýva, že sa netýka Gibraltáru.
         Znenie tohto ustanovenia sa má chápať v jeho obvyklom význame.

      33     V rozsahu, v akom sa táto smernica týka vzájomnej pomoci pri spotrebných daniach, sa na Gibraltár takisto neuplatňuje. To
         vyplýva z vylúčenia Gibraltáru z colného územia Spoločenstva a zo skutočnosti, že ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe tovaru
         v zmysle vnútorného trhu sa na Gibraltár nevzťahujú. Prvé odôvodnenie smernice 92/12, ako aj niektoré ďalšie poukazujú na
         to, že cieľom smernice je zabezpečiť voľný pohyb tovaru.

      34     Je nemožné odlíšiť ciele vzájomnej pomoci vo veciach vymerania a výberu DPH a spotrebných daní od cieľov harmonizácie ustanovení
         týkajúcich sa DPH a spotrebných daní. Vymeranie a výber DPH a spotrebných daní, ktoré úzko súvisia so vzájomnou pomocou stanovenou
         v tejto smernici, sú nerozlučne spojené s daňami a poplatkami, ktoré sa majú vymerať a vyberať. Účinnosť, s akou je daňový
         systém spravovaný, je dôležitým faktorom pri určovaní efektívnej daňovej sadzby a v praktickom zmysle slova je tento faktor
         neoddeliteľný od schopnosti členských štátov vyberať dane.

      35     Rozšírenie oblasti pôsobnosti smernice 77/799 smernicami 79/1070 a 92/12 bolo prijaté na základe článku 99 Zmluvy EHS týkajúceho
         sa harmonizácie právnych úprav v oblasti nepriameho zdaňovania v rozsahu potrebnom na zabezpečenie vytvorenia a fungovania
         vnútorného trhu. Právny základ, ktorý bol použitý s cieľom rozšíriť režim vzájomnej pomoci na DPH a spotrebné dane, nie je
         pre otázky, ktoré sú predmetom tohto konania, určujúci, ale je v pozadí tohto sporu a musí sa brať do úvahy.

      36     Vláda Spojeného kráľovstva pripomína, že v bode 67 rozsudku z 29. apríla 2004, Komisia/Rada (C‑338/01, Zb. s. I‑4829), Súdny
         dvor vyhlásil, že výraz „fiškálne ustanovenia“, ktorý sa nachádza v článku 95 ods. 2 ES, je potrebné vykladať tak, že nepokrýva
         len ustanovenia definujúce daňovníkov, zdaniteľné plnenia, zdaniteľný základ, sadzby a oslobodenia od priamych a nepriamych
         daní, ale aj ustanovenia týkajúce sa spôsobu ich výberu. Podobné úvahy sa uplatňujú na túto vec.

      37     Prístup Spojeného kráľovstva je v súlade s nedávno prijatou daňovou právnou úpravou Spoločenstva, podľa ktorej sú opatrenia
         spolupráce v oblasti DPH opatreniami na harmonizáciu daní [pozri odôvodnenie č. 3 nariadenia Rady (ES) č. 1798/2003 zo 7. októbra
         2003 o administratívnej spolupráci v oblasti dane z pridanej hodnoty a ktoré zrušuje nariadenia (EHS) č. 218/92 (Ú. v. ES
         L 264, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 392)].

      38     Odvolanie sa na článok 10 ES ako na základ odôvodnenia s cieľom vyhnúť sa následkom, ktoré by inak vyplývali z uplatnenia
         článku 28 aktu o pristúpení, nie je v súlade ani so znením, ani s duchom článku 10 ES.

      39     Tvrdenia Španielskeho kráľovstva týkajúce sa právnej situácie dotknutých španielskych území nie je relevantné vo veci, ktorá
         je predmetom tohto konania.

       Posúdenie Súdnym dvorom
       Úvodná poznámka
      40     Vo svetle konania pred podaním žaloby a odôvodnenia návrhu sa musí táto žaloba vnímať tak, že sa týka neuplatnenia smernice
         77/799 v znení zmien a doplnení, len pokiaľ ide o DPH a spotrebné dane.

       Vzájomná pomoc príslušných orgánov v oblasti DPH
      41     Na základe článku 299 ods. 4 ES sa má Zmluva uplatňovať na Gibraltár, keďže ide o kolóniu koruny, a za jej vonkajšie vzťahy
         zodpovedá Spojené kráľovstvo. Podľa aktu o pristúpení sa však určité ustanovenia Zmluvy na Gibraltár neuplatňujú (pozri rozsudok
         z 23. septembra 2003, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑30/01, Zb. s. I‑9481, bod 47) s tým, že tieto výnimky boli prijaté vzhľadom
         na jeho osobitnú právnu situáciu a predovšetkým na jeho postavenie ako slobodného prístavu na tomto území.

      42     Z článku 28 aktu o pristúpení vyplýva, že na Gibraltár sa nevzťahujú akty orgánov Spoločenstva v oblasti harmonizácie právnej
         úpravy členských štátov týkajúce sa daní z obratu, pokiaľ Rada na základe návrhu Komisie jednomyseľne nestanoví inak.

      43     Toto ustanovenie musí byť ako výnimka z uplatňovania práva Spoločenstva na území Spoločenstva vykladané tak, aby sa jeho rozsah
         obmedzil na nevyhnutnú ochranu záujmov Gibraltáru, ktoré mu toto ustanovenie umožňuje zachovať. Tiež by sa malo vnímať vo
         svetle druhej vety článku 10 prvého odseku ES, v zmysle ktorej členské štáty uľahčia dosiahnutie úloh Spoločenstva (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 1988, Komisia/Grécko, 194/85 a 241/85, Zb. s. 1037, bod 20).

      44     Ustanovenia, ktoré len upravujú spoluprácu medzi členskými štátmi a ponechávajú na nich použitie vlastných metód získavania
         a postupovania informácií, preto nemožno považovať za „akty v oblasti zosúlaďovania právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu“ v zmysle článku 28.

      45     Smernica 77/799 v znení zmien a doplnení však tento rámec neprekračuje, čo je zjavné predovšetkým z jej článku 8 ods. 1, ktorý
         poukazuje na obmedzenia výmeny informácií vyplývajúce z právnej úpravy alebo z administratívnej praxe dotknutých členských
         štátov.

      46     Je preto namieste dospieť k záveru, že smernica 77/799 v znení zmien a doplnení nepatrí, pokiaľ ide o DPH, medzi „akty zosúlaďovania
         právnej úpravy členských štátov týkajúcej sa daní z obratu“ v zmysle článku 28 aktu o pristúpení.

      47     Toto posúdenie nie je v rozpore s posúdením, ku ktorému Súdny dvor dospel v už citovanom rozsudku Komisia/Rada, ktorý vykladá
         výraz „fiškálne ustanovenia“ v zmysle článku 95 ods. 2 ES a nie výraz „akty v oblasti zosúlaďovania právnych predpisov“ v zmysle
         článku 28 aktu o pristúpení.

      48     Okrem toho je pravda, že odôvodnenie č. 3 nariadenia č. 1798/2003, o ktoré sa opiera vláda Spojeného kráľovstva, stanovuje,
         že „opatrenia na harmonizáciu daní prijaté kvôli dobudovaniu vnútorného trhu by preto mali zahrňovať zriadenie spoločného
         systému na výmenu informácií medzi členskými štátmi, pri ktorom administratívne orgány členských štátov si majú navzájom pomáhať
         a spolupracovať s Komisiou, aby sa zabezpečilo náležité uplatňovanie DPH na dodávky tovarov a služieb, nadobúdanie tovarov
         vo vnútri spoločenstva a dovozy tovarov“.

      49     Ustanovenie primárneho práva, ako je článok 28 aktu o pristúpení, však nemožno vykladať vo svetle odôvodnenia v opatrení sekundárneho
         práva. Okrem toho už citované odôvodnenie č. 3 je súčasťou odôvodnenia nariadenia prijatého zákonodarcom Spoločenstva na základe
         článku 93 ES, ktoré nie je tak ako článok 28 aktu o pristúpení derogačným ustanovením. Toto odôvodnenie preto nemôže spochybniť
         posúdenie Súdneho dvora v článku 46 tohto rozsudku.

      50     Z už uvedeného vyplýva, že smernica 77/799 v znení zmien a doplnení sa, pokiaľ ide o DPH, uplatňuje na Gibraltár.
       Vzájomná pomoc príslušných orgánov v oblasti spotrebných daní
      51     V tejto súvislosti sa musí poukázať na to, že podľa článku 29 aktu o pristúpení v spojení s jeho prílohou I časťou 1 bodom
         4, nie je územie Gibraltáru súčasťou colného územia Spoločenstva. Rovnako ako v prípade článku 28 aktu o pristúpení sa táto
         výnimka musí vykladať reštriktívne.

      52     Na účely tejto veci nie je potrebné určiť, či z vylúčenia Gibraltáru z colného územia Spoločenstva vyplýva, že ustanovenia
         smernice 92/12 týkajúce sa harmonizácie hmotnoprávnych právnych úprav v oblasti spotrebných daní sa na Gibraltár neuplatňujú.

      53     Z predpokladu, že tieto ustanovenia sa neuplatňujú na toto územie, nevyplýva, že Gibraltáru sa v žiadnom prípade netýka požiadavka
         vzájomnej spolupráce príslušných orgánov členských štátov v oblasti spotrebných daní, ktorá vyplýva zo smernice 77/799 v znení
         zmien a doplnení. Skutočnosť, že orgány Gibraltáru podliehajú tejto povinnosti, totiž nemá vplyv na prípadné neuplatnenie
         ustanovení požadujúcich harmonizáciu týchto daní ako takých na tomto území.

      54     Smernica 77/799 v znení zmien a doplnení sa preto v časti, v ktorej sa týka spotrebných daní, uplatňuje na Gibraltár.
      55     Vo svetle uvedeného sa musí žaloba Komisie považovať za dôvodnú.
      56     Je preto potrebné konštatovať, že Spojené kráľovstvo si tým, že v oblasti DPH a spotrebných daní neuplatnilo smernicu 77/799
         v znení zmien a doplnení na území Gibraltáru, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy ES.

       O trovách
      57     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Spojené kráľovstvo na náhradu trov konania a Spojené kráľovstvo
         nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. V súlade s článkom 69 ods. 4 prvým
         pododsekom toho istého rokovacieho poriadku Španielske kráľovstvo, ktoré vstúpilo do konania ako vedľajší účastník, znáša
         svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska si tým, že v oblasti DPH a spotrebných daní neuplatnilo smernicu Rady
            77/799/EHS z 19. decembra 1977 o vzájomnej pomoci príslušných orgánov členských štátov v oblasti priamych a nepriamych daní,
            zmenenú a doplnenú smernicou Rady zo 6. decembra 1979 a smernicou Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecných systémoch
            pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov, na území Gibraltáru, nesplnilo
            povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy ES.
      2.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska je povinné nahradiť trovy konania.
      3.      Španielske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) zo 6. apríla 2017.#Azanta A/S proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie NIMORAL – Skoršia slovná ochranná známka Európskej únie NEORAL – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-49/16.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 26. novembra 2015.#Bionecs GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva BIONECS – Skoršia medzinárodná slovná ochranná známka BIONECT – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-262/14.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 8. novembra 2012. # Lagura Vermögensverwaltung GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Hafen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Colný kódex Spoločenstva - Článok 220 ods. 2 písm. b) - Dodatočné vyberanie dovozného cla - Legitímna dôvera - Nemožnosť preukázať správnosť osvedčenia o pôvode tovaru - Pojem ‚osvedčenie založené na nesprávnom opise faktov poskytnutých vývozcom‘ - Dôkazné bremeno - Systém všeobecných colných preferencií. # Vec C-438/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 8. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Colný kódex Spoločenstva — Článok 220 ods. 2 písm. b) — Dodatočné vyberanie dovozného cla — Legitímna dôvera — Nemožnosť preukázať správnosť osvedčenia o pôvode tovaru — Pojem ‚osvedčenie založené na nesprávnom opise faktov poskytnutých vývozcom‘ — Dôkazné bremeno — Systém všeobecných colných preferencií“
      Vo veci C-438/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Nemecko) z 22. júna 2011 a doručený Súdnemu dvoru 26. augusta 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Lagura Vermögensverwaltung GmbH

      proti

         Hauptzollamt Hamburg-Hafen,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič (spravodajca), M. Safjan a M. Berger,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. júla 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Lagura Vermögensverwaltung GmbH, v zastúpení: T. Lieber, Rechtsanwalt,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Bouyon a B.-R. Killmann, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 220 ods. 2 písm. b) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra 2000 (Ú. v. ES L 311, s. 17; Mim. vyd. 02/010, s. 239, ďalej len „colný kódex“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú nemecká spoločnosť Lagura Vermögensverwaltung GmbH (ďalej len „Lagura“) a Hauptzollamt Hamburg-Hafen (Hlavný colný úrad Hamburg-Hafen, ďalej len „Hauptzollamt“), ktorého predmetom je dodatočné vyberanie dovozného cla od tejto spoločnosti z dôvodu dovozu obuvi do Európskej únie.

         Právny rámec

         Colný kódex

               3

               Colný kódex bol zrušený nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 z 23. apríla 2008, ktorým sa stanovuje Colný kódex Spoločenstva (modernizovaný Colný kódex) (Ú. v. EÚ L 145, s. 1), pričom niektoré jeho ustanovenia nadobudli účinnosť 24. júna 2008. Vzhľadom na rozhodné obdobie z pohľadu skutkových okolností vo veci samej sa na toto konanie naďalej vzťahujú pravidlá stanovené v colnom kódexe.

               4

               Článok 220 colného kódexu stanovoval:
               „1.   Ak suma cla vyplývajúca z colného dlhu nebola zapísaná do účtovnej evidencie… alebo ak bola zapísaná do účtovnej evidencie vo výške nižšej ako suma dlžná na základe právnych predpisov, zapíše sa suma cla, ktorá má byť vybratá alebo zostáva na vybratie do 2 dní odo dňa, kedy sa colné orgány o tejto skutočnosti dozvedeli a môžu vypočítať sumu dlžnú na základe právnych predpisov a určiť dlžníka (dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie). …
               2.   … dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie sa nevykoná, pokiaľ:
               …

                        b)

                        sa suma cla dlžná podľa zákona nezapísala do účtovných dokladov v dôsledku chyby na strane colných orgánov, ktorú zodpovedná osoba za zaplatenie cla nemohla zistiť, pričom na svojej strane konala v dobrej viere a dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce z platných právnych predpisov týkajúcich sa colného vyhlásenia.
                        Ak sa stanoví preferenčné postavenie tovaru na základe systému spolupráce medzi správami zahŕňajúcimi orgány alebo orgány tretej krajiny [zahŕňajúcimi orgány tretej krajiny – neoficiálny preklad], vydanie osvedčenia týmito orgánmi alebo orgánmi [týmito orgánmi – neoficiálny preklad], ak by sa ukázalo ako nesprávne, znamená chybu, ktorá sa nemohla celkom zistiť v zmysle prvého pododseku.
                        Vydanie nesprávneho osvedčenia neznamená chybu, ak sa toto osvedčenie zakladá na nesprávnom zaúčtovaní [nesprávnom opise – neoficiálny preklad] faktov poskytnutých vývozcom, okrem prípadov, keď je zrejmé, že vydávajúce orgány alebo orgány si uvedomovali [vydávajúce orgány si uvedomovali – neoficiálny preklad] alebo si mali uvedomiť, že tovar nespĺňa podmienky uvedené na oprávnenie preferenčného zaobchádzania.
                        Zodpovedná osoba môže prehlásiť dobrú vieru, ak dokáže preukázať, že počas obdobia, keď sa konali príslušné obchodné operácie, venovala náležitú starostlivosť na zabezpečenie splnenia všetkých podmienok na preferenčné zaobchádzanie.

                  …“

         Nariadenie (EHS) č. 2454/93

               5

               Článok 94 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92 (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3), zmenené a doplnené nariadením Komisie (ES) č. 1602/2000 z 24. júla 2000 (Ú. v. EÚ L 188, s. 1), stanovuje:
               „1.   Následné overovania ‚formulárov A‘ osvedčení o pôvode… budú vykonávané náhodne alebo kedykoľvek budú mať colné orgány Spoločenstva oprávnené pochybnosti, pokiaľ ide o pravosť týchto dokumentov, štatút pôvodu príslušných výrobkov alebo splnenie ostatných požiadaviek tohto protokolu.
               2.   Na účely vykonania ustanovení odseku 1 vrátia colné orgány Spoločenstva ‚formulár A‘ osvedčenia o pôvode a faktúru, ak bola predložená,… zodpovedným vládnym orgánom vyvážajúcej zvýhodnenej krajiny uvedúc tam, kde je to vhodné, dôvody svojej žiadosti. Akékoľvek získané dokumenty a informácie naznačujúce, že informácie uvedené v doklade o pôvode sú nesprávne, sa zasielajú spolu so žiadosťou o dodatočné overenie.
               Ak sa uvedené orgány rozhodnú po dobu čakania na výsledky overovania pozastaviť prístup k colným preferenciám…, ponúknu prepustenie daných výrobkov príslušnému dovozcovi s tým, že môžu vykonať akékoľvek predbežné opatrenia, ktoré považujú za potrebné.
               3.   V prípade, že bola v súlade s ustanoveniami odseku 1 podaná žiadosť o následné overenie, takéto overenie sa vykoná a jeho výsledky sa oznámia… colným orgánom Spoločenstva. Tieto výsledky majú umožniť stanoviť, či sa napadnutý dôkaz o pôvode vzťahuje na skutočne vyvezené výrobky a či sa tieto výrobky naozaj môžu považovať za výrobky s pôvodom vo zvýhodnenej krajine alebo v Spoločenstve.
               …“

         Nariadenie (ES) č. 980/2005

               6

               Článok 1 nariadenia Rady (ES) č. 980/2005 z 27. júna 2005, ktorým sa uplatňuje systém všeobecných colných preferencií (Ú. v. EÚ L 169, s. 1), stanovuje:
               „1.   Systém všeobecných colných preferencií Spoločenstva… sa odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto nariadenia do 31. decembra 2008 uplatňuje v súlade s týmto nariadením.
               2.   Toto nariadenie stanovuje:

                        a)

                        všeobecné dojednanie;

                  …“

               7

               Článok 2 tohto nariadenia spresňuje, že „zoznam prijímajúcich krajín, ktoré čerpajú výhody z dojednaní uvedených v článku 1 ods. 2 je uvedený v prílohe I“. Osobitná administratívna oblasť Čínskej ľudovej republiky Macao (ďalej len „Macao“) sa nachádza medzi zvýhodnenými krajinami a územiami uvedenými v tejto prílohe.

               8

               Podľa článku 7 ods. 2 uvedeného nariadenia „clá ad valorem podľa spoločného colného sadzobníka na výrobky zahrnuté do zoznamu v prílohe II ako citlivé výrobky sa znížia o 3,5 percentuálneho bodu“. Obuv, ktorá je zaradená ako citlivý výrobok, je citovaná medzi výrobkami zahrnutými v prílohe II toho istého nariadenia, čerpajúc tak výhody ním stanoveného preferenčného režimu.

               9

               Podľa prílohy I nariadenia č. 980/2005 boli colné preferencie pre obuv s pôvodom v Čínskej ľudovej republike zrušené.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               10

               V priebehu roku 2007 doviezla Lagura obuv do Únie. Od februára do septembra toho roku podala Lagura niekoľko colných vyhlásení na účely uvedenia týchto výrobkov do režimu voľného colného obehu Únie. Na účely doloženia ich pôvodu boli k colným vyhláseniam priložené „formuláre A“ osvedčení o pôvode, ktoré uvádzali, že krajinou pôvodu je Macao a že ich výrobcom je spoločnosť S, resp. spoločnosť V., ktoré majú svoje sídlo v tej istej oblasti. Na základe týchto dokumentov uložil Hauptzollamt na dovoz obuvi vždy len preferenčné clo vo výške 3,5 %.

               11

               Po získaní informácií, že v prípade niektorých výrobkov s pôvodom v Číne boli tieto v snahe obísť riadne dovozné clo nesprávne uvedené ako pochádzajúce z Macaa, podal Hauptzollamt žiadosť o následné overenie na kompetentné orgány Macaa podľa článku 94 nariadenia č. 2454/93, zmeneného a doplneného nariadením č. 1602/2000. V rámci týchto kontrol potvrdili uvedené kompetentné orgány v súvislosti s osvedčeniami o pôvode sporných výrobkov, že sú ich autorom, avšak nemohli už overiť obsah uvedených osvedčení, pretože spoločnosti, ktoré boli uvedené ako vývozcovia, ukončili svoju výrobu, čiže boli zatvorené. Orgány Macaa však nevyhlásili osvedčenia o pôvode za neplatné.

               12

               Keďže počas dodatočných kontrol nebol pôvod tovarov potvrdený, Hauptzollamt usúdil, že tieto tovary boli neznámeho pôvodu. Z tohto dôvodu požadoval v troch colných výmeroch z 21., 22. a 25. augusta 2008 s odvolaním sa na článok 220 ods. 1 colného kódexu rozdiel medzi preferenčným clom (3,5 %) a riadnou colnou sadzbou (7 %).

               13

               Po tom, čo Lagura neúspešne napadla toto dodatočné vyberanie dovozného cla, podala žalobu pred vnútroštátnym súdom, v rámci ktorej sa dovoláva predovšetkým ochrany legitímnej dôvery, ako vyplýva z článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu.

               14

               Vnútroštátny súd sa pýta, kto je povinný preukázať, že osvedčenie o pôvode je založené na správnom či nesprávnom opise faktov zo strany vývozcu. V tejto súvislosti pripomína, že Súdny dvor v rozsudku z 9. marca 2006, Beemsterboer Coldstore Services (C-293/04, Zb. s. I-2263), rozhodol, že osoba zodpovedná za zaplatenia cla musí znášať dôkazné bremeno, že predmetné osvedčenie vydané orgánmi tretích krajín sa zakladalo na správnom opise skutočností, hoci v súlade s obvyklými pravidlami rozdelenia dôkazného bremena prislúcha toto bremeno colným orgánom, ktoré chcú uplatňovať článok 220 ods. 2 písm. b) tretí pododsek prvej časti colného kódexu. Vnútroštátny súd odkazuje na bod 43 už citovaného rozsudku Beemsterboer Coldstore Services, z ktorého by vyplývalo, že Únia nemôže znášať škodlivé dôsledky nesprávneho konania dodávateľov dovozcov, a súčasne sa pýta, či by dôkazné bremeno mala znášať zodpovedná osoba iba v prípade trestne postihnuteľného konania vývozcu.

               15

               Za týchto podmienok Finanzgericht Hamburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa za okolností, aké existujú v konaní vo veci samej, keď orgány tretej krajiny už nedokážu overiť, či potvrdenie, ktoré vydali, vychádza zo správne uvedených skutočností, dlžníkovi odoprieť možnosť odvolať sa na ochranu legitímnej dôvery podľa článku 220 ods. 2 písm. b) druhého a tretieho pododseku colného kódexu, ak okolnosti týkajúce sa nepreukázateľnosti obsahovej správnosti osvedčenia o pôvode tovaru spadajú do oblasti vývozcu, alebo je prechod dôkazného bremena z colného orgánu na dlžníka v rámci článku 220 ods. 2 písm. b) tretieho pododseku prvej časti colného kódexu podmienený len tým, resp. [hlavne] tým, že príčina nepreukázateľnosti sa nachádza mimo oblasti vplyvu orgánu [štátu] vývozu, resp. spočíva v nedbanlivosti, ktorú spôsobil len vývozca?“

         O prejudiciálnej otázke

               16

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu vykladať v tom zmysle, že ak kompetentné orgány tretieho štátu nemôžu počas dodatočnej kontroly overiť, či „formulár A“ osvedčenia o pôvode, ktorý vydali, bol založený na správnom opise skutočností zo strany vývozcu, dôkazné bremeno, že toto osvedčenie bolo vydané na základe správneho opisu faktov vývozcom, nesie zodpovedná osoba iba vtedy, ak táto nemožnosť vyplýva z nedbanlivosti pripísateľnej iba vývozcovi, alebo takisto aj vtedy, ak je príčina uvedenej nemožnosti pripísateľná vývozcovi, hoci sa nedopustil nedbanlivosti, alebo ak nie je pripísateľná colným orgánom štátu vývozu.

               17

               Na úvod treba v tejto súvislosti pripomenúť, že účelom následného overenia je kontrola správnosti pôvodu uvádzaného vo „formulári A“ osvedčenia o pôvode (pozri analogicky, pokiaľ ide o osvedčenia pohybu tovarov EUR.1, rozsudky zo 7. decembra 1993, Huygen a i., C-12/92, Zb. s. I-6381, bod 16; zo 17. júla 1997, Pascoal & Filhos, C-97/95, Zb. s. I-4209, bod 30; Beemsterboer Coldstore Services, už citovaný, bod 32, ako aj 15. decembra 2011, Afasia Knits Deutschland, C-409/10, Zb. s. I-13331, bod 43).

               18

               Ak následné overenie neumožňuje potvrdiť pôvod tovarov uvedených vo „formulári A“ osvedčenia o pôvode, treba prijať záver, že tieto tovary sú neznámeho pôvodu, čiže osvedčenie pôvodu a preferenčná sadzba boli poskytnuté neoprávnene (pozri analogicky rozsudky Huygen a i., už citovaný, body 17 a 18; zo 14. mája 1996, Faroe Seafood a i., C-153/94 a C-204/94, Zb. s. I-2465, bod 16; Beemsterboer Coldstore Services, už citovaný, bod 34, ako aj Afasia Knits Deutschland, už citovaný, bod 44).

               19

               Ak orgány štátu vývozu vydali nesprávne „formuláre A“ osvedčení o pôvode, musí sa toto vydanie v zmysle uvedeného článku 220 ods. 2 písm. b) druhého a tretieho pododseku považovať za chybu, ktorej sa tieto orgány dopustili, ak sa nepreukáže, že tieto osvedčenia sú založené na nesprávnom opise faktov vývozcom. Ak uvedené osvedčenia boli vydané na základe nepravdivých vyhlásení vývozcu, musí sa uskutočniť dodatočné vyberanie dovozného cla, čo platí okrem prípadu, že je zjavné, že orgány, ktoré tieto osvedčenia vydali, si uvedomovali alebo si mali uvedomiť, že tovar nespĺňa podmienky požadované na získanie preferenčného zaobchádzania (pozri analogicky rozsudok Afasia Knits Deutschland, už citovaný, bod 48).

               20

               Vnútroštátny súd sa pýta, či za okolností, akými sú tie v konaní vo veci samej, nesie dôkazné bremeno toho, že tieto osvedčenia sú založené na nesprávnom opise skutočností zo strany vývozcov, Hauptzollamt alebo naopak, zodpovedná osoba, Lagura, ktorá má preukázať, že vývozcovia správne uviedli skutočnosti kompetným orgánom Macaa.

               21

               V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že Súdny dvor už o rozdelení dôkazného bremena rozhodol tak, že osoba zodpovedná za zaplatenie cla musí preukázať, že sprievodné osvedčenie tovarov EUR.1 bolo vydané orgánmi tretieho štátu na základe správneho opisu skutočností dovozcom, ak v dôsledku nedbanlivosti, za ktorú zodpovedá iba dovozca, najmä ak tento porušil svoju povinnosť vyplývajúcu z uplatniteľnej právnej úpravy uchovať potrebné dokumenty preukazujúce povahu pôvodu predmetných tovarov počas najmenej troch rokov, nie sú colné orgány schopné sami označiť potrebný dôkaz o tom, či osvedčenie EUR.1 vydané orgánmi tretích krajín sa zakladalo na správnom alebo nesprávnom opise skutočností uvedeným vývozcom (pozri v tomto zmysle rozsudok Beemsterboer Coldstore Services, už citovaný, body 40 a 46).

               22

               Takáto požiadavka na zodpovednú osobu niesť dôkazné bremeno, že vývozcovia správne opísali skutočnosti kompetentným orgánom, predstavuje výnimku z obvyklých pravidiel rozdelenia dôkazného bremena, podľa ktorých prislúcha v zásade colným orgánom, ktoré chcú uplatňovať článok 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu s cieľom dodatočne vybrať clo, predložiť na podporu ich tvrdení dôkaz, že vydanie nesprávnych osvedčení sa zakladá na nesprávnom opise skutočností zo strany vývozcu (pozri rozsudok Beemsterboer Coldstore Services, už citovaný, body 39 a 46).

               23

               Treba preskúmať, akým spôsobom je potrebné za okolností, akými sú tie vo veci samej, uplatniť výklad článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu, ktorý formuloval Súdny dvor v už citovanom rozsudku Beemsterboer Coldstore Services.

               24

               Lagura tvrdí, že tento výklad sa neuplatní na prejednávanú vec, takže prislúcha colným orgánom štátu dovozu predložiť dôkaz nepresnosti vyhlásení vývozcov, na základe ktorých boli vydané nesprávne osvedčenia pôvodu tovaru. Toto stanovisko je odôvodnené najmä vzhľadom na skutočnosť, že na rozdiel od situácie, ktorá existovala v pôvodnom konaní v už citovanom rozsudku Beemsterboer Coldstore Services, vraj nemožno identifikovať akúkoľvek nedbanlivosť pripísateľnú iba vývozcom, čo vedie k nemožnosti colných orgánov predložiť dôkaz, že nimi vydané osvedčenie bolo založené na správnom alebo nesprávnom opise skutočností uvedeným vývozcom. Vývozcom tak nemožno vytýkať žiadne nesplnenie povinnosti uchovať potrebné dokumenty. Okrem toho Lagura zdôrazňuje, že na rozdiel od už citovaného rozsudku Beemsterboer Coldstore Services neboli osvedčenia o pôvode tovaru v tomto prípade vyhlásené za neplatné alebo odobraté kompetentnými orgánmi Macaa.

               25

               Česká a talianska vláda, ako aj Komisia zastávajú naopak ten názor, že je na zodpovednej osobe preukázať, že osvedčenia boli vydané na základe správneho opisu skutočností vývozcom.

               26

               V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že okolnosti tohto prípadu sa odlišujú od tých, ktoré boli predmetom už citovaného rozsudku Beemsterboer Coldstore Services, keďže preferenčný režim nebol zavedený v zmysle dohody o voľnom obchode medzi tretími štátmi a Úniou, ale jednostranne Úniou nariadením č. 980/2005.

               27

               Toto nariadenie, na rozdiel od dohody o voľnom obchode, ktorá bola predmetom už citovaného rozsudku Beemsterboer Coldstore Services, nestanovuje žiadnu povinnosť vývozcu uchovať potrebné dokumenty, keďže Únia nemôže jednostranne uložiť povinnosti podnikateľským subjektom tretích štátov.

               28

               Pokiaľ ide o argument, že dôkazné bremeno by v tomto prípade neniesla zodpovedná osoba, ak by nebolo vývozcovi možné vytknúť žiadne nesplnenie povinnosti uchovať potrebné dokumenty, treba konštatovať, že vzhľadom na to, že takáto povinnosť v predmetnej relevantnej legislatíve chýba, zjavne nemohla byť porušená.

               29

               Neexistencia tejto povinnosti zaťažujúcej vývozcu by sama osebe nemala viesť k záveru, že zodpovedná osoba je oslobodená od akejkoľvek starostlivosti alebo od všetkých rizík spojených s overovaním a určovaním pôvodu tovarov v rámci dodatočnej kontroly.

               30

               Tak ako Súdny dvor opakovane rozhodol, prislúcha podnikateľským subjektom v rámci svojich zmluvných vzťahov prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie sa proti nebezpečenstvu dodatočného vybratia cla (rozsudok Pascoal & Filhos, už citovaný, bod 60; uznesenie Súdneho dvora z 9. decembra 1999, CPL Imperial 2 a Unifrigo/Komisia C-299/98 P, Zb. s. I-8683, bod 38, ako aj rozsudok Beemsterboer Coldstore Services, už citovaný, bod 41).

               31

               Prevenciu proti rizikám dodatočného vyberania cla môže predstavovať najmä to, že zodpovedná osoba získa od druhej zmluvnej strany pri uzavretí zmluvy alebo až následne všetky dôkazy potvrdzujúce skutočnosť, že tovary pochádzajú zo štátu, na ktorý sa vzťahuje systém všeobecných colných preferencií, vrátane dokumentov preukazujúcich tento pôvod.

               32

               Okrem toho treba zdôrazniť, že pre colné orgány štátu dovozu by povinnosť preukázať nepresnosť skutočností predložených vývozcom, hoci to preukázať nedokážu, lebo vývozca ukončil svoje aktivity, mohla viesť k vzniku rizika správaní nezlučiteľného s cieľmi systému všeobecných colných preferencií. Hoci totiž ukončenie výroby v zásade môže predstavovať bežné hospodárske rozhodnutie, nedá sa vylúčiť, že môže predstavovať nekorektné konanie vývozcu smerujúce k obchádzaniu ustanovení systému všeobecných colných preferencií a že ho tento vývozca použil ako prostriedok na zatajenie skutočného pôvodu výrobkov pochádzajúcich zo štátu, na ktorý sa nevzťahuje preferenčný režim.

               33

               Je však zrejmé, že Únia nemôže znášať škodlivé dôsledky nesprávneho konania dodávateľov dovozcov (rozsudky Pascoal & Filhos, už citovaný, bod 59, a Beemsterboer Coldstore Services, už citovaný, bod 43).

               34

               Pokiaľ ide ďalej o argument vychádzajúci zo skutočnosti, že osvedčenia o pôvode tovaru v konaní vo veci samej neboli kompetentnými orgánmi Macaa vyhlásené za neplatné, treba zdôrazniť, že je zaiste pravda, že v rámci takých dohôd medzi Úniou a tretím štátom, akou je asociačná dohoda alebo dohoda o voľnom obchode, Súdny dvor rozhodol, že systém administratívnej spolupráce môže fungovať len vtedy, ak colné úrady dovážajúceho štátu uznajú posúdenie oprávnene vykonané orgánmi štátu vývozu (pozri rozsudky z 12. júla 1984, Les Rapides Savoyards a i., 218/83, Zb. s. 3105, bod 27; z 9. februára 2006, Sfakianakis, C-23/04 až C-25/04, Zb. s. I-1265, bod 23; z 1. júla 2010, Komisia/Nemecko, C-442/08, Zb. s. I-6457, bod 72, ako aj Afasia Knits Deutschland, už citovaný, bod 29).

               35

               V každom prípade stále platí, že potreba, aby colné správy členských štátov uznávali posúdenia vykonané colnými orgánmi štátu vývozu, sa neprejaví tým istým spôsobom, keď preferenčný režim nie je zavedený medzinárodnou dohodou zaväzujúcou Úniu a tretí štát na základe vzájomných povinností, ale opatrením Únie, ktoré má autonómny charakter (rozsudok Faroe Seafood a i., už citovaný, bod 24).

               36

               Treba teda konštatovať, že v rámci systému všeobecných colných preferencií zavedeného jednostranne Úniou nemôžu orgány štátu vývozu zaväzovať Úniu a jej členské štáty pri ich posúdení platnosti „formulára A“ osvedčenia o pôvode, keď, ako za okolností, akými sú tie v konaní vo veci samej, colné orgány štátu dovozu naďalej vyvolávajú pochybnosti o skutočnom pôvode výrobkov napriek tomu, že uvedené osvedčenia o pôvode neboli vyhlásené za neplatné.

               37

               Opačné riešenie, ktoré by zbavilo colné orgány štátu dovozu v rámci takého konania začatého pred súdom toho istého štátu, o aké je vo veci samej, možnosti požadovať dôkaz, že osvedčenie o pôvode tovaru bolo vydané na základe nesprávneho alebo správneho opisu skutočností vývozcom, by narúšalo účel dodatočnej kontroly, ktorým je, ako vyplýva z bodu 17 rozsudku, neskoršie overenie správnosti pôvodu tovarov uvedených vo „formulári A“ osvedčenia o pôvode.

               38

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že za takých okolností, akými sú tie v spore vo veci samej, nesie zodpovedná osoba dôkazné bremeno, že osvedčenie o pôvode tovaru bolo vydané na základe správneho opisu skutočností vývozcom.

               39

               Skutočnosť, že toto dôkazné bremeno nesie zodpovedná osoba, iste môže byť pre ňu zdrojom ťažkostí, najmä ak v dobrej viere doviezla tovary zo zvýhodneného štátu s preferenčným clom a pôvod tohto tovaru bol neskôr spochybnení pri dodatočnej kontrole z dôvodu údajne nesprávnych prehlásení vývozcu.

               40

               Treba však pripomenúť, že podnikateľský subjekt, ktorý je obozretný a informovaný o stave právnej úpravy, musí pri svojom posúdení výhod, ktoré môžu vyplývať zo zadováženia tovarov zvýhodnených preferenčným clom, vziať do úvahy riziká vyskytujúce sa na trhu, o ktorý sa zaujíma, a prijať ich tak, že patria medzi bežné ťažkosti obchodu (pozri rozsudky z 11. decembra 1980, Acampora, 827/79, Zb. s. 3731, bod 8; Pascoal & Filhos, už citovaný, bod 59, ako aj uznesenie Súdneho dvora z 9. decembra 1999, CPL Imperial 2 a Unifrigo/Komisia, už citované, bod 37).

               41

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prejudiciálnu otázku odpovedať, že článok 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu treba vykladať v tom zmysle, že ak kompetentné orgány tretej krajiny nedokážu v rámci dodatočnej kontroly overiť, či „formulár A“ osvedčenia o pôvode tovaru, ktorý vydali, vychádza zo správne uvedených skutočností vývozcom, pretože vývozca ukončil výrobu, dôkazné bremeno, že osvedčenie vychádza zo správne uvedených skutočností vývozcom, nesie dlžník.

         O trovách

               42

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 220 ods. 2 písm. b) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra 2000, sa má vykladať v tom zmysle, že ak kompetentné orgány tretej krajiny nedokážu v rámci dodatočnej kontroly overiť, či „formulár A“ osvedčenia o pôvode, ktorý vydali, vychádza zo správne uvedených skutočností vývozcom, pretože vývozca ukončil výrobu, dôkazné bremeno, že osvedčenie vychádza zo správne uvedených skutočností vývozcom, nesie dlžník.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 3. októbra 2001. # Zapf Creation AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Spojenie New Born Baby - Absolútne dôvody zamietnutia - Článok 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-140/00.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. decembra 2011. # Hauptzollamt Hamburg-Hafen proti Afasia Knits Deutschland GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko. # Spoločná obchodná politika - Preferenčný systém pre výrobky s pôvodom v afrických, karibských a tichomorských štátoch (AKT) - Nezrovnalosti zistené pri šetrení Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) vo vyvážajúcom štáte AKT - Dodatočné vyberanie dovozného cla. # Vec C-409/10.

text:
      Vec C‑409/10
      Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
      proti
      Afasia Knits Deutschland GmbH
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Spoločná obchodná politika – Preferenčný systém pre výrobky s pôvodom v afrických, karibských a tichomorských štátoch (AKT) – Nezrovnalosti zistené pri šetrení Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) vo vyvážajúcom štáte AKT – Dodatočné vyberanie dovozného cla“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Medzinárodné dohody – Dohoda medzi AKT a ES z Cotonou – Dodatočné vyberanie dovozného cla – Následné overenie pôvodu tovaru
            vykonané Komisiou – Výsledky zapísané v správe spolupodpísanej zástupcom vlády vyvážajúceho štátu
      (Dohoda medzi AKT a ES z Cotonou, príloha V protokol č. 1, článok 32)
      2.        Vlastné zdroje Európskej únie – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla – Podmienky nezapísania dovozných ciel
            uvedených v článku 220 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2913/92 do účtovnej evidencie – Následné overenie nepreukazujúce osvedčenie
            EUR.1
      [Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 220 ods. 2 písm. b)]
      1.        Článok 32 protokolu č. 1 prílohy V k Dohode o partnerstve medzi členmi skupiny afrických, karibských a tichomorských štátov
         na jednej strane a Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na strane druhej podpísanej v Cotonou 23. júna 2000 a schválenej
         v mene Spoločenstva rozhodnutím 2003/159 sa má vykladať v tom zmysle, že výsledky následného overenia, ktoré sa týka správnosti
         pôvodu tovaru uvedeného v osvedčeniach pôvodu vydaných jedným z afrických, karibských a tichomorských štátov (AKT) a ktoré
         v podstate spočíva v šetrení vedenom v tomto štáte a na jeho pozvanie Komisiou, konkrétne Európskym úradom pre boj proti podvodom
         (OLAF), zaväzujú orgány členského štátu, do ktorého bol tento tovar dovezený, ak bol týmto orgánom doručený dokument jasne
         uznávajúci, že uvedený štát AKT prijal tieto výsledky za svoje vlastné, čo musí posúdiť vnútroštátny súd.

      V tomto ohľade nie je rozhodujúce, že následné overenie sa uskutočnilo OLAF‑om. Takéto overovanie sa totiž má uskutočniť nielen
         v prípade, že oň požiada členský štát dovozu, ale aj v prípade, že podľa jedného zo štátov – zmluvných strán dohody – alebo
         podľa Komisie, ktorej prislúcha dozerať na správne uplatňovanie dohody, existujú informácie, ktoré naznačujú, že došlo k porušeniu
         v súvislosti s pôvodom dovážaných výrobkov. Tak je to v prípade kontrolnej misie OLAF‑u, ktorá sa uskutočnila na základe pozvania
         ministerstva zahraničných vecí a zahraničného obchodu vyvážajúcej krajiny. Za týchto okolností nemožno šetrenie OLAF‑u na
         území tohto štátu považovať za zasahovanie do vnútorných záležitostí uvedeného štátu, a nejde teda o porušenie jeho suverenity.

      Čo sa týka formy, v ktorej majú byť výsledky šetrenia oznámené členskému štátu dovozu, aby mohli byť záväzné pre jeho orgány,
         zaslanie správy zo šetrenia OLAF‑u týmto orgánom, ktorá je riadne podpísaná v mene vyvážajúceho štátu AKT a v ktorej sa jednoznačne
         konštatuje, že osvedčenia EUR.1 sú nesprávne, a teda neplatné, má za následok možnosť takéto výsledky pred uvedenými orgánmi
         uplatňovať.

      Napokon, pokiaľ ide o otázku, či osoba, ktorá podpísala správu zo šetrenia za vyvážajúci štát AKT mala na to právomoc v zmysle
         práva tohto štátu, orgány členského štátu dovozu sú povinné pri dotknutom štáte AKT preskúmať, či má osoba, ktorá sa v mene
         vyvážajúceho štátu podpísala, v dotknutej oblasti skutočne právomoc tento štát zaviazať, len v prípade pochybností o právomoci
         tejto osoby.

      (pozri body 32, 33, 36 – 38, 40, bod 1 výroku)
      2.        Článok 220 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením
         č. 2700/2000, sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, v ktorej osvedčenia pôvodu vydané na účely dovozu tovaru do Európskej
         únie sú zrušené vzhľadom na nezrovnalosti, ktorými je poznačené vydanie týchto osvedčení, a tiež vzhľadom na to, že preferenčný
         pôvod, ktorý je na nich uvedený, nemohlo následné overenie potvrdiť, dovozca nemôže namietať proti dodatočnému vyberaniu dovozného
         cla s tvrdením, že nemožno vylúčiť, že niektoré tieto tovary v skutočnosti majú uvedený preferenčný pôvod.

      Na jednej strane je totiž účelom následného overenia kontrola správnosti pôvodu uvádzaného v osvedčení EUR.1. Ak následné
         overenie neumožňuje potvrdiť pôvod tovarov uvedených v osvedčení EUR.1, je potrebné prijať záver, že tieto tovary sú neznámeho
         pôvodu, čiže osvedčenie EUR.1 a preferenčná sadzba boli poskytnuté neoprávnene. Z toho vyplýva, že dodatočné vyberanie dovozného
         cla, ktoré nebolo zaplatené pri dovoze, je normálnym dôsledkom skutočnosti, že následné overenie neumožnilo potvrdiť pôvod
         tovaru tak, ako je uvedený v osvedčení EUR.1.

      Na druhej strane, ak boli orgány vyvážajúceho štátu uvedené vývozcami do omylu, vydanie nesprávnych osvedčení EUR.1 nemožno
         považovať za chybu spôsobenú týmito samotnými orgánmi. V prípade, že k takejto chybe nedošlo, článok 220 ods. 2 písm. b) colného
         kódexu neumožňuje osobe zodpovednej za zaplatenie cla dovolávať sa legitímnej dôvery.

      (pozri body 43, 44, 46, 54, 55, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. decembra 2011 (*)

      „Spoločná obchodná politika – Preferenčný systém pre výrobky s pôvodom v afrických, karibských a tichomorských štátoch (AKT) – Nezrovnalosti zistené pri šetrení Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) vo vyvážajúcom štáte AKT – Dodatočné vyberanie dovozného cla“
      Vo veci C‑409/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 29. júna 2010 a doručený Súdnemu dvoru 16. augusta 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
      proti
      Afasia Knits Deutschland GmbH,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Safjan, M. Ilešič (spravodajca), E. Levits a M. Berger,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. júla 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Afasia Knits Deutschland GmbH, v zastúpení: H. von Zanthier a M. Stawska‑Höbel, Rechtsanwälte,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,
      –        Európska komisia, v zastúpení: A. Bordes a B.‑R. Killmann, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. septembra 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 32 protokolu č. 1 prílohy V k Dohode o partnerstve medzi členmi
         skupiny afrických, karibských a tichomorských štátov na jednej strane a Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na
         strane druhej podpísanej v Cotonou 23. júna 2000 (Ú. v. ES L 317, s. 3; Mim. vyd. 11/035, s. 3) a schválenej v mene Spoločenstva
         rozhodnutím Rady 2003/159/ES z 19. decembra 2002 (Ú. v. EÚ L 65, 2003, s. 27; Mim. vyd. 11/046, s. 121, ďalej len „dohoda
         z Cotonou“), ako aj článku 220 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva
         (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000
         zo 16. novembra 2000 (Ú. v. ES L 311, s. 17; Mim. vyd. 02/010, s. 239, ďalej len „colný kódex“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Hauptzollamt Hamburg‑Hafen (Hlavný colný úrad Hamburg‑Hafen, ďalej len „Hauptzollamt“)
         a spoločnosťou Afasia Knits Deutschland GmbH (ďalej len „Afasia“) v súvislosti s dovozným clom, ktoré táto spoločnosť zaplatila
         dodatočne z dôvodu dovozu textílií do Európskej únie.

       Právny rámec
       Dohoda z Cotonou
      3        Dohoda z Cotonou nadobudla platnosť 1. apríla 2003. Podľa rozhodnutia Rady ministrov AKT a ES č. 1/2000 z 27. júla 2000 týkajúceho
         sa prechodných opatrení platných od 2. augusta 2000 do nadobudnutia platnosti dohody o partnerstve medzi AKT a ES (Ú. v. ES
         L 195, s. 46), predĺženého rozhodnutím Rady ministrov AKT a ES č. 1/2002 z 31. mája 2002 (Ú. v. ES L 150, s. 55), sa však
         táto dohoda začala uplatňovať skôr, a síce od 2. augusta 2000.

      4        Dňa 25. júna 2005 bola v Luxemburgu podpísaná dohoda, ktorou sa mení a dopĺňa dohoda z Cotonou, ktorá nadobudla platnosť 1. júla
         2008. Dňa 14. júna 2010 bolo prijaté rozhodnutie Rady 2010/648/EÚ o podpise Dohody v mene Európskej únie, ktorou sa druhýkrát
         mení a dopĺňa Dohoda o partnerstve medzi členmi skupiny afrických, karibských a tichomorských štátov na jednej strane a Európskym
         spoločenstvom a jeho členskými štátmi na strane druhej podpísaná v Cotonou 23. júna 2000 a prvýkrát zmenená a doplnená v Luxemburgu
         25. júna 2005 (Ú. v. EÚ L 287, s. 1). Vzhľadom na čas skutkových okolností sporu vo veci samej sa však na tento spor vzťahujú
         pravidlá stanovené v pôvodnom znení dohody z Cotonou.

      5        Podľa článku 100 dohody z Cotonou tvoria „protokoly a prílohy pripojené k tejto dohode… jej neoddeliteľnú súčasť. …“

      6        Príloha V k dohode z Cotonou nazvaná „Obchodný režim uplatniteľný počas prípravného obdobia uvedeného v článku 37 ods. 1“
         vo svojom článku 1 stanovovala, že „výrobky s pôvodom v štátoch AKT sa budú do spoločenstva dovážať oslobodené od ciel a poplatkov
         majúcich rovnaký účinok“.

      7        Protokol č. 1 uvedenej prílohy V o definícii pojmu „pôvodné výrobky“ a o metódach administratívnej spolupráce (ďalej len „protokol
         č. 1“) vo svojom článku 2 ods. 1 stanovoval:

      „Na účely vykonávania ustanovení PRÍLOHY V… sa budú nasledujúce výrobky považovať za pôvodné v štátoch AKT:
      a)      výrobky úplne získané v štátoch AKT v zmysle článku 3 tohto protokolu;
      b)      výrobky získané v štátoch AKT zahŕňajúce materiály, ktoré tam neboli úplne získané, za predpokladu, že takéto materiály prešli
         dostatočným opracovaním alebo spracovaním v štátoch AKT v zmysle článku 4 tohto protokolu.“

      8        Hlava IV protokolu č. 1 nazvaná „Doklad o pôvode“ obsahovala najmä článok 14, ktorého odsek 1 stanovoval:

      „Pôvodné výrobky v štátoch AKT budú mať pri dovoze do spoločenstva nárok na uplatnenie výhod podľa prílohy V, pokiaľ sa predloží:
      a)      sprievodné osvedčenie EUR.1 (ďalej len ‚osvedčenie EUR.1‘)…
      …“
      9        Článok 15 ods. 1 tohto protokolu upresňoval, že osvedčenie EUR.1 vydávajú colné orgány vyvážajúcej krajiny. Podľa odseku 3
         tohto článku „vývozca žiadajúci o vydanie [osvedčenia EUR.1] bude pripravený kedykoľvek predložiť na žiadosť colných orgánov
         vyvážajúceho štátu AKT, v ktorom je osvedčenie… vydané, všetky príslušné dokumenty dokazujúce štatút pôvodu predmetných výrobkov…“.

      10      Podľa článku 28 ods. 1 rovnakého protokolu tento vývozca uchová dokumenty uvedené v článku 15 ods. 3 počas najmenej troch
         rokov.

      11      Hlava V protokolu č. 1 nazvaná „Dojednania o administratívnej spolupráci“ obsahovala najmä články 31 a 32 nazvané „Vzájomná
         pomoc“ a „Overenie dokladov o pôvode“.

      12      Uvedený článok 31 vo svojom odseku 1 a odseku 2 prvom pododseku uvádzal:

      „1.      Štáty AKT zašlú Komisii vzory používaných pečiatok spolu s adresami colných orgánov oprávnených na vydávanie [osvedčení EUR.1]
         a vykonajú následné overenie [osvedčení EUR.1] a vyhlásení na faktúre.

      [Osvedčenia EUR.1] a vyhlásenia na faktúre budú akceptované na účely uplatňovania preferenčného zaobchádzania od dátumu, keď
         informáciu Komisia získala.

      Komisia zašle tieto informácie colným orgánom členských štátov.
      2.      Aby sa zabezpečilo správne uplatňovanie tohto protokolu, spoločenstvo… a štáty AKT si budú vzájomne prostredníctvom oprávnených
         colných správ napomáhať pri overovaní pravosti [osvedčení EUR.1], vyhlásení na faktúre alebo vyhlásení dodávateľov a overovaní
         správnosti informácií uvedených v týchto dokumentoch.“

      13      Článok 32 protokolu č. 1 stanovuje:

      „1.      Následné overovania dokladov o pôvode budú vykonávané náhodne alebo kedykoľvek budú mať colné orgány dovážajúcej krajiny oprávnené
         pochybnosti, pokiaľ ide o pravosť týchto dokumentov, štatút pôvodu príslušných výrobkov alebo splnenie ostatných požiadaviek
         tohto protokolu.

      2.      Na účely vykonania ustanovení odseku 1 vrátia colné orgány dovážajúcej krajiny sprievodné osvedčenie EUR.1 a faktúru, ak bola
         predložená, vyhlásenie na faktúre alebo kópiu týchto dokumentov colným orgánom vyvážajúcej krajiny, uvedúc tam, kde je to
         vhodné, dôvody svojej žiadosti. Akékoľvek získané dokumenty a informácie naznačujúce, že informácie uvedené v doklade o pôvode
         sú nesprávne, sa zasielajú spolu so žiadosťou o overenie.

      3.      Overenie vykonajú colné orgány vyvážajúcej krajiny. Na tento účel majú právo vyzvať na predloženie dôkazov a vykonať inšpekciu
         vývozcových účtov alebo akúkoľvek inú kontrolu, ktorú považujú za primeranú.

      …
      5.      Colné orgány žiadajúce overenie budú informované o výsledkoch tohto overenia čo najskôr. Výsledky musia jasne určovať, či
         sú dokumenty pravé a či je možné dotknuté výrobky považovať za pôvodné v štátoch AKT… a či spĺňajú ostatné požiadavky tohto
         protokolu.

      …
      7.      Ak postup overovania alebo akékoľvek iné dostupné informácie naznačujú, že ustanovenia tohto protokolu sú porušované, štát
         AKT vykoná z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť spoločenstva primerané šetrenie alebo dojedná vykonanie takýchto šetrení
         s riadnou naliehavosťou tak, aby identifikoval a zabránil takýmto porušeniam a na tento účel môže dotknutý štát AKT vyzvať
         spoločenstvo na účasť v týchto šetreniach.“

       Colný kódex
      14      Colný kódex bol zrušený nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 z 23. apríla 2008, ktorým sa ustanovuje Colný
         kódex Spoločenstva (modernizovaný Colný kódex) (Ú. v. EÚ L 145, s. 1), pričom niektoré ustanovenia tohto nariadenia platia
         od 24. júna 2008. Vzhľadom na čas skutkových okolností vo veci samej sa na túto vec naďalej vzťahujú pravidlá stanovené v colnom
         kódexe.

      15      V znení relevantnom pre spor vo veci samej stanovoval článok 220 ods. 1 colného kódexu, že „ak suma cla vyplývajúca z colného
         dlhu nebola zapísaná do účtovnej evidencie… alebo ak bola zapísaná do účtovnej evidencie vo výške nižšej ako suma dlžná na
         základe právnych predpisov, zapíše sa suma cla, ktorá má byť vybratá alebo zostáva na vybratie do 2 dní odo dňa, kedy sa colné
         orgány o tejto skutočnosti dozvedeli a môžu vypočítať sumu dlžnú na základe právnych predpisov a určiť dlžníka (dodatočné
         zapísanie do účtovnej evidencie). …“.

      16      Odsek 2 článku 220 však stanovuje výnimky z dodatočného zapísania. Tento odsek stanovuje:

      „… dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie [sa] nevykoná, pokiaľ:
      …
      b)      výška cla zákonne dlhovaná sa nezapísala do účtov ako výsledok chyby na strane colných orgánov, ktorú nemohla celkom zistiť
         osoba zodpovedná za zaplatenie, pričom táto osoba konala v dobrej viere a rešpektovala všetky ustanovenia uvedené v platných
         právnych predpisoch ohľadom colných deklarácií.

      Ak sa stanoví preferenčné postavenie tovaru na základe systému spolupráce medzi správami zahŕňajúcimi orgány alebo orgány
         tretej krajiny [zahŕňajúcimi orgány tretej krajiny – neoficiálny preklad], vydanie osvedčenia týmito orgánmi alebo orgánmi [týmito orgánmi – neoficiálny preklad], ak by sa ukázalo ako nesprávne, znamená chybu, ktorá sa nemohla celkom zistiť v zmysle prvého pododseku.

      Vydanie nesprávneho osvedčenia neznamená chybu, ak sa toto osvedčenie zakladá na nesprávnom zaúčtovaní [nesprávnom opise –
         neoficiálny preklad] faktov poskytnutých vývozcom, okrem prípadov, keď je zrejmé, že vydávajúce orgány alebo orgány si uvedomovali [vydávajúce
         orgány si uvedomovali – neoficiálny preklad] alebo si mali uvedomiť, že tovar nespĺňa podmienky uvedené na oprávnenie preferenčného zaobchádzania.

      Zodpovedná osoba môže prehlásiť dobrú vieru, ak dokáže preukázať, že počas obdobia, keď sa konali príslušné obchodné operácie,
         venovala náležitú starostlivosť na zabezpečenie splnenia všetkých podmienok na preferenčné zaobchádzanie.

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      17      Spoločnosť Afasia je členkou skupiny spoločností, ktoré vyrábajú textílie. Táto skupina má svoje hlavné sídlo v Hongkongu
         (Čína) a založila podniky najmä na Jamajke.

      18      V roku 2002 požiadala Afasia o povolenie uvedenia viacerých dodávok textílií do voľného obehu v Únii, pričom išlo o dodávky
         pochádzajúce od spoločnosti ARH Enterprises Ltd (ďalej len „ARH“), ktorá je jedným z jamajských podnikov patriacich do uvedenej
         skupiny.

      19      Afasia toto povolenie získala na základe informácie, že uvedený tovar pochádza z Jamajky, ako aj na základe predloženia osvedčení
         EUR.1 vydaných jamajskými colnými orgánmi a potvrdzujúcich tento pôvod.

      20      V rámci kontrolnej misie, ktorú na Jamajke v marci 2005 uskutočnila Komisia, presnejšie Európsky úrad pre boj proti podvodom
         (OLAF) na pozvanie jamajského ministerstva zahraničných vecí a zahraničného obchodu z dôvodu podozrenia, že došlo k nezrovnalostiam,
         boli overené osvedčenia EUR.1 vydané v rokoch 2002 až 2004. O zisteniach misie bola 23. marca 2005 vypracovaná správa na hlavičkovom
         papieri Komisie. Túto správu podpísali členovia misie a za Jamajku stály tajomník ministerstva zahraničných vecí a zahraničného
         obchodu.

      21      Uvedená správa potvrdzuje, že:

      –      jamajskí vývozcovia, medzi ktorými figuruje aj spoločnosť ARH, porušili ustanovenia dohody z Cotonou, pretože všetky výrobky
         vyvezené do Únie, resp. ich väčšina, boli vyrobené buď z hotových dielov čínskeho pôvodu, alebo išlo o hotové textílie pochádzajúce
         z Číny,

      –      niektoré z vyvezených výrobkov síce mohli mať jamajský pôvod, dotknutým vývozcom sa však nepodarilo v tomto zmysle predložiť
         vyšetrovateľom dôkazy,

      –      žiadosti jamajských vývozcov o vydanie osvedčenia EUR.1 obsahovali nepravdivé vyhlásenie o pôvode výrobkov, čo mohli jamajské
         úrady z dôvodu profesionálne sfalšovaného pôvodu výrobkov odhaliť len ťažko. Tieto orgány preto konali s náležitou starostlivosťou
         a v dobrej viere, a

      –      jamajské colné orgány dospeli k záveru, že osvedčenia EUR.1 vydané od roku 2002 sú nepresné, a teda neplatné.
      22      Vzhľadom na nedostatok spolupráce pri šetrení zo strany vlastníkov skupiny Afasia a na skutočnosť, že pri návšteve tovární
         a kancelárií ARH sa nenašiel nijaký dokument, výsledky šetrenia, tak ako sú uvedené v predchádzajúcom bode, boli založené
         najmä na preskúmaní prepravných dokumentov a dokumentov, ktoré mali k dispozícii jamajské orgány, týkajúcich sa dodávok vyvezeného
         tovaru, ako aj na porovnaní údajov nachádzajúcich sa v týchto dokumentoch s údajmi nachádzajúcimi sa v dokumentoch zaslaných
         vyšetrovateľom čínskymi colnými orgánmi. Z tohto preskúmania a porovnania vyplynulo, že väčšina tovaru z uvedených dodávok
         nemohla byť vyrobená na Jamajke, ale bola buď zhotovená z hotových textilných dielov pochádzajúcich z Číny, alebo spočívala
         v hotových textíliách pochádzajúcich z Číny.

      23      Dňa 3. mája 2005 pristúpil Hauptzollamt k dodatočnému vyberaniu dovozného cla vo výške 62 323,45 eura v súvislosti s dotknutými
         dodávkami textílií.

      24      Afasia toto rozhodnutie napadla, pričom tvrdila, že nebolo možné predložiť dôkazy o jamajskom pôvode tovaru, lebo továrne
         na Jamajke zničil v roku 2004 hurikán. Okrem toho osvedčenia EUR.1, ktoré boli pôvodne vydané jamajskými orgánmi, sú stále
         platné, lebo uvedené orgány ich riadne nezrušili.

      25      Keďže Hauptzollamt svoje rozhodnutie potvrdil, Afasia podala žalobu na Finanzgericht Hamburg (Finančný súd v Hamburgu). Tento
         súd žalobe vyhovel s odôvodnením, že v rozpore s požiadavkami dohody z Cotonou sa zistenia, ktoré viedli k dodatočnému vyberaniu
         dovozného cla, nezakladali na žiadosti o overenie adresovanej jamajským colným orgánom ani na šetrení, ktoré by tieto orgány
         vykonali, ale na šetrení uskutočnenom službami Komisie. Osvedčenia EUR.1 týkajúce sa dodávok dotknutých textílií teda neboli
         platne zrušené. Okrem toho tento súd konštatoval, že Afasia mala legitímnu dôveru v zákonnosť dovozu uvedených dodávok tovaru.

      26      Hauptzollamt podal proti tomuto rozsudku opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof (Spolkový finančný súd), ktorý
         vzhľadom na pochybnosť v súvislosti s odôvodnenosťou posúdení Finanzgericht Hamburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je v súlade s článkom 32 [protokolu č. 1], ak Európska komisia v podstate sama, hoci aj s podporou orgánov tohto štátu, vykoná
         vo vyvážajúcej krajine následné overenie dokladov o pôvode, a ide o výsledok overenia v zmysle tohto ustanovenia, ak Komisia
         takto získané výsledky overenia zapíše do správy, ktorú podpíše aj zástupca vlády vyvážajúcej krajiny?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, môže sa dlžník cla v prípade, o aký ide v konaní vo veci samej – v rámci ktorého
         vyvážajúca krajina vyhlásila [osvedčenia EUR.1] vydané v určitom období za neplatné, pretože na základe následného overenia
         nebolo možné potvrdiť pôvod tovaru, aj keď nemožno vylúčiť, že niektoré vyvážané tovary spĺňali podmienky pôvodu –, domáhať
         s odvolaním sa na druhý a tretí pododsek článku 220 ods. 2 písm. b) [colného kódexu] ochrany legitímnej dôvery a tvrdiť, že
         [osvedčenia EUR.1] predložené v jeho prípade mohli byť správne a z tohto dôvodu sa zakladali na správnom opise skutočností
         zo strany vývozcu?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      27      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 32 protokolu č. 1 má vykladať v tom zmysle, že výsledky
         následného overenia osvedčení EUR.1 vydaných štátom AKT zaväzujú orgány členského štátu, do ktorého sa tovar uvedený v týchto
         osvedčeniach doviezol, ak toto overenie vo svojej podstate spočívalo v šetrení vedenom v tomto štáte AKT Komisiou a ak sú
         tieto výsledky oznámené uvedeným orgánom prostredníctvom správy, ktorú spolupodpísal zástupca uvedeného štátu AKT.

      28      Ako už Súdny dvor rozhodol, systém administratívnej spolupráce stanovený v protokole upravujúcom v rámci prílohy k dohode
         medzi Úniou a tretími štátmi pravidlá týkajúce sa pôvodu výrobkov, je založený na vzájomnej dôvere medzi orgánmi členského
         štátu dovozu a orgánmi štátu vývozu (rozsudky z 9. februára 2006, Sfakianakis, C‑23/04 až C‑25/04, Zb. s. I‑1265, bod 21,
         a z 1. júla 2010, Komisia/Nemecko, C‑442/08, Zb. s. I‑6457, bod 70).

      29      Pokiaľ ide osobitne o následné overenie osvedčení EUR.1 vydaných štátom vývozu, závery orgánov tohto štátu sú záväzné pre
         orgány členského štátu dovozu. Spolupráca upravená v protokole o pôvode výrobkov totiž môže fungovať, iba ak štát dovozu uzná
         posúdenia zákonne vykonané orgánmi štátu vývozu (rozsudky zo 17. júla 1997, Pascoal & Filhos, C‑97/95, Zb. s. I‑4209, bod 33;
         Komisia/Nemecko, už citovaný, body 72 a 73, ako aj z 25. februára 2010, Brita, C‑386/08, Zb. s. I‑1289, bod 62).

      30      Pokiaľ ide o otázku, či za takých okolností ako vo veci samej výsledky následného overenia predstavujú posúdenia zákonne vykonané
         orgánmi štátu vývozu, a sú preto záväzné pre orgány členského štátu dovozu, je potrebné predovšetkým poukázať na to, že na
         rozdiel od toho, čo tvrdí Afasia, môže byť následné overenie osvedčení EUR.1 vydaných štátom AKT uskutočnené aj bez predchádzajúcej
         žiadosti orgánov členského štátu dovozu.

      31      V tejto súvislosti je nutné konštatovať, že článok 32 protokolu č. 1 okrem pravidiel stanovených v odsekoch 1 až 6 stanovuje
         v odseku 7, že vyvážajúci štát AKT vykoná z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť Únie primerané šetrenia tak, aby identifikoval
         porušenia tohto protokolu a zabránil im.

      32      Z toho vyplýva, že ako vo svojich písomných pripomienkach zdôraznili česká a talianska vláda, ako aj Komisia a ako uviedol
         v bode 23 svojich návrhov generálny advokát, následné overenie sa má uskutočniť nielen v prípade, že oň požiada členský štát
         dovozu, ale vo všeobecnosti aj v prípade, že podľa jedného zo štátov – zmluvných strán dohody – alebo podľa Komisie, ktorej
         v zmysle článku 211 ES prislúcha dozerať na správne uplatňovanie dohody, existujú informácie, ktoré naznačujú, že došlo k porušeniu
         v súvislosti s pôvodom dovážaných výrobkov (pozri analogicky rozsudky Sfakianakis, už citovaný, body 30 a 31, ako aj Komisia/Nemecko,
         už citovaný, bod 82).

      33      Následne je nutné konštatovať, že článok 32 ods. 7 protokolu č. 1 umožňuje vyvážajúcim štátom AKT vyzvať Úniu na účasť na
         šetreniach. V prejednávanej veci je nepochybné, že kontrolná misia OLAF sa uskutočnila, ako to vyplýva z jej správy, na základe
         pozvania jamajského ministerstva zahraničných vecí a zahraničného obchodu. Za týchto okolností a v rozpore s tvrdením spoločnosti
         Afasia nemožno šetrenie OLAF na jamajskom území považovať za zasahovanie do vnútorných záležitostí tohto štátu, a nejde teda
         o porušenie jeho suverenity.

      34      Je tiež potrebné poukázať na to, že ani v protokole č. 1, ani v iných aktoch dohody z Cotonou nie je upresnené, akým spôsobom
         sa účasť Únie na šetreniach vo vyvážajúcom štáte AKT má uskutočniť. Vzhľadom na neexistenciu konkrétnych pravidiel a na ciele
         správneho uplatnenia uvedenej dohody, ako aj na dobrú administratívnu spoluprácu je potrebné sa domnievať, že článok 32 ods. 7
         tohto protokolu umožňuje vyvážajúcemu štátu AKT, ak si to želá alebo prijme ponuku Únie v tomto smere, aby využil zdroje a odborné
         zázemie OLAF v tom zmysle, že mu umožní, aby uskutočnil prevažnú časť šetrenia. Ak sa štát AKT rozhodne pre tento prístup,
         postačuje na to, aby si riadne splnil svoju úlohu subjektu zodpovedného za následné overenie, aby písomne a jasne uznal, že
         výsledky šetrenia OLAF prijíma za svoje vlastné.

      35      Ako v bodoch 25 a 29 uviedol generálny advokát, toto uznanie výsledkov šetrenia má byť datované a riadne podpísané v mene
         vyvážajúceho štátu AKT, pričom skutočnosť, že uvedené výsledky sú súčasťou dokumentu vypracovaného pod hlavičkou OLAF, je
         irelevantná.

      36      Keďže ani článok 32 ods. 7 uvedeného protokolu neobsahuje ustanovenia týkajúce sa formy, v ktorej majú byť výsledky šetrenia
         oznámené členskému štátu dovozu, aby mohli byť záväzné pre jeho orgány, je potrebné sa domnievať, že zaslanie správy zo šetrenia
         OLAF týmto orgánom, ktorá je riadne podpísaná v mene vyvážajúceho štátu AKT a v ktorej sa jednoznačne konštatuje, že osvedčenia
         EUR.1 sú nesprávne, a teda neplatné, má za následok možnosť takéto výsledky pred uvedenými orgánmi uplatňovať.

      37      Napokon, pokiaľ ide o otázku, ktorú tiež nastolila spoločnosť Afasia, či osoba, ktorá podpísala správu zo šetrenia za vyvážajúci
         štát AKT mala na to právomoc v zmysle práva tohto štátu, je potrebné konštatovať, po prvé, že v prípade, že takúto právomoc
         nemala, nemožno sa domnievať, že dotknutý štát AKT prijal výsledky šetrenia za svoje vlastné, a po druhé, že zo vzájomnej
         dôvery charakterizujúcej spoluprácu medzi vyvážajúcimi štátmi AKT a dovážajúcimi členskými štátmi vyplýva, že dovážajúce členské
         štáty nemusia systematicky skúmať platnosť podpisov osôb, ktoré majú na prvý pohľad právomoc zaväzovať štát AKT v oblasti
         vývozu.

      38      Z toho vyplýva, že orgány členského štátu dovozu sú povinné pri dotknutom štáte AKT preskúmať, či má osoba, ktorá sa v mene
         vyvážajúceho štátu podpísala, v dotknutej oblasti skutočne právomoc tento štát zaviazať, len v prípade pochybností o právomoci
         tejto osoby.

      39      V prejednávanej veci bude úlohou vnútroštátneho súdu, aby posúdil, či vzhľadom na informácie obsiahnuté v správe zo šetrenia
         a na tvrdenia, ktoré predložila spoločnosť Afasia v súvislosti s údajným nedostatkom právomoci stáleho tajomníka ministerstva
         zahraničných vecí a zahraničného obchodu podpísať tento dokument v mene Jamajky, mal Hauptzollamt pristúpiť v tejto súvislosti
         k overeniu.

      40      Vzhľadom na uvedené je potrebné na prvú otázku odpovedať v tom zmysle, že článok 32 protokolu č. 1 sa má vykladať v tom zmysle,
         že výsledky následného overenia, ktoré sa týkalo správnosti pôvodu tovaru uvedeného v osvedčeniach EUR.1 vydaných štátom AKT
         a ktoré v podstate spočívalo v šetrení vedenom v tomto štáte a na jeho pozvanie Komisiou, konkrétne OLAF, zaväzujú orgány
         členského štátu, do ktorého bol tento tovar dovezený, ak bol týmto orgánom doručený dokument jasne uznávajúci, že uvedený
         štát AKT prijal tieto výsledky za svoje vlastné, čo musí posúdiť vnútroštátny súd.

       O druhej otázke
      41      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu má vykladať v tom
         zmysle, že v situácii, v ktorej osvedčenia EUR.1 vydané na účely dovozu tovaru do Únie sú zrušené vzhľadom na nezrovnalosti,
         ktorými je poznačené vydanie týchto osvedčení, a na to, že preferenčný pôvod, ktorý je na nich uvedený, nemohlo následné overenie
         potvrdiť, dovozca môže namietať proti dodatočnému vyberaniu dovozného cla s tvrdením, že nemožno vylúčiť, že v skutočnosti
         niektoré tieto tovary majú uvedený preferenčný pôvod.

      42      Uvedený súd sa teda pýta na prípadné právne dôsledky konštatovaní vyšetrovateľov, tak ako sú uvedené v bode 21 tohto rozsudku,
         podľa ktorých je možné, že niektoré uvedené tovary mali jamajský pôvod, ale vývozcom sa nepodarilo v tomto zmysle predložiť
         dôkazy.

      43      V tejto súvislosti je predovšetkým potrebné pripomenúť, že účelom následného overenia je kontrola správnosti pôvodu uvádzaného
         v osvedčení EUR.1 (rozsudok z 9. marca 2006, Beemsterboer Coldstore Services, C‑293/04, Zb. s. I‑2263, bod 32 a citovaná judikatúra).

      44      Ako Súdny dvor opakovane v tomto kontexte rozhodol, ak následné overenie neumožňuje potvrdiť pôvod tovarov uvedených v osvedčení
         EUR.1, je potrebné prijať záver, že tieto tovary sú neznámeho pôvodu, čiže osvedčenie EUR.1 a preferenčná sadzba boli poskytnuté
         neoprávnene (rozsudky zo 7. decembra 1993, Huygen a i., C‑12/92, Zb. s. I‑6381, body 17 a 18; zo 14. mája 1996, Faroe Seafood
         a i., C‑153/94 a C‑204/94, Zb. s. I‑2465, bod 16, ako aj Beemsterboer Coldstore Services, už citovaný, bod 34).

      45      Táto judikatúra bráni tomu, aby sa dovozca mohol s poukázaním na neznámy pôvod tovaru, čiže na okolnosť, že nemožno vylúčiť,
         že niektoré tovary majú preferenčný pôvod uvedený na zrušených osvedčeniach EUR.1, vyhnúť dodatočnému vyberaniu dovozného
         cla.

      46      Z judikatúry naopak vyplýva, že dodatočné vyberanie dovozného cla, ktoré nebolo zaplatené pri dovoze, je normálnym dôsledkom
         skutočnosti, že následné overenie neumožnilo potvrdiť pôvod tovaru tak, ako je uvedený v osvedčení EUR.1 (rozsudok Huygen
         a i., už citovaný, bod 19, a Faroe Seafood a i., už citovaný, bod 16).

      47      Aby sa mohol dovozca účinne odvolať na legitímnu dôveru na základe článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu a využiť tak
         výnimku z dodatočného vyberania upravenú v tomto článku, musia byť splnené tri kumulatívne podmienky. Najskôr je potrebné,
         aby boli osvedčenia EUR.1 nezákonne vydané v dôsledku chyby, ktorej sa dopustili samotné príslušné orgány, potom musí mať
         chyba, ktorej sa dopustili, taký charakter, že osoba zodpovedná za zaplatenie cla, ktorá konala v dobrej viere, ju nemohla
         za normálnych okolností odhaliť, a nakoniec sa vyžaduje, aby osoba zodpovedná za zaplatenie cla dodržala všetky ustanovenia
         vyplývajúce z platnej právnej úpravy (pozri najmä rozsudky Faroe Seafood a i., už citovaný, bod 83; z 3. marca 2005, Biegi
         Nahrungsmittel a Commonfood/Komisia, C‑499/03 P, Zb. s. I‑1751, bod 46, ako aj z 18. októbra 2007, Agrover, C‑173/06, Zb.
         s. I‑8783, bod 30).

      48      Ak orgány štátu vývozu rovnako ako vo veci samej vydali v rámci systému administratívnej spolupráce nesprávne osvedčenia EUR.1,
         musí sa toto vydanie v zmysle uvedeného článku 220 ods. 2 písm. b) druhého a tretieho pododseku považovať za chybu, ktorej
         sa tieto orgány dopustili, ak sa nepreukáže, že tieto osvedčenia sú založené na nesprávnom opise faktov vývozcom. Ak uvedené
         osvedčenia boli vydané na základe nepravdivých vyhlásení vývozcu, prvá z troch vyššie uvedených kumulatívnych podmienok nie
         je splnená, a dodatočné vyberanie dovozného cla sa preto musí uskutočniť, čo platí okrem prípadu, že je zjavné, že orgány,
         ktoré tieto osvedčenia vydali, si uvedomovali alebo si mali uvedomiť, že tovar nespĺňa podmienky požadované na získanie preferenčného
         zaobchádzania.

      49      Vnútroštátny súd vo veci samej síce nespochybňuje konštatovanie vyplývajúce zo správy z uskutočnenej kontroly, podľa ktorej
         si jamajské orgány neuvedomovali alebo si nemohli uvedomiť, že textílie vyvážané ARH nespĺňali podmienky na to, aby mohli
         byť považované za textílie jamajského pôvodu, pýta sa však, či Hauptzollamt prináleží dokázať, že nesprávne osvedčenia boli
         vydané na základe nepravdivých vyhlásení tejto spoločnosti alebo či je naopak úlohou spoločnosti Afasia, aby preukázala, že
         ARH pred jamajskými orgánmi správne opísala skutkové okolnosti.

      50      Uvedený súd sa osobitne pýta, akým spôsobom je potrebné na okolnosti veci samej uplatniť výklad článku 220 ods. 2 písm. b)
         colného kódexu, ktorý formuloval Súdny dvor v už citovanom rozsudku Beemsterboer Coldstore Services.

      51      V uvedenom rozsudku Súdny dvor rozhodol, že od colných orgánov štátu dovozu nie je možné požadovať, aby preukázali, že vývozca
         uskutočnil nepravdivé vyhlásenia, keď sa zistí, že napriek povinnosti vyplývajúcej z uplatniteľnej právnej úpravy neuchoval
         dokumenty týkajúce sa predmetných tovarov počas najmenej troch rokov. Za takýchto okolností uvedené orgány nemajú možnosť
         preukázať, či informácie predložené vývozcom na účely vydania osvedčení EUR.1 boli správne, alebo nie (rozsudok Beemsterboer
         Coldstore Services, už citovaný, bod 40).

      52      Afasia tvrdí, že toto riešenie prijaté Súdnym dvorom vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Beemsterboer Coldstore
         Services, nemožno uplatniť vo veci samej, keďže ARH nemohla splniť svoju povinnosť stanovenú v článku 28 protokolu č. 1 uchovať
         relevantné dokumenty počas najmenej troch rokov, lebo jej továrne zničil pred uplynutím tohto obdobia hurikán. Tento prejav
         vyššej moci spôsobil, že otázku, či osvedčenia EUR.1 boli vypracované na základe nepravdivých vyjadrení vývozcu, už nemožno
         vyriešiť, a vydanie nesprávnych osvedčení EUR.1 sa teda musí označiť za chybu spôsobenú jamajskými orgánmi.

      53      Takáto argumentácia však nezohľadňuje okolnosť, že OLAF vzhľadom na to, že nemohol zabezpečiť spoluprácu s vlastníkmi skupiny
         Afasia, a na to, že v továrňach a kanceláriách ARH sa počas nútenej kontroly vedenej v spolupráci s jamajskými orgánmi nenachádzali
         dokumenty, zameral svoje šetrenie na prepravné dokumenty a dokumenty, ktoré mali k dispozícii jamajské orgány, týkajúce sa
         dodávok vyvezeného tovaru a porovnal údaje nachádzajúce sa v týchto dokumentoch s údajmi nachádzajúcimi sa v dokumentoch zaslaných
         čínskymi colnými orgánmi. Na základe týchto dokumentov a tohto porovnania údajov bol prijatý záver, že osvedčenia týkajúce
         sa pôvodu tovaru zaslané ARH a inými jamajskými vývozcami jamajským orgánom museli byť nesprávne.

      54      Ako správne uviedla talianska vláda a Komisia, ak boli orgány vyvážajúceho štátu uvedené vývozcami do omylu, vydanie nesprávnych
         osvedčení EUR.1 nemožno považovať za chybu spôsobenú týmito samotnými orgánmi. V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva,
         že iba pri chybách pripísateľných aktívnemu správaniu príslušných orgánov vzniká právo vyhnúť sa dodatočnému vybratiu cla.
         V prípade, že k takejto chybe nedošlo, článok 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu neumožňuje osobe zodpovednej za zaplatenie
         cla dovolávať sa legitímnej dôvery (pozri najmä rozsudky Faroe Seafood a i., už citovaný, body 91 a 92, ako aj Agrover, už
         citovaný, bod 31). Za takých okolností sú tvrdenia Afasia založené na výskyte prípadu vyššej moci neúčinné.

      55      Vzhľadom na uvedené je na druhú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu sa má vykladať
         v tom zmysle, že v situácii, v ktorej osvedčenia EUR.1 vydané na účely dovozu tovaru do Únie sú zrušené vzhľadom na nezrovnalosti,
         ktorými je poznačené vydanie týchto osvedčení, a tiež vzhľadom na to, že preferenčný pôvod, ktorý je na nich uvedený, nemohlo
         následné overenie potvrdiť, dovozca nemôže namietať proti dodatočnému vyberaniu dovozného cla s tvrdením, že nemožno vylúčiť,
         že niektoré tieto tovary v skutočnosti majú uvedený preferenčný pôvod.

       O trovách
      56      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 32 protokolu č. 1 prílohy V k Dohode o partnerstve medzi členmi skupiny afrických, karibských a tichomorských štátov
            na jednej strane a Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na strane druhej podpísanej v Cotonou 23. júna 2000 a schválenej
            v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 2003/159/ES z 19. decembra 2002 sa má vykladať v tom zmysle, že výsledky následného overenia,
            ktoré sa týka správnosti pôvodu tovaru uvedeného v osvedčeniach EUR.1 vydaných štátom AKT a ktoré v podstate spočíva v šetrení
            vedenom v tomto štáte a na jeho pozvanie Komisiou, konkrétne OLAF, zaväzujú orgány členského štátu, do ktorého bol tento tovar
            dovezený, ak bol týmto orgánom doručený dokument jasne uznávajúci, že uvedený štát AKT prijal tieto výsledky za svoje vlastné,
            čo musí posúdiť vnútroštátny súd.
      2.      Článok 220 ods. 2 písm. b) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva,
            zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra 2000, sa má vykladať v tom
            zmysle, že v situácii, v ktorej osvedčenia EUR.1 vydané na účely dovozu tovaru do Európskej únie sú zrušené vzhľadom na nezrovnalosti,
            ktorými je poznačené vydanie týchto osvedčení, a tiež vzhľadom na to, že preferenčný pôvod, ktorý je na nich uvedený, nemohlo
            následné overenie potvrdiť, dovozca nemôže namietať proti dodatočnému vyberaniu dovozného cla s tvrdením, že nemožno vylúčiť,
            že niektoré tieto tovary v skutočnosti majú uvedený preferenčný pôvod.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.