title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. októbra 2010.#Günter Fuß proti Stadt Halle.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Verwaltungsgericht Halle - Nemecko.#Sociálna politika - Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov - Smernica 2003/88/ES - Organizácia pracovného času - Hasiči zamestnaní vo verejnom sektore - Zásahová služba - Článok 6 písm. b) a článok 22 ods. 1 prvý pododsek písm. b) - Maximálny týždenný pracovný čas - Odmietnutie výkonu práce presahujúcej túto dobu - Nútené preloženie do inej služby - Priamy účinok - Dôsledky pre vnútroštátne súdy.#Vec C-243/09.

text:
      Vec C‑243/09
      Günter Fuß
      proti
      Stadt Halle
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Verwaltungsgericht Halle)
      „Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/88/ES – Organizácia pracovného času – Hasiči zamestnaní vo verejnom sektore – Zásahová služba – Článok 6 písm. b) a článok 22 ods. 1 prvý pododsek písm. b) – Maximálny týždenný pracovný čas – Odmietnutie výkonu práce presahujúcej túto dobu – Nútené preloženie do inej služby – Priamy účinok – Dôsledky pre vnútroštátne súdy“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného
            času
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/88, článok 6 písm. b)]
      2.        Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného
            času – Článok 6 písm. b) – Priamy účinok
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/88, článok 6 písm. b)]
      1.        Článok 6 písm. b) smernice 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje
         vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje zamestnávateľovi vo verejnom sektore, aby nútene preložil pracovníka zamestnaného
         ako hasič v zásahovej službe do inej služby z dôvodu, že tento vyžadoval v zásahovej službe dodržiavanie maximálneho priemerného
         týždenného pracovného času upraveného v uvedenom ustanovení. Skutočnosť, že takému pracovníkovi nevznikne z dôvodu tohto preloženia
         nijaká osobitná ujma, okrem ujmy vyplývajúcej z porušenia tohto článku 6 písm. b), nie je z tohto hľadiska relevantná.

      (pozri body 53 – 55 a výrok)
      2.        Článok 6 písm. b) smernice 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času spĺňa všetky predpoklady na to, aby
         vyvolal priame účinky, vzhľadom na to, že členským štátom jednoznačne ukladá povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok,
         ktorá s ohľadom na uplatnenie stanoveného pravidla nie je obmedzená žiadnou podmienkou a je zameraná na stanovenie maximálnej
         hranice priemerného týždenného pracovného času 48 hodín vrátane práce nadčas. Skutočnosť, že smernica povoľuje členským štátom
         odchýliť sa od ustanovení článku 6 tejto smernice, neovplyvňuje presnosť a bezpodmienečnosť písmena b) tohto naposledy uvedeného
         článku. Možnosť členských štátov neuplatňovať tento článok 6 je totiž spätá s dodržovaním všetkých podmienok uvedených v článku
         22 ods. 1 prvého pododseku tej istej smernice, takže je možné stanoviť minimálnu ochranu, ktorá sa uplatní v každom prípade.

      Pracovník zamestnaný vo verejnom sektore má teda právo sa priamo dovolávať ustanovení článku 6 písm. b) smernice 2003/88 voči
         svojmu zamestnávateľovi na účely dodržania práva na priemerný týždenný pracovný čas nepresahujúci 48 hodín garantovaný týmto
         ustanovením. V tejto súvislosti vnútroštátne súdy a správne orgány, vrátane decentralizovaných orgánov, majú povinnosť uplatňovať
         právo Únie v celom rozsahu a chrániť práva, ktoré toto právo Únie priznáva jednotlivcom, pričom v prípade potreby neuplatnia
         žiadne vnútroštátne ustanovenie, ktoré je s ním v rozpore.

      Nútené preloženie z dôvodu, že pracovník vyžadoval dodržiavanie maximálneho priemerného týždenného pracovného času upraveného
         v uvedenom ustanovení, ruší podstatu práva priznaného týmto ustanovením. Takéto opatrenie ruší potrebný účinok ustanovenia,
         pokiaľ ide o tohto pracovníka. Je tak zjavné, že takéto opatrenie nezabezpečuje jednak ani uplatnenie tohto článku 6 písm. b)
         smernice 2003/88 v celom rozsahu, ani ochranu práv, ktoré toto ustanovenie priznáva pracovníkom v dotknutom členskom štáte.

      Navyše základné právo na účinnú súdnu ochranu zaručené článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, ktorá má podľa článku
         6 ods. 1 prvého pododseku ZEÚ „rovnakú právnu silu ako Zmluvy“, by bolo podstatne porušené, pokiaľ by zamestnávateľ v reakcii
         na sťažnosť alebo súdnu žalobu podanú pracovníkom s úmyslom zabezpečiť dodržiavanie ustanovení smernice na ochranu bezpečnosti
         a zdravia mal právo prijať také protiopatrenie. Obava pred podobným protiopatrením, proti ktorému by nebolo možné podať žiadnu
         súdnu žalobu, by predstavovala riziko odradenia pracovníkov, ktorí by sa cítili poškodení opatrením prijatým ich zamestnávateľom,
         uplatňovať svoje práva súdnou cestou, a teda by malo za následok vážne znemožnenie realizovať ciele sledované smernicou.

      (pozri body 57 – 61, 63, 65, 66)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 14. októbra 2010 (*)

      „Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/88/ES – Organizácia pracovného času – Hasiči zamestnaní vo verejnom sektore – Zásahová služba – Článok 6 písm. b) a článok 22 ods. 1 prvý pododsek písm. b) – Maximálny týždenný pracovný čas – Odmietnutie výkonu práce presahujúcej túto dobu – Nútené preloženie do inej služby – Priamy účinok – Dôsledky pre vnútroštátne súdy“
      Vo veci C‑243/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht Halle
         (Nemecko) z 25. marca 2009 a doručený Súdnemu dvoru 3. júla 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Günter Fuß
      proti
      Stadt Halle,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (spravodajca),
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        G. Fuß, v zastúpení: M. Geißler, Rechtsanwalt,
      –        mesto Halle, v zastúpení: M. Willecke, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz a M. van Beek, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 22 ods. 1 prvého pododseku písm. b) smernice Európskeho parlamentu
         a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, s. 9; Mim. vyd.
         05/004, s. 381).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi G. Fußom a jeho zamestnávateľom, Stadt Halle (mesto Halle), ktorého predmetom bolo
         nútené preloženie do inej služby než tej, ktorú predtým vykonával ako hasič.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Na základe svojho odôvodnenia č. 1 kodifikovala smernica 2003/88 z dôvodu vyjasnenia vecí ustanovenia smernice Rady 93/104/ES
         z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197),
         zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/34/ES z 22. júna 2000 (Ú. v. ES L 195, s. 41; Mim. vyd. 05/004,
         s. 24, ďalej len „smernica 93/104“). Smernice 93/104 a 2000/34 mali členské štáty prebrať do svojho vnútroštátneho práva najneskôr
         23. novembra 1996, resp. 1. augusta 2003.

      4        V zmysle článku 1 smernice 2003/88 s názvom „Účel a rozsah pôsobnosti“:

      „1.      Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času.
      2.      Táto smernica sa vzťahuje na:
      a)      minimálne doby denného odpočinku, týždenného odpočinku a ročnej dovolenky, prestávky v práci a na maximálny týždenný pracovný
         čas a

      …“
      5        Pod nadpisom „Maximálny týždenný pracovný čas“ článok 6 tej istej smernice stanovuje, že:

      „Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, že v súlade s potrebou chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov:
      a)      týždenný pracovný čas bude obmedzený zákonmi, inými právnymi predpismi alebo správnymi opatreniami alebo kolektívnymi zmluvami
         alebo dohodami medzi sociálnymi partnermi;

      b)      priemerný pracovný čas pre každé obdobie siedmich dní vrátane nadčasov neprekročí 48 hodín.“
      6        Článok 15 tejto smernice s nadpisom „Priaznivejšie ustanovenia“ uvádza:

      „Táto smernica nemá vplyv na právo členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia,
         ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov alebo ktoré umožňujú alebo dovoľujú uplatňovanie kolektívnych
         zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov.“

      7        Článok 17 smernice 2003/88 s názvom „Odchýlky“ upravuje:

      „1.      Pri zachovaní náležitého zreteľa na všeobecné zásady ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov sa členské štáty môžu odchýliť
         od uplatňovania článkov 3 až 6, 8 a 16, keď vzhľadom na osobitnú povahu príslušných činností sa trvanie pracovného času nemeria
         a/alebo nie je vopred určené alebo si ho môžu určiť sami pracovníci,…

      …
      3.      V súlade s odsekom 2 tohto článku sa môžu vykonať odchýlky článkov 3, 4, 5, 8 a 16:
      …
      c)      v prípade činností spojených s potrebou nepretržitej služby alebo výroby, najmä:
      …
      iii)      … protipožiarne služby a služby civilnej ochrany“.
      8        Článok 22 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice upravuje:

      „Členský štát má možnosť neuplatňovať článok 6 pri zachovávaní všeobecných zásad ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov
         a za predpokladu, že príjme nevyhnutné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že:

      a)      žiadny zamestnávateľ nevyžaduje, aby pracovník pracoval dlhšie ako 48 hodín počas doby siedmich dní, ktorá sa vypočíta ako
         priemer za referenčné obdobie uvedené v článku 16 písm. b), pokiaľ najprv nezískal súhlas pracovníka vykonávať takúto prácu;

      b)      žiadnemu pracovníkovi nevznikne zo strany jeho zamestnávateľa ujma za to, že nie je ochotný súhlasiť s vykonávaním takejto
         práce;

      c)      zamestnávateľ vedie aktuálne záznamy o všetkých pracovníkoch, ktorí vykonávajú takúto prácu;
      d)      záznamy sa dajú k dispozícii príslušným orgánom, ktoré môžu, z dôvodov spojených s bezpečnosťou a/alebo ochranou zdravia pracovníkov,
         zakázať alebo obmedziť možnosť prekročenia maximálneho týždenného pracovného času;

      e)      zamestnávateľ poskytne príslušným orgánom na ich žiadosť informácie o prípadoch, kedy pracovníci dali súhlas k práci presahujúcej
         48 hodín v dobe siedmich dní, čo sa vypočíta ako priemer za referenčné obdobie uvedené v článku 16 písm. b).“

      9        Podľa článku 28 nadobudla smernica 2003/88 účinnosť 2. augusta 2004.

       Vnútroštátna právna úprava
      10      § 2 ods. 1 nariadenia Spolkovej krajiny Sasko-Anhaltsko o pracovnom čase príslušníkov hasičskej služby miest a obcí (Verordnung
         über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der Städte und Gemeinden des Landes Sachsen-Anhalt)
         zo 7. októbra 1998 (ďalej len „ArbZVO‑FW 1998“), ktorý bol účinný do 31. decembra 2007, upravuje:

      „Pravidelný pracovný čas úradníkov zamestnaných na zmeny a ktorých týždenná pracovná činnosť spočíva najmä v pohotovostnej
         službe, je v priemere v rozsahu 54 hodín. …“

      11      S účinnosťou od 1. januára 2008 bol ArbZVO-FW 1998 nahradený ArbZVO‑FW z 5. júla 2007 (ďalej len „ArbZVO-FW 2007“).

      12      § 2 ods. 1 ArbZVO-FW 2007 upravuje:

      „Pravidelný týždenný pracovný čas úradníkov je vrátane nadčasov 48 hodín v priemere za rok.“
      13      § 4 toho istého ArbZVO-FW 2007 s nadpisom „Individuálne dohody“ upravuje:

      „1.      Pri dodržaní všeobecných zásad bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov sa môže služba na zmeny vykonávať nad rozsah pravidelného
         priemerného týždenného pracovného času upraveného v § 2 ods.1, pokiaľ s tým dotknutá osoba vyjadrí svoj súhlas a zamestnávateľ
         to môže preukázať.

      2.      Súhlas uvedený v odseku 1 možno odvolať so šesťmesačnou lehotou. Dotknuté osoby musia byť o tom písomne informované.“
      14      § 612 občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch) upravuje, že zamestnávateľ nemôže pri uzatváraní dohody so zamestnancom
         alebo pri prijímaní opatrení voči nemu ho znevýhodniť z dôvodu, že tento zamestnanec prípustným spôsobom uplatňuje svoje práva.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Mesto Halle zamestnáva G. Fußa od 10. mája 1982. Tento bol vymenovaný za úradníka v služobnom postavení vedúceho požiarnej
         ochrany („Oberbrandmeister“) v roku 1998, od 15. decembra 2005 v postavení hlavného vedúceho požiarnej ochrany („Hauptbrandmeister“).

      16      Do 4. januára 2007 bol G. Fuß činný v zásahovej službe „protipožiarnej ochrany“ hasičského zboru mesta Halle ako veliteľ hasičského
         vozidla. Jeho rozpis služieb stanovoval pracovný čas v priemere 54 hodín týždenne.

      17      Vedenie mesta Halle na zasadnutí začiatkom roku 2006 informovalo členov zásahovej služby o skutočnosti, že v rámci riadiaceho
         centra zásahovej služby hasičského zboru bude dochádzať k preloženiu, pokiaľ bude potrebné dodržať smernicu 2003/88.

      18      Listom z 13. decembra 2006 požiadal G. Fuß, odkazujúc na uznesenie Súdneho dvora zo 14. júla 2005, Personalrat der Feuerwehr
         Hamburg (C‑52/04, Zb. s. I‑7111), aby v budúcnosti jeho týždenný pracovný čas nepresiahol maximálnu priemernú 48-hodinovú
         hranicu upravenú v článku 6 písm. b) smernice 2003/88. Týmto istým listom si G. Fuß uplatnil nárok na vyrovnanie za nadčasy,
         ktoré v rozpore s právnou úpravou odpracoval za obdobie od 1. januára 2004 do 31. decembra 2006.

      19      Rozhodnutím z 18. decembra 2006 vypracovalo mesto Halle rozpis zaradenia pracovníkov, v zmysle ktorého sa má nanovo obsadiť
         uvoľnené rotačné pracovné miesto v riadiacom centre zásahovej služby hasičského zboru, a to od 1. apríla 2007, aby sa zabránilo
         akýmkoľvek kvalitatívnym nedostatkom v organizačnej schéme.

      20      Dňa 21. decembra 2006 informoval zamestnávateľ G. Fußa o pláne preložiť ho na uvedené miesto. V priebehu tohto osobného rozhovoru
         vyjadril G. Fuß svoje želanie ostať pracovať na pôvodnom mieste zásahovej služby.

      21      Rozhodnutím z 2. januára 2007 mesto Halle preložilo G. Fußa na dobu určitú, od 5. januára 2007 do 31. marca 2009, do riadiaceho
         centra s odôvodnením, že toto preloženie bolo potrebné z dôvodu organizácie služby (ďalej len „rozhodnutie o preložení“).
         Podľa mesta Halle predpokladom pre výkon tejto práce je popri absolvovaní kurzu vedúceho požiarnej ochrany a niekoľkoročnej
         skúsenosti ako veliteľa hasičského vozidla aj absolvovanie kurzu záchranára. Okrem toho toto preloženie predovšetkým umožnilo
         G. Fußovi, aby pracoval pri dodržaní maximálneho týždenného pracovného času 48 hodín.

      22      Od svojho preloženia pracuje G. Fuß 40 hodín týždenne a už nemusí vykonávať 24 hodinovú pohotovostnú službu. Okrem toho so
         zreteľom na rozsah služby pripadajúci na nevýhodnú dobu (noci, nedele a sviatky) dostáva znížený osobitný príplatok za službu
         pripadajúcu na takú dobu.

      23      Dňa 4. januára 2007 podal G. Fuß proti nariadenému preloženiu na inú prácu námietku adresovanú mestu Halle a odôvodnil ju
         v podstate tým, že jeho želaním nebolo pracovať v inom modele organizácie služieb.

      24      Rozhodnutím z 23. januára 2007 mesto Halle túto námietku zamietlo v podstate s odôvodnením, že rozhodnutie o preložení žalobcu
         na inú prácu bolo personálnym opatrením, ktoré sa zakladá na oprávnení nadriadeného dávať pokyny v rámci výkonu diskrečnej
         právomoci.

      25      Dňa 28. februára 2007 podal G. Fuß na Verwaltungsgericht Halle žalobu, ktorou sa domáha zrušenia rozhodnutia o preložení a jeho
         zaradenie späť na miesto, ktoré mal pred opatrením, ktorého je predmetom. V podstate zdôrazňuje, že o jeho preložení sa rozhodlo
         iba z jedného jediného dôvodu a to, že požadoval zníženie jeho pracovného času v súlade s ustanoveniami smernice 2003/88.
         Mesto Halle sa naopak domnieva, že cieľom tohto rozhodnutia nebolo potrestať G. Fußa, ale umožniť uspokojenie jeho žiadosti
         o dodržiavanie týždennej pracovnej doby 48 hodín bez nutnosti prispôsobiť predčasne a iba pre neho samotného rozpis služieb,
         čo by spôsobilo organizačné problémy. Uvedenie rozpisu služieb do súladu so smernicou 2003/88 sa musí uskutočniť jednotným
         spôsobom pre všetkých pracovníkov služby.

      26      Vo svojom rozhodnutí vnútroštátny súd konštatoval, že rozhodnutie o preložení je v súlade s vnútroštátnym právom. Jednak bol
         G. Fuß preložený na pracovné miesto rovnakého stupňa a v tej istej kategórii odmeňovania. Jednak preloženie G. Fußa, predpokladajúc,
         že aj keď nebolo odôvodnené organizáciou služby, spočíva na hmotno-právnom dôvode, teda vôli ukončiť porušenie článku 6 písm. b)
         smernice 2003/88 voči dotknutej osobe bez zmeny alebo zosúladenia rozpisu služieb alebo pracovného času ostatných hasičov
         s touto smernicou.

      27      Tento súd chce vedieť, či rozhodnutie o preložení nie je v rozpore s článkom 22 ods. 1 prvým pododsekom písm. b) smernice
         2003/88.

      28      Tento súd zdôrazňuje, že v čase skutkových okolností veci samej sa § 2 ods. 1 ArbZVO‑FW 1998 nechápal ako odchylné ustanovenie
         k článku 6 písm. b) smernice 2003/88 v zmysle článku 22 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice a že žiadne iné ustanovenie
         vnútroštátneho práva neupravovalo možnosť takejto odchýlky pri dodržaní všetkých podmienok uvedených v tomto poslednom uvedenom
         ustanovení, najmä ktorú upravuje tento pododsek písm. b), že žiadnemu pracovníkovi nesmie vzniknúť ujma za to, že nie je ochotný
         súhlasiť s vykonávaním práce presahujúcej priemerný 48-hodinový maximálny týždenný pracovný čas. Pokiaľ sa nepripustí, že
         práva vyplývajúce zo smernice 2003/88 budú obchádzané a že smernica nedosiahne svoj cieľ, musí sa zákaz spôsobenia ujmy pracovníkom
         uplatniť a fortiori, pokiaľ zamestnávateľ napriek neexistencii výslovného ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré by ho na to oprávňovalo, vyžaduje
         od pracovníka, aby vykonával prácu presahujúcu maximálnu hranicu upravenú v článku 6 písm. b) a tento pracovník požaduje dodržiavanie
         tohto ustanovenia.

      29      Podľa vnútroštátneho súdu sa prejudiciálna otázka týka objasnenia, či sa má pojem „ujma“ uvedený v článku 22 ods. 1 prvom
         pododseku písm. b) smernice 2003/88 chápať v objektívnom či subjektívnom zmysle. V subjektívnom zmysle by išlo o ujmu vtedy,
         pokiaľ by G. Fuß svoje preloženie považoval za trest. Naopak, v objektívnom zmysle G. Fuß neutrpel ujmu, pretože nová pracovná
         náplň G. Fußa je menej nebezpečná než tá, ktorú vykonával predtým, a že mu bola poskytnutá možnosť získať ďalšiu odbornú kvalifikáciu.
         Je pravda, že G. Fuß má znížený príjem z dôvodu zníženého príplatku za výkon služby pripadajúcej na nevýhodnú dobu. Toto zníženie
         je však odôvodnené skutočnosťou, že pracuje menej počas nevýhodnej doby a získal kompenzáciu vo forme voľného času. Okrem
         toho časové obmedzenie preloženia je nepodstatné vzhľadom na to, že podľa ArbZVO‑FW 2007, ktorý nadobudol účinnosť od 1. januára
         2008, by G. Fuß mohol ostať na pracovnom mieste mimo zásahovú službu, ak by nesúhlasil s prekročením 48-hodinovej hranice
         týždenného pracovného času.

      30      Za týchto podmienok sa Verwaltungsgericht Halle rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Má sa ujma uvedená v článku 22 ods. 1 [prvom pododseku] písm. b) smernice [2003/88] chápať v objektívnom či subjektívnom zmysle?
      2.      Ide o ujmu v zmysle článku 22 ods. 1 [prvom pododseku] písm. b) smernice [2003/88] v prípade, keď je úradník zásahovej služby
         na základe jeho žiadosti, aby sa v budúcnosti dodržiaval maximálny pracovný čas, proti jeho vôli preložený na iné pracovné
         miesto, pri ktorom sa vyžaduje prevažne služba na pracovisku?

      3.      Má sa nižšia odmena chápať ako ujma v zmysle článku 22 ods. 1 [prvom pododseku] písm. b) smernice [2003/88], pokiaľ v dôsledku
         preloženia na inú prácu dôjde k zníženiu rozsahu služby konanej v nevýhodnej dobe (v noci, v nedeľu a počas sviatkov), a tým
         dôjde k zníženiu výšky osobitného príplatku, ktorý je za túto službu poskytovaný?

      4.      V prípade, že odpovede na druhú… alebo tretiu otázku budú kladné, je možné ujmu, ktorá vznikla v dôsledku preloženia, kompenzovať
         prostredníctvom iných výhod spojených s novým pracovným miestom ako napríklad kratšieho pracovného času alebo ďalšieho vzdelávania?“

       O prejudiciálnych otázkach
      31      Vnútroštátny súd chce týmito otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, v podstate vedieť, či sa pojem „ujma“ nachádzajúci
         sa v článku 22 ods. 1 prvej vete písm. b) smernice 2003/88 má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava,
         ako je vo veci samej, ktorá umožňuje zamestnávateľovi vo verejnom sektore nútené preloženie pracovníka zamestnaného ako hasič
         v zásahovej službe z dôvodu, že tento požadoval dodržiavanie maximálnej hranice priemerného týždenného pracovného času v zásahovej
         službe upravenej v článku 6 písm. b) tejto smernice.

      32      V tomto smere je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že cieľom smernice 2003/88 je upraviť minimálne požiadavky
         určené na zlepšenie životných a pracovných podmienok pracovníkov prostredníctvom zbližovania vnútroštátnych právnych predpisov,
         najmä trvania pracovného času. Táto harmonizácia na úrovni Európskej únie v oblasti organizácie pracovného času má za cieľ
         zabezpečiť lepšiu bezpečnosť a ochranu zdravia pracovníkov priznaním minimálnych dôb odpočinku, najmä denného a týždenného,
         ako aj primeraných prestávok v práci, a stanovením maximálnej hranice týždenného pracovného času (pozri najmä rozsudky z 5. októbra
         2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, Zb. s. I‑8835, bod 76; z 1. decembra. 2005, Dellas a i., C‑14/04, Zb. s. I‑10253, body 40 a 41, ako aj zo 7. septembra 2006, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑484/04,
         Zb. s. I‑7471, body 35 a 36).

      33      Taktiež článok 6 písm. b) smernice 2003/88 zaväzuje členské štáty prijať nevyhnutné opatrenia v súlade s potrebou chrániť
         bezpečnosť a zdravie pracovníkov na zabezpečenie toho, že priemerný pracovný čas pre každé obdobie siedmich dní vrátane nadčasov
         nesmie prekročiť 48 hodín. Táto maximálna hranica týždenného priemerného pracovného času predstavuje pravidlo sociálneho práva
         Únie, z ktorých má mať prospech každý pracovník, čo je minimálnou požiadavkou nutnou na zabezpečenie ochrany jeho bezpečnosti
         a zdravia (pozri rozsudky, Pfeiffer a i., už citovaný, bod 100; Dellas a i., už citovaný, bod 49, ako aj Komisia/Spojené kráľovstvo,
         už citovaný, bod 38).

      34      V systéme, ktorý zavádza smernica 2003/88, síce článok 15 povoľuje všeobecným spôsobom uplatniť alebo zaviesť vnútroštátne
         ustanovenia, ktoré sú výhodnejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov, ale umožňuje členským štátom alebo sociálnym
         partnerom upraviť odchýlenie sa len od tých ustanovení, ktoré sú taxatívne vymenované. Uplatnenie takýchto odchýliek musí
         spĺňať prísne kritériá s cieľom zabezpečiť účinnú ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov (pozri rozsudok Pfeiffer a i.,
         už citovaný, body 77 a 96).

      35      Aj článok 22 ods. 1 prvý pododsek smernice 2003/88, ktorá tvorí predmet prejudiciálnej otázky, ponúka členským štátom možnosť
         neuplatňovať článok 6 za predpokladu, že dodržujú všeobecnú zásadu ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov a spĺňajú určité
         kumulatívne podmienky uvedené v tomto ustanovení najmä v uvedenom pododseku písm. b), podľa ktorého sa musia prijať opatrenia
         na účely zabezpečenia, že žiadnemu pracovníkovi nevznikne zo strany jeho zamestnávateľa ujma za to, že nie je ochotný súhlasiť
         s vykonávaním práce, ktorej priemerný týždenný pracovný čas prekračuje maximálnu hranicu uvedenú v článku 6 písm. b) tej istej
         smernice.

      36      Pri tejto príležitosti treba povedať, že ani Spolková republika Nemecko, ako už určil Súdny dvor v bode 85 rozsudku z 9. septembra
         2003, Jaeger (C‑151/02, Zb. s. I‑8389), a v bode 98 už citovaného rozsudku Pfeiffer a i., ani Spolková krajina Sasko‑Anhaltsko,
         ako určil vnútroštátny súd v konaní vo veci samej vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania a ako potvrdili v rámci
         tohto konania tak nemecká vláda, ako aj mesto Halle vo svojich písomných pripomienkach, nevyužívali v čase skutkových okolností
         sporu vo veci samej túto možnosť odchylnej úpravy, pretože ustanovenia vnútroštátneho práva platného v rozhodujúcom čase neobsahovali
         žiadne opatrenia, ktoré by boli v súlade s článkom 22 ods. 1 prvým pododsekom smernice 2003/88 alebo by ju preberali do vnútroštátneho
         poriadku. Na písomnú otázku, ktorú položil Súdny dvor k tomuto bodu, mesto Halle zopakovalo toto tvrdenie, pričom G. Fuβ a rakúska
         vláda takisto zaujali stanovisko v tomto zmysle.

      37      Okrem toho vnútroštátny súd v tejto súvislosti zdôraznil, že možnosť odchýlenia sa upravenú v článku 22 ods. 1 prvom pododseku
         písm. b) smernice 2003/88 používala následne Spolková krajina Sasko-Anhaltsko v rámci právnej úpravy prijatej neskôr na účely
         osobitného prebratia tejto smernice pre hasičov zamestnaných mestami a obcami spolkovej krajiny. Táto úprava nadobudla účinnosť
         až 1. januára 2008, teda až po dátume rozhodnutia o preložení.

      38      Z toho vyplýva, že v prípade neprijatia opatrení vo vnútroštátnom práve využívajúcich možnosť odchýliek pre členské štáty
         stanovenú článkom 22 ods. 1 prvým pododsekom smernice 2003/88 je toto ustanovenie pozbavené akejkoľvek relevantnosti pre rozhodovanie
         v konaní vo veci samej, a že sa teda musí zohľadniť iba článok 6 písm. b) tejto smernice, ktorý pre členské štáty upravuje
         zásadu dodržiavania priemerného 48-hodinového pracovného času pre každé obdobie siedmich dní.

      39      V tejto súvislosti treba uviesť, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotvenom v článku
         267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú začal súd prejednávať.
         Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prislúcha prípadne preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené. Povinnosťou Súdneho dvora je
         totiž vykladať všetky ustanovenia práva Únie, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie v sporoch, ktoré im boli predložené,
         aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne spomenuté v otázkach položených Súdnemu dvoru týmito súdmi (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudky z 8. marca 2007, Campina, C‑45/06, Zb. s. I‑2089, body 30 a 31; z 26. júna 2008, Wiedemann a Funk, C‑329/06
         a C‑343/06, Zb. s. I‑4635, bod 45, ako aj z 2. septembra 2010, Kirin Amgen, C‑66/09, Zb. s. I‑0000, bod 27).

      40      V dôsledku toho, hoci z formálneho hľadiska vnútroštátny súd svoje otázky obmedzil iba na výklad článku 22 ods. 1 prvého pododseku
         písm. b) smernice 2003/88, táto okolnosť nebráni Súdnemu dvoru podať vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Únie,
         ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie v prejednávanej veci, bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol alebo neuviedol
         v znení svojich otázok. V tejto súvislosti prináleží Súdnemu dvoru zo všetkých skutočností, ktoré poskytol vnútroštátny súd,
         a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu zistiť ustanovenia tohto práva, ktoré si so zreteľom na predmet sporu
         vyžadujú výklad (pozri rozsudok z 12. januára 2010, Wolf, C‑229/08, Zb. s. I‑1, bod 32 a citovanú judikatúru).

      41      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že súd rozhodujúci v konaní vo veci samej sa domnieva, že podmienka stanovená
         v článku 22 ods. 1 prvého pododseku písm. b) smernice 2003/88, že žiadnemu pracovníkovi nesmie vzniknúť ujma, sa uplatní,
         ak zamestnávateľ pri existencii opatrení vnútroštátneho práva, ktoré vykonávajú toto ustanovenie, nezíska súhlas pracovníka
         na odchýlenie sa od ustanovení článku 6 písm. b) tej istej smernice, táto podmienka sa musí uplatniť a fortiori, ako je to v tomto prípade, keď napriek neexistencii ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré by ho k tomu oprávňovali, si
         zamestnávateľ vynucuje takú odchýlku a dotknutý pracovník sa bráni tým, že vyžaduje dodržiavanie ustanovení článku 6 písm. b).

      42      Vnútroštátny súd navrhuje, že ak dotknutý pracovník neutrpí žiadnu ujmu z dôvodu, že nedal svoj súhlas s prekročením hranice
         48-hodín priemerného maximálneho týždenného pracovného času upravenej v článku 6 písm. b) smernice 2003/88, nie je v rozpore
         so smernicou, že jeho zamestnávateľ môže v zmysle vnútroštátneho práva rozhodnúť proti jeho vôli o preložení na inú službu,
         ktoré v jeho prípade nevedie k porušeniu hranice uvedenej v tomto ustanovení, v rozsahu, v akom toto preloženie ukončilo porušenie
         ustanovení voči tomuto pracovníkovi.

      43      Za týchto okolností, aby bolo možné dať vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, je potrebné položené otázky preformulovať v tom
         zmysle, že tento súd sa v podstate pýta, či sa článok 6 písm. b) smernice 2003/88 má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje
         vnútroštátna právna úprava, aká je vo veci samej, ktorá povoľuje zamestnávateľovi vo verejnom sektore vykonať nútené preloženie
         pracovníka zamestnaného ako hasič v zásahovej službe na inú službu z toho dôvodu, že požadoval v zásahovej službe dodržiavanie
         priemerného maximálneho týždenného pracovného času upraveného v tomto ustanovení, v prípade, keď tento pracovník neutrpí žiadnu
         ujmu z dôvodu takéhoto preloženia.

      44      Na tento účel je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 61 už citovaného uznesenia Personalrat der Feuerwehr Hamburg,
         činnosti vykonávané zásahovými službami verejnej hasičskej služby – okrem prípadu takých závažných a svojím rozsahom mimoriadnych
         okolností, že cieľ zabezpečiť riadne fungovanie služieb nevyhnutných na ochranu verejných záujmov dočasne preváži nad cieľom
         zabezpečiť bezpečnosť a zdravie pracovníkov v zásahových a bezpečnostných jednotkách, teda okolností, ku ktorým vo veci samej
         nedošlo – patria do rozsahu pôsobnosti smernice 2003/88 v tom zmysle, že v zásade článku 6 písm. b) tejto smernice odporuje
         prekročenie 48-hodinovej hranice upravenej pre maximálny týždenný pracovný čas vrátane zásahových služieb.

      45      Okrem toho je nesporné, že právna úprava Spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko uplatniteľná v čase skutkových okolností vo veci
         samej nanucuje hasičom, ktorí ako G. Fuß boli zamestnaní v zásahovej službe miest a obcí spolkovej krajiny, pracovný čas prekračujúci
         hranicu maximálneho týždenného pracovného času upravenej v článku 6 písm. b) smernice 2003/88.

      46      Za týchto okolností je na zodpovedanie prejudiciálnych otázok potrebné jednak preskúmať, ako to navrhuje vnútroštátny súd,
         či konštatovanie existencie porušenia článku 6 písm. b) smernice 2003/88 je podriadené podmienke, že došlo k ujme, ktorú utrpel
         dotknutý pracovník, a jednak určiť, aké sú dôsledky vyplývajúce pre vnútroštátne súdy z prípadného porušenia tohto ustanovenia.

      47      Pokiaľ ide po prvé o otázku významu vzniku ujmy, ktorú utrpel dotknutý pracovník, aby bolo možné určiť porušenie článku 6
         písm. b) smernice 2003/88, je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva už z bodu 33 tohto rozsudku, toto ustanovenie predstavuje
         pravidlo sociálneho práva Únie s osobitným významom, ktoré ukladá členským štátom povinnosť stanoviť 48-hodinovú hranicu pre
         priemerný týždenný pracovný čas, teda maximálny rozsah zahŕňajúci nadčasy, ako je vyslovene uvedené v tomto ustanovení, a od
         ktorého sa v prípade nevykonania článku 22 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice vo vnútroštátnom poriadku nie je možné odchýliť,
         pokiaľ ide o činnosti, ako sú činnosti hasiča v konaní vo veci samej.

      48      Ako už bolo uvedené v bode 34 tohto rozsudku, členské štáty alebo sociálni partneri sa môžu odchýliť len od tých ustanovení,
         ktoré sú taxatívne vymenované v smernici 2003/88.

      49      Pritom na jednej strane sa ale článok 6 smernice 2003/88 uvádza len v článku 17 ods. 1 tejto smernice, ktorý sa nesporne vzťahuje
         na činnosti, ktoré nemajú nič spoločné s činnosťou hasičov. Naproti tomu odsek 3 písm. c) bod iii) tohto článku 17 odkazuje
         na „činnosti spojené s potrebou nepretržitej služby“, ku ktorým okrem iného patria „protipožiarne služby“, ale toto ustanovenie
         neposkytuje možnosť odchylnej úpravy v prípade článku 6 tejto smernice, ale poskytuje ju pre iné ustanovenia tejto smernice
         (pozri analogicky rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, bod 97).

      50      Na druhej strane, ako vyplýva z bodov 35 a 36 tohto rozsudku, je nesporné, že ani Spolková republika Nemecko, ani Spolková
         krajina Sasko‑Anhaltsko nevyužili možnosť odchylnej úpravy stanovenej v článku 22 ods. 1 prvom pododseku smernice 2003/88,
         ktorá dáva členským štátom možnosť neuplatniť článok 6 tejto smernice, pokiaľ sú splnené určité kumulatívne podmienky (pozri
         analogicky rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, bod 98).

      51      Za daných podmienok musia členské štáty na zabezpečenie plnej účinnosti smernice 2003/88 zabrániť prekročeniu dĺžky maximálneho
         týždenného pracovného času, ako je upravená v článku 6 písm. b) smernice 2003/88 (rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, bod
         118).

      52      Ako už Súdny dvor rozhodol, členské štáty nemôžu jednostranne určiť význam tohto ustanovenia tým, že nárok pracovníka na priemerný
         týždenný pracovný čas v maximálnej dĺžke 48 hodín budú viazať na nejakú podmienku alebo ho určitým spôsobom obmedzia (rozsudok
         Pfeiffer a i., už citovaný, bod 99).

      53      Prekročenie priemerného maximálneho týždenného pracovného času upraveného v článku 6 písm. b) smernice 2003/88 predstavuje
         samo osebe porušenie tohto ustanovenia a nie je potrebné preukázať ešte aj inú osobitnú ujmu. Z dôvodu nevyužitia možnosti
         odchylnej úpravy stanovenej v článku 22 ods. 1 prvom pododseku tej istej smernice vo vnútroštátnom práve, pojem „ujma“ nachádzajúci
         sa v tomto ustanovení nemá vôbec žiadny význam pre výklad a uplatnenie tohto článku 6 písm. b).

      54      Ako to vyplýva z bodu 32 tohto rozsudku, vzhľadom na to, že cieľom smernice 2003/88 je zabezpečiť bezpečnosť a zdravie pracovníkov
         uplatnením dostatočného odpočinku, zákonodarca Únie sa domnieval, že prekročenie maximálneho týždenného pracovného času upraveného
         v tomto článku 6 písm. b), ktorým sa pracovníkovi odníma takýto odpočinok, mu z tohto dôvodu samo osebe spôsobuje ujmu, keďže
         znamená zasahovanie aj do jeho bezpečnosti a zdravia.

      55      Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, aká je v konaní vo veci samej, ktorá upravuje v prípade pracovníkov zamestnaných
         ako hasiči v zásahovej službe pracovný čas prekračujúci maximálnu hranicu pracovného času uvedenú v článku 6 písm. b) smernice
         2003/88, predstavuje porušenie tohto ustanovenia, a to bez toho, aby bolo potrebné dokazovať ďalej existenciu osobitnej ujmy,
         ktorú utrpel pracovník.

      56      Pokiaľ ide na druhom mieste o dôsledky, ktoré vyplývajú pre vnútroštátne súdy z takéhoto porušenia článku 6 písm. b) smernice
         2003/88, v tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vo všetkých prípadoch,
         kde sa ustanovenia smernice z hľadiska ich obsahu zdajú byť bezpodmienečné a dostatočne presné, sa jednotlivci môžu na ne
         odvolávať voči štátu, predovšetkým ak je v postavení zamestnávateľa, najmä, ak členský štát neprebral v stanovenej lehote
         túto smernicu do vnútroštátneho práva alebo ak ju prebral nesprávne (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. februára 1986, Marshall,
         152/84, Zb. s.723, body 46 a 49, ako aj z 23. apríla 2009, Angelidaki a i., C‑378/07 až C‑380/07, Zb. s. I‑3071, body 193
         a 194).

      57      Článok 6 písm. b) smernice 2003/88 spĺňa tieto kritériá vzhľadom na to, že členským štátom jednoznačne ukladá povinnosť dosiahnuť
         presne vymedzený výsledok, ktorá s ohľadom na uplatnenie stanoveného pravidla nie je obmedzená žiadnou podmienkou a je zameraná
         na stanovenie maximálnej hranice priemerného týždenného pracovného času 48 hodín vrátane práce nadčas (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, bod 104).

      58      Aj keď smernica 2003/88 povoľuje členským štátom v článku 22 ods. 1 prvého pododseku odchýliť sa od ustanovení článku 6 tejto
         smernice, neovplyvňuje to presnosť a bezpodmienečnosť písmena b) tohto naposledy uvedeného článku. Možnosť členských štátov
         neuplatňovať tento článok 6 je totiž spätá s dodržovaním všetkých podmienok uvedených v tomto článku 22 ods. 1 písm. b) prvého
         pododseku, takže je možné stanoviť minimálnu ochranu, ktorá sa uplatní v každom prípade (pozri v tomto zmysle rozsudok Pfeiffer
         a i., už citovaný, bod 105).

      59      Článok 6 písm. b) smernice 2003/88 spĺňa teda všetky predpoklady na to, aby vyvolal priame účinky (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Pfeiffer a i., už citovaný, bod 106).

      60      Vzhľadom na to, že v čase skutkových okolností sporu vo veci samej lehota na prebratie smernice už 93/104 uplynula a Spolková
         krajina Sasko‑Anhaltsko neprebrala k tomuto dňu do svojho krajinského práva ustanovenia týkajúce sa hasičov zamestnaných v zásahovej
         službe, pracovník ako G. Fuß, zamestnanec mesta Halle v takejto službe, má právo sa priamo dovolávať ustanovení článku 6 písm. b)
         smernice 2003/88 voči tomuto verejnému zamestnávateľovi na účely dodržania práva na priemerný týždenný pracovný čas nepresahujúci
         48 hodín garantovaný týmto ustanovením.

      61      Je potrebné upresniť, že toto ustanovenie má priame účinky, vzťahuje sa na všetky orgány členských štátov, nielen na vnútroštátne
         súdy, ale rovnako na všetky správne orgány, vrátane decentralizovaných orgánov, akými sú krajiny, mestá alebo obce, a tieto
         orgány sú povinné ho uplatňovať (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. júna 1989, Costanzo, 103/88, Zb. s. 1839, body 30 až
         33).

      62      V konaní vo veci samej sa mesto Halle domnievalo, že nútené preloženie G. Fußa, po tom, čo svojho zamestnávateľa požiadal
         o dodržiavanie maximálneho týždenného pracovného času upraveného v článku 6 písm. b) smernice 2003/88 do inej služby, v ktorej
         je táto maximálna hranica dodržaná, je spôsobilé zabezpečiť plné uplatnenie tejto smernice, pokiaľ ide o G. Fußa, pretože
         toto preloženie ukončí porušovanie práva Únie, ktoré sa ho osobne dotklo.

      63      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora vnútroštátne súdy a správne orgány majú povinnosť
         uplatňovať právo Únie v celom rozsahu a chrániť práva, ktoré toto právo Únie priznáva jednotlivcom, pričom v prípade potreby
         neuplatnia žiadne vnútroštátne ustanovenie, ktoré je s ním v rozpore (pozri v tomto zmysle rozsudky Costanzo, už citovaný,
         bod 33, a z 11. januára 2007, ITC, C‑208/05, Zb. s. I‑181, body 68 a 69, ako aj citovanú judikatúru).

      64      Za týchto okolností je teda dôležité, aby bol zabezpečený potrebný účinok práv priamo priznaných pracovníkom článkom 6 písm. b)
         smernice 2003/88 v plnom rozsahu vo vnútroštátnom právnom poriadku (pozri rozsudok Dellas a i., už citovaný, bod 53).

      65      Je potrebné konštatovať, že nútené preloženie, o aké ide v konaní vo veci samej, ruší podstatu práva priznaného článkom 6
         písm. b) smernice 2003/88 a uznaného Súdnym dvorom v už citovanom uznesení Personalrat der Feuerwehr Hamburg hasičovi zamestnanému
         v zásahovej službe ako G. Fuß podliehať maximálnej hranici týždenného pracovného času 48 hodín v tomto zamestnaní, a teda
         takéto opatrenie ruší potrebný účinok tohto ustanovenia, pokiaľ ide o tohto pracovníka. Je zjavné, že takéto opatrenie nezabezpečuje
         jednak ani uplatnenie tohto článku 6 písm. b) smernice 2003/88 v celom rozsahu, ani ochranu práv, ktoré toto ustanovenie priznáva
         pracovníkom v dotknutom členskom štáte.

      66      Navyše, rovnako ako Komisia správne uviedla, základné právo na účinnú súdnu ochranu zaručené článkom 47 Charty základných
         práv Európskej únie, ktorá má podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku ZEÚ „rovnakú právnu silu ako Zmluvy“, by bolo podstatne
         porušené, pokiaľ by zamestnávateľ v reakcii na sťažnosť alebo súdnu žalobu podanú pracovníkom s úmyslom zabezpečiť dodržiavanie
         ustanovení smernice na ochranu bezpečnosti a zdravia mal právo prijať také opatrenie, aké prijal vo veci samej. Obava pred
         podobným protiopatrením, proti ktorému by nebolo možné podať žiadnu súdnu žalobu, by predstavovala riziko odradenia pracovníkov,
         ktorí by sa cítili poškodení opatrením prijatým ich zamestnávateľom, uplatňovať svoje práva súdnou cestou, a teda by malo
         za následok vážne znemožnenie realizovať ciele sledované smernicou (pozri analogicky rozsudok z 22. septembra 1998, Coote,
         C‑185/97, Zb. s. I‑5199, body 24 a 27).

      67      Vzhľadom na to je potrebné na položené otázky odpovedať tak, že článok 6 písm. b) smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle,
         že mu odporuje taká vnútroštátna právna úprava, aká je v konaní vo veci samej, ktorá umožňuje zamestnávateľovi vo verejnom
         sektore, aby nútene preložil pracovníka zamestnaného ako hasič v zásahovej službe do inej služby z dôvodu, že tento vyžadoval
         v zásahovej službe dodržiavanie maximálneho priemerného týždenného pracovného času upraveného v uvedenom ustanovení. Skutočnosť,
         že takému pracovníkovi nevznikne z dôvodu tohto preloženia nijaká osobitná ujma, okrem ujmy vyplývajúcej z porušenia tohto
         článku 6 písm. b), nie je z tohto hľadiska relevantná.

       O trovách
      68      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 6 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie
            pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje taká vnútroštátna právna úprava, aká je v konaní vo veci samej,
            ktorá umožňuje zamestnávateľovi vo verejnom sektore, aby nútene preložil pracovníka zamestnaného ako hasič v zásahovej službe
            do inej služby z dôvodu, že tento vyžadoval v zásahovej službe dodržiavanie maximálneho priemerného týždenného pracovného
            času upraveného v uvedenom ustanovení. Skutočnosť, že takému pracovníkovi nevznikne z dôvodu tohto preloženia nijaká osobitná
            ujma, okrem ujmy vyplývajúcej z porušenia tohto článku 6 písm. b), nie je z tohto hľadiska relevantná.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. februára 1969. # Johannes Gerhardus Klomp proti Inspektie der Belastingen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Gerechtshof 's-Gravenhage - Holandsko. # Vec 23-68.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. decembra 2008.#A.T. proti Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko.#Smernica 90/434/EHS - Cezhraničná výmena akcií - Daňová neutralita - Podmienky - Články 43 ES a 56 ES - Právne predpisy členského štátu, podľa ktorých je zachovanie účtovnej hodnoty akcií prevedených výmenou za nové akcie, teda daňová neutralita prevodu, podmienené zachovaním tejto hodnoty v daňovej súvahe zahraničnej nadobúdajúcej spoločnosti - Zlučiteľnosť.#Vec C-285/07.

text:
      Vec C‑285/07
      A.T.
      proti
      Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Smernica 90/434/EHS – Cezhraničná výmena akcií – Daňová neutralita – Podmienky – Články 43 ES a 56 ES – Právna úprava členského štátu, podľa ktorej je zachovanie účtovnej hodnoty akcií prevedených výmenou za nové akcie, teda
         daňová neutralita prevodu, podmienené zachovaním tejto hodnoty v daňovej súvahe zahraničnej nadobúdajúcej spoločnosti – Zlučiteľnosť“

      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Spoločný systém zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií
            týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov – Smernica 90/434
      (Smernica Rady 90/434, článok 8 ods. 1 a 2)
      Článok 8 ods. 1 a 2 smernice 90/434 o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene
         akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov bráni takej právnej úprave členského štátu, podľa ktorej výmena akcií
         má vo vzťahu k akcionárom nadobudnutej spoločnosti za následok zdanenie kapitálového zisku z prevodu, ktorý zodpovedá rozdielu
         medzi počiatočnými obstarávacími nákladmi prevedených akcií a ich trhovou hodnotou, okrem prípadu, keď nadobúdajúca spoločnosť
         vykáže pôvodnú účtovnú hodnotu prevedených akcií vo svojej daňovej súvahe.

      Záväzné a jednoznačné znenie článku 8 ods. 1 a 2 smernice 90/434 totiž vôbec nenaznačuje, že by normotvorca Spoločenstva mal
         v úmysle ponechať členským štátom pri preberaní tejto smernice priestor na voľnú úvahu a tým im umožniť, aby daňovú neutralitu
         v prospech akcionárov nadobudnutej spoločnosti podriadili dodatočným podmienkam k podmienke stanovenej v odseku 2 uvedeného
         článku. Navyše, keby sa členským štátom ponechal priestor na takú voľnú úvahu, bolo by to v rozpore so samotným cieľom smernice,
         ktorým je vytvorenie spoločného daňového systému namiesto rozšírenia systémov platných v súčasnosti v členských krajinách
         na úroveň Spoločenstva, pretože rozdiely medzi týmito systémami môžu vyvolávať skreslenie.

      Okrem toho, taká daňová právna úprava, ktorej cieľom je zabránenie obchádzaniu zdanenia výmeny cenných papierov aj v neskoršom
         štádiu po tejto výmene a ktorá vo všeobecnosti odmieta uplatňovanie daňových výhod pri výmene akcií podľa smernice 90/434
         len z toho dôvodu, že nadobúdajúca spoločnosť vo svojej daňovej súvahe neocenila prevedené akcie ich pôvodnou účtovnou hodnotou,
         nemôže vychádzať z článku 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 ako zo svojho právneho základu a nemôže byť považovaná za zlučiteľnú
         s touto smernicou. Členské štáty totiž musia poskytnúť daňové výhody stanovené v smernici 90/434 v súvislosti s výmenou akcií
         podľa článku 2 písm. d) tejto smernice s výnimkou tých operácií, ktorých hlavným cieľom alebo jedným z hlavných cieľov je
         daňový únik alebo vyhýbanie sa plateniu daní v zmysle článku 11 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice. Na základe tohto článku
         tak členské štáty môžu odmietnuť uplatniť všetky ustanovenia smernice alebo ich časť a môžu zrušiť výhody, ktoré z nich vyplývajú,
         len vo výnimočných a individuálnych prípadoch. Preto s cieľom overiť, či plánovaná operácia sleduje taký cieľ, príslušné vnútroštátne
         orgány nemôžu uplatňovať len vopred stanovené všeobecné kritériá, ale musia pristúpiť k podrobnému preskúmaniu každého prípadu.

      V tejto súvislosti, pokiaľ táto daňová právna úprava má takisto za cieľ umožniť uloženie daňovej povinnosti v takých prípadoch,
         keď je zrejmé, že ide o medzeru v daňovom systéme, nemožno členských štátom umožniť jednostranne vypĺňať také medzery za predpokladu,
         že existujú, pretože hrozí nebezpečenstvo, že by vzniklo riziko oslabenia účelu smernice 90/434, ktorým je zavedenie spoločného
         daňového systému. Takto skutočnosť, že uplatniteľné právo vyžaduje, aby spoločník nadobudnutej spoločnosti následne previedol
         akcie, ktoré nadobudol výmenou, a že trhová cena akcií nadobúdajúcej spoločnosti značne klesla, nie je dôvodom na to, aby
         sa samotná výmena akcií považovala za zdaniteľnú, pretože skryté rezervy sa k predmetnému dátumu nerealizovali.

      (pozri body 26, 27, 30 – 32, 34, 36, 39 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 11. decembra 2008 (*)

      „Smernica 90/434/EHS – Cezhraničná výmena akcií – Daňová neutralita – Podmienky – Články 43 ES a 56 ES – Právna úprava členského štátu, podľa ktorej je zachovanie účtovnej hodnoty akcií prevedených výmenou za nové akcie, teda
         daňová neutralita prevodu, podmienené zachovaním tejto hodnoty v daňovej súvahe zahraničnej nadobúdajúcej spoločnosti – Zlučiteľnosť“

      Vo veci C‑285/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         zo 7. marca 2007 a doručený Súdnemu dvoru 14. júna 2007, ktorý súvisí s konaním:

      A.T.
      proti
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften,
      za účasti:
      Bundesministerium der Finanzen,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann (spravodajca), sudcovia A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits a J. J. Kasel,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. apríla 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        A.T., v zastúpení: M. Schaden a H. Winkler, Rechtsanwälte, ako aj W. Schön, professor,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 6. novembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 8 ods. 1 a 2 smernice Rady 90/434/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom
         systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských
         štátov (Ú. v. ES L 225, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 142) a článkov 43 ES a 56 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou A.T. a Finanzamt Stuttgart-Körperschaften (daňový orgán so sídlom
         v Stuttgarte s pôsobnosťou pre obchodné spoločnosti, ďalej len „Finanzamt“) v súvislosti s rozhodnutím Finanzamtu o zdanení
         kapitálového zisku, ktorý vznikol pri cezhraničnej výmene akcií.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Účelom smernice 90/434 je podľa jej prvého odôvodnenia zaručiť, aby obmedzenia, nevýhody alebo skreslenia vyplývajúce najmä
         z daňových ustanovení členských krajín nebránili operáciám pri reštrukturalizácii spoločností členských štátov, akými sú zlúčenia,
         rozdelenia, prevody majetku a výmeny akcií.

      4        Táto smernica preto stanovuje režim, podľa ktorého uvedené operácie nemajú za následok vznik daňovej povinnosti. Prípadné
         kapitálové zisky sa v zásade môžu zdaniť len v okamihu, keď skutočne dôjde k ich realizácii.

      5        Prvé štyri odôvodnenia a deviate odôvodnenie smernice 90/434 znejú takto:

      „keďže zlúčenia, [zlúčenia, rozdelenia, – neoficiálny preklad] prevody majetku a výmeny akcií vo vzťahu k spoločnostiam rôznych členských krajín môžu byť nevyhnutné v spoločenstve, aby
         sa vytvorili podmienky podobné podmienkam medzinárodného trhu a aby sa takto zabezpečilo vytvorenie a účinné fungovanie spoločného
         trhu; keďže takýmto operáciám by nemali brániť obmedzenia, nevýhody alebo skreslenia, vyplývajúce najmä z daňových ustanovení
         členských krajín; keďže je preto nevyhnutné zaviesť vo vzťahu k takýmto operáciám daňové pravidlá, ktoré budú neutrálne z hľadiska
         konkurencie, aby sa podniky mohli prispôsobiť požiadavkám spoločného trhu, aby sa zvýšila ich produktivita a zlepšila sa konkurencieschopnosť
         na medzinárodnej úrovni;

      keďže daňové ustanovenia takéto operácie znevýhodňujú v porovnaní s pravidlami vzťahujúcimi sa na podniky v tej istej členskej
         krajine; keďže je nevyhnutné tieto znevýhodnenia odstrániť;

      keďže tento cieľ sa nedá dosiahnuť rozšírením systémov platných v súčasnosti v členských krajinách na úroveň spoločenstiev,
         pretože rozdiely medzi týmito systémami vyvolávajú skreslenie; keďže uspokojivé riešenie môže v tomto ohľade priniesť iba
         spoločný daňový systém;

      keďže spoločný daňový systém by sa mal vyhnúť ukladaniu daní v súvislosti so zlučovaním, rozdeľovaním, prevodom majetku alebo
         výmenou akcií pri súčasnej ochrane finančných záujmov štátu prevádzanej [prevádzajúcej – neoficiálny preklad] alebo nadobudnutej spoločnosti;

      …
      keďže je nevyhnutné dať členským štátom možnosť odmietnuť uplatňovať túto smernicu v prípadoch, keď cieľom zlúčenia, rozdelenia,
         prevodu majetku alebo výmeny akcií je daňový únik alebo vyhýbanie sa plateniu daní… .“

      6        Článok 2 písm. d) smernice 90/434 definuje „výmenu akcií“ ako „operáciu, pomocou ktorej daná spoločnosť nadobúda držbu v kapitále
         [podiel na základnom imaní – neoficiálny preklad] inej spoločnosti takým spôsobom, že získa väčšinu hlasovacích práv v tejto spoločnosti výmenou za vydanie akcionárom tejto
         spoločnosti, výmenou za ich cenné papiere, cenných papierov reprezentujúcich kapitál danej spoločnosti, prípadne za platbu
         v hotovosti nepresahujúcu 10 % nominálnej hodnoty, alebo pri absencii nominálnej hodnoty za účtovnú nominálnu hodnotu cenných
         papierov vydaných za výmenu“.

      7        Podľa článku 2 písm. g) tejto smernice je „nadobudnutou spoločnosťou“ „spoločnosť, v ktorej držba je nadobudnutá [podiel je
         nadobudnutý – neoficiálny preklad] inou spoločnosťou prostredníctvom výmeny cenných papierov“ a podľa článku 2 písm. h) „nadobúdajúca spoločnosť“ je „spoločnosťou,
         ktorá nadobúda držbu [podiel – neoficiálny preklad] prostredníctvom výmeny cenných papierov“.

      8        Článok 8 ods. 1 a 2 smernice 90/434, ktorý patrí pod hlavu II týkajúcu sa pravidiel uplatniteľných na zlúčenie, rozdelenie
         a výmeny akcií, stanovuje:

      „1. Pri zlúčení, rozdeľovaní alebo výmene akcií, pridelenie cenných papierov, ktoré predstavujú kapitál preberajúcej alebo
         nadobúdajúcej spoločnosti, akcionárovi prevádzajúcej alebo nadobudnutej spoločnosti výmenou za cenné papiere predstavujúce
         kapitál nadobudnutej spoločnosti, samo osebe nemá viesť k zdaneniu príjmu, zisku alebo kapitálového zisku tohto akcionára.

      2. Členské štáty uplatnia odsek 1 pod podmienkou, že akcionári nebudú pripisovať získaným cenným papierom väčšiu hodnotu pre
         daňové účely, než mali vymenené cenné papiere bezprostredne pred zlúčením, rozdelením alebo výmenou.

      Uplatnenie odseku 1 nebráni členským štátom zdaneniu ziskov pochádzajúcich z nasledujúcich prevodov prebratých cenných papierov
         rovnakým spôsobom, ako zisk vznikajúci z prevodu cenných papierov existujúcich pred nadobudnutím.

      V tomto odseku pojem ‚hodnota pre daňové účely‘ znamená hodnotu, na základe ktorej sa vypočítava každý zisk alebo strata s cieľom
         dane z príjmu, zisku alebo kapitálových ziskov akcionára spoločnosti.“

      9        Článok 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 najmä stanovuje, že členský štát môže odmietnuť uplatňovanie ustanovení hlavy II
         smernice alebo ich časti alebo môže zrušiť všetky výhody, ktoré z nich vyplývajú, ak je zrejmé, že výmena akcií má za hlavný
         cieľ alebo jeden z hlavných cieľov daňový únik alebo vyhýbanie sa plateniu daní.

       Nemecká právna úprava
      10      § 23 ods. 4 zákona o dani pri reštrukturalizácii obchodných spoločností (Umwandlungssteuergesetz) z 28. októbra 1994 (BGBl.
         1994 I, s. 3267, ďalej len „UmwStG“) v platnom znení upravuje prevod akcií kapitálovej spoločnosti z Európskej únie, ktorej
         charakteristické znaky sú uvedené v článku 3 smernice 90/434, do inej kapitálovej spoločnosti Únie.

      11      Ak teda má preberajúca kapitálová spoločnosť po takomto prevode na základe svojho podielu vrátane prebratých akcií preukázateľne
         priamo väčšinu hlasovacích práv v spoločnosti, ktorej akcie boli prevedené, ako vyplýva z § 20 ods. 1 druhej vety UmwStG,
         tak pre ocenenie akcií, ktoré získa preberajúca kapitálová spoločnosť, platí analogicky § 20 ods. 2 prvá až štvrtá veta a šiesta
         veta UmwStG a pre ocenenie nových akcií, ktoré prevodca získa od preberajúcej spoločnosti, platí analogicky § 20 ods. 4 prvá
         veta UmwStG.

      12      Podľa § 20 ods. 2 prvej vety UmwStG kapitálová spoločnosť môže oceniť prevedené aktíva ich účtovnou hodnotou alebo vyššou
         hodnotou. Podľa druhej vety uvedeného ustanovenia je stanovenie účtovnej hodnoty prípustné aj vtedy, ak prevedené aktíva musia
         byť podľa predpisov obchodného práva vykázané v súvahe vo vyššej hodnote.

      13      § 20 ods. 4 prvá veta UmwStG stanovuje, že hodnota, ktorou kapitálová spoločnosť ocení prevedené aktíva, sa vo vzťahu k prevodcovi
         považuje za predajnú cenu a obstarávacie náklady akcií spoločnosti. Týmto ustanovením UmwStG stanovuje takzvané dvojité prepojenie
         účtovnej hodnoty, teda pravidlo, podľa ktorého prevodca môže ponechať prevedené akcie v ich účtovnej hodnote len vtedy, ak
         nadobúdajúca spoločnosť sama vykáže prevedené akcie v ich účtovnej hodnote. UmwStG nerozlišuje medzi prevodmi v Nemecku a zahraničnými
         prevodmi; ich úprava je rovnaká.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Spoločnosť A.T., nemecká akciová spoločnosť, sa v rámci skupiny obchodných spoločností podieľala na C‑GmbH, nemeckej spoločnosti
         s ručením obmedzeným, v ktorej vlastnila 89,5 % podiel.

      15      Dňa 28. apríla 2000 spoločnosť A.T. previedla tento svoj podiel na francúzsku akciovú spoločnosť G-SA výmenou za nové akcie
         predstavujúce 1,47 % základného imania prostredníctvom navýšenia imania. Získané akcie, ktorých kurz na burze následne prudko
         klesol, museli byť na základe pravidiel dohľadu nad finančnými trhmi predané v priebehu 5 rokov.

      16      Keďže podiely C‑GmbH, ktoré vlastnila jej materská spoločnosť A.T., neboli po ich prevode v obchodnej a daňovej súvahe G-S.A
         ocenené účtovnou hodnotou akcií, ako to bolo dovtedy v daňovej súvahe A.T., ale ich trhovou hodnotou uvedenou v zmluve o vklade,
         Finanzamt s odvolaním sa na § 23 ods. 4 prvú vetu a § 20 ods. 4 prvú vetu UmwStG a na súvisiaci pokyn Bundesministerium der
         Finanzen (BMF – Federálne ministerstvo financií) v rámci zdaňovania za rok 2000 zamietol, aby spoločnosť A.T., v súvislosti
         s akciami, ktoré nadobudla výmenou za kapitál spoločnosti G‑SA, aj naďalej ponechala akcie prevedené v C‑GmbH v ich pôvodnej
         účtovnej hodnote. Finanzamt v dôsledku toho považoval prevod za zdaniteľný a vyrubil daň z kapitálového zisku, ktorý zodpovedal
         rozdielu medzi obstarávacími nákladmi akcií C‑GmbH a ich trhovou hodnotou.

      17      V prvostupňovom konaní spoločnosť A.T. úspešne podala žalobu proti platobným výmerom, ktoré boli vydané na základe uvedených
         ustanovení. Finanzamt preto podal revízny opravný prostriedok na súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
         Uvedený súd sa domnieva, že žalobu spoločnosti A.T. treba na základe UmwStG zamietnuť. Podľa UmwStG totiž akcie C‑GmbH mali
         byť v súvahe G-SA ocenené ich účtovnou hodnotou, čo napokon francúzske právo umožňovalo.

      18      Vzhľadom na to, že Bundesfinanzhof mal aj napriek tomu pochybnosti o zlučiteľnosti požiadavky dvojitého prepojenia účtovnej
         hodnoty pri cezhraničných prevodoch s právom Spoločenstva, rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „a)      Odporuje článku 8 ods. 1 a 2 smernice [90/434] taká daňová právna úprava členského štátu, podľa ktorej pri prevode akcií jednej
         kapitálovej spoločnosti EÚ do inej kapitálovej spoločnosti EÚ, prevodca môže ponechať prevedené akcie v ich účtovnej hodnote
         len vtedy, ak nadobúdajúca spoločnosť sama vykáže prevedené akcie v účtovnej hodnote [‚dvojité prepojenie účtovnej hodnoty‘
         („doppelte Buchwertverknüpfung“)]?

      b)      V prípade zápornej odpovede: Odporuje existujúca právna úprava článku 43 ES a článku 56 ES, aj keď sa takzvané dvojité prepojenie
         účtovnej hodnoty vyžaduje aj pri prevode akcií kapitálovej spoločnosti do kapitálovej spoločnosti s neobmedzenou daňovou povinnosťou?“

       O prejudiciálnych otázkach
      19      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či článok 8 ods. 1 a 2 smernice 90/434 bráni takej právnej úprave
         členského štátu, podľa ktorej výmena akcií má vo vzťahu k akcionárom nadobudnutej spoločnosti za následok zdanenie kapitálového
         zisku z prevodu, ktorý zodpovedá rozdielu medzi počiatočnými obstarávacími nákladmi prevedených akcií a ich trhovou hodnotou
         okrem prípadu, keď nadobúdajúca spoločnosť vykáže pôvodnú účtovnú hodnotu prevedených akcií vo svojej daňovej súvahe.

      20      Na úvod treba pripomenúť, že podľa článku 8 ods. 1 smernice 90/434 pri výmene akcií pridelenie cenných papierov, ktoré predstavujú
         kapitál preberajúcej spoločnosti, akcionárovi nadobudnutej spoločnosti výmenou za cenné papiere predstavujúce kapitál nadobudnutej
         spoločnosti, samo osebe nemá viesť k zdaneniu príjmu, zisku alebo kapitálového zisku tohto akcionára.

      21      Prostredníctvom tejto požiadavky daňovej neutrality voči akcionárom nadobudnutej spoločnosti má smernica 90/434 zabezpečiť,
         ako vyplýva aj z jej prvého a štvrtého odôvodnenia, aby obmedzenia, nevýhody alebo skreslenia vyplývajúce najmä z daňových
         ustanovení členských krajín nebránili výmene akcií spoločností z rôznych členských štátov.

      22      Táto požiadavka daňovej neutrality však nie je absolútna. Podľa článku 8 ods. 2 smernice 90/434 totiž členské štáty uplatnia
         odsek 1 pod podmienkou, že akcionári nebudú pripisovať získaným cenným papierom väčšiu hodnotu pre daňové účely, než mali
         vymenené cenné papiere bezprostredne pred výmenou.

      23      Podľa návrhu na prejudiciálne konanie, najmä podľa prvej prejudiciálnej otázky, akcionár nadobudnutej spoločnosti môže podľa
         spornej nemeckej právnej úpravy v konaní vo veci samej ponechať účtovnú hodnotu prevedených akcií pre cenné papiere, ktoré
         získal výmenou, len v tom prípade, ak aj nadobúdajúca spoločnosť ocení tieto akcie ich pôvodnou účtovnou hodnotou.

      24      Nemecká vláda v tomto ohľade tvrdí, že požiadavka dvojitého prepojenia účtovnej hodnoty je v súlade so smernicou 90/434, keďže
         táto smernica neupravuje oceňovanie prevedených akcií v súvahe nadobúdajúcej spoločnosti a dáva tak členským štátom priestor
         na voľnú úvahu pri jej preberaní do vnútroštátneho právneho poriadku.

      25      Taký výklad smernice nemožno prijať.

      26      V prvom rade treba konštatovať, že záväzné a jednoznačné znenie článku 8 ods. 1 a 2 smernice 90/434 vôbec nenaznačuje, že
         by normotvorca Spoločenstva mal v úmysle ponechať členským štátom pri preberaní tejto smernice priestor na voľnú úvahu, a tým
         im umožniť, aby daňovú neutralitu v prospech akcionárov nadobudnutej spoločnosti podriadili dodatočným podmienkam.

      27      Navyše, keby sa členským štátom ponechal priestor na takú voľnú úvahu, bolo by to v rozpore so samotným cieľom smernice, ktorým
         je, ako to vyplýva už z jej názvu a najmä z jej tretieho odôvodnenia, vytvorenie spoločného daňového systému namiesto rozšírenia
         systémov platných v súčasnosti v členských krajinách na úroveň Spoločenstva, pretože rozdiely medzi týmito systémami môžu
         vyvolávať skreslenie.

      28      Okrem toho, keby sa daňová neutralita výmeny akcií spoločností z rôznych členských štátov, ako je stanovená v článku 8 ods. 1
         a 2 smernice 90/434, podriadila takej dodatočnej podmienke, že nadobúdajúca spoločnosť má vykazovať pôvodnú účtovnú hodnotu
         prevedených akcií vo svojej daňovej súvahe, bolo by to v rozpore s účelom tejto smernice, ktorým je zamedziť daňovým prekážkam
         pri reštrukturalizácii cezhraničných podnikov tým, že sa zabezpečí, aby prípadné zvýšenia hodnoty podielov na základnom kapitáli
         neboli zdaňované pred ich skutočnou realizáciou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 2007, Kofoed, C‑321/05, Zb. s. I‑5795,
         bod 32).

      29      Nemecká vláda ale tvrdí, že sporná nemecká právna úprava vo veci samej prispieva k naplneniu cieľa smernice 90/434, ktorým
         je odloženie zdanenia, avšak nie úplné oslobodenie od dane. Cieľom požiadavky dvojitého prepojenia účtovnej hodnoty pri cezhraničnej
         výmene akcií je práve zabrániť, aby sa daňová povinnosť – ktorá sa má uložiť len raz – neobchádzala prostredníctvom prevodov
         akcií do zahraničia, čo by viedlo k úplnej neexistencii zdaňovania prevodov tak vo vzťahu k zahraničnej nadobúdajúcej spoločnosti,
         ako aj vo vzťahu k tuzemskej prevádzajúcej spoločnosti.

      30      V rozsahu, v akom nemecká vláda tvrdí, že sporná nemecká právna úprava vo veci samej je nevyhnutná na to, aby sa zabránilo
         obchádzaniu daňovej povinnosti aj v neskoršom štádiu po výmene akcií, treba pripomenúť, že Súdny dvor už mal príležitosť konštatovať,
         že členské štáty musia poskytnúť daňové výhody stanovené v smernici 90/434 v súvislosti s výmenou akcií podľa článku 2 písm. d)
         tejto smernice s výnimkou tých operácií, ktorých hlavným cieľom alebo jedným z hlavných cieľov je daňový únik alebo vyhýbanie
         sa plateniu daní v zmysle článku 11 ods. 1 písm. a) (rozsudok zo 17. júla 1997, Leur-Bloem, C‑28/95, Zb. s. I‑4161, bod 40).

      31      Na základe článku 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 tak členské štáty môžu odmietnuť uplatniť všetky ustanovenia smernice
         alebo ich časť a môžu zrušiť výhody, ktoré z nich vyplývajú, len vo výnimočných a individuálnych prípadoch (rozsudok Kofoed,
         už citovaný, bod 37). S cieľom overiť, či plánovaná operácia sleduje taký cieľ, príslušné vnútroštátne orgány nemôžu uplatňovať
         len vopred stanovené všeobecné kritériá, ale musia pristúpiť k podrobnému preskúmaniu každého prípadu (rozsudok Leur-Bloem,
         už citovaný, bod 41).

      32      Treba preto konštatovať, že taká daňová právna úprava členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, podľa ktorej sa vo
         všeobecnosti odmieta uplatňovanie daňových výhod pri výmene akcií podľa smernice 90/434 len z toho dôvodu, že nadobúdajúca
         spoločnosť vo svojej daňovej súvahe neocenila prevedené akcie ich pôvodnou účtovnou hodnotou, nemôže vychádzať z článku 11
         ods. 1 písm. a) smernice 90/434 ako zo svojho právneho základu a nemôže byť považovaná za zlučiteľnú s touto smernicou.

      33      V tejto súvislosti treba rovnako poukázať na to, čo vo svojich pripomienkach uviedla spoločnosť A.T. bez toho, aby to nemecká
         vláda namietala, a to konkrétne, že predmetná výmena akcií sa uskutočnila len preto, aby sa vyhovelo pravidlám amerických
         finančných trhov a že G‑SA si dovtedy ponechala akcie C‑GmbH, ktoré nadobudla.

      34      V súvislosti s tým, že sporná právna úprava vo veci samej má za cieľ, ako to na pojednávaní tvrdila aj nemecká vláda, nielen
         predchádzať zneužívaniu, ale aj umožniť uloženie daňovej povinnosti v takých prípadoch, keď je zrejmé, že ide o medzeru v daňovom
         systéme, treba konštatovať, že keby sa členských štátom umožnilo jednostranne vypĺňať také medzery za predpokladu, že by existovali,
         vzniklo by riziko oslabenia účelu smernice 90/434, ktorým je, ako vyplýva z bodu 27, zavedenie spoločného daňového systému.

      35      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že cieľom samotnej smernice 90/434 je podľa jej štvrtého odôvodnenia ochrana finančných
         záujmov štátu nadobudnutej spoločnosti. Jej článok 8 ods. 1 a 2 tak stanovuje, že uplatnenie odseku 1 nebráni členským štátom,
         aby zdanili zisk pochádzajúci z následných prevodov získaných cenných papierov rovnakým spôsobom ako zisk vznikajúci z prevodu
         cenných papierov existujúcich pred nadobudnutím.

      36      Ako však uvádza aj Komisia Európskych spoločenstiev, skutočnosť, že pravidlá finančných trhov v konaní vo veci samej vyžadujú,
         aby spoločnosť A.T. následne previedla akcie, ktoré nadobudla výmenou, a že trhová cena akcií G‑SA značne klesla, nie je dôvodom
         na to, aby sa samotná výmena akcií považovala za zdaniteľnú, pretože skryté rezervy sa k predmetnému dátumu nerealizovali.

      37      Okrem toho treba uviesť, ako to pripúšťa aj nemecká vláda, že pri zdanení následného prevodu prevedených akcií by zo zachovania
         ich pôvodnej účtovnej hodnoty u nadobúdajúcej spoločnosti nemali prospech nemecké daňové orgány, ale prinajlepšom francúzske
         daňové orgány, a z toho dôvodu je tak ešte menej zrejmé, prečo by nemecká právna úprava mala mať záujem na stanovení takejto
         požiadavky.

      38      Navyše je veľmi ťažké zistiť skutočný záujem na požiadavke dvojitého prepojenia pôvodnej účtovnej hodnoty prevedených akcií
         aj preto, lebo ako spoločnosť A.T. a Komisia uviedli vo svojich písomných pripomienkach a ako to na pojednávaní potvrdila
         aj nemecká vláda, UmwStG bol medzitým zmenený v tom zmysle, že od roku 2007 sa už uvedená požiadavka pri výmene akcií spoločností
         z rôznych členských štátov neuplatňuje.

      39      Vzhľadom na uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať v tom zmysle, že článok 8 ods. 1 a 2 smernice 90/434 bráni takej
         právnej úprave členského štátu, podľa ktorej výmena akcií má vo vzťahu k akcionárom nadobudnutej spoločnosti za následok zdanenie
         kapitálového zisku z prevodu, ktorý zodpovedá rozdielu medzi počiatočnými obstarávacími nákladmi prevedených akcií a ich trhovou
         hodnotou, okrem prípadu, keď nadobúdajúca spoločnosť vykáže pôvodnú účtovnú hodnotu prevedených akcií vo svojej daňovej súvahe.

      40      Vzhľadom na odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku netreba odpovedať na druhú otázku.

       O trovách
      41      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 8 ods. 1 a 2 smernice Rady 90/434/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach,
            prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov bráni takej právnej úprave členského štátu,
            podľa ktorej výmena akcií má vo vzťahu k akcionárom nadobudnutej spoločnosti za následok zdanenie kapitálového zisku z prevodu,
            ktorý zodpovedá rozdielu medzi počiatočnými obstarávacími nákladmi prevedených akcií a ich trhovou hodnotou, okrem prípadu,
            keď nadobúdajúca spoločnosť vykáže pôvodnú účtovnú hodnotu prevedených akcií vo svojej daňovej súvahe.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 9. marca 2010. # hofherr communikation GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Medzinárodný zápis s vyznačením Európskeho spoločenstva - Slovná ochranná známka NATURE WATCH - Absolútny dôvod zamietnutia - Opisná povaha - Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-77/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 9. marca 2010 – hofherr communikation/ÚHVT (NATURE WATCH)
      (vec T‑77/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačené Európske spoločenstvo – Slovná ochranná známka NATURE WATCH – Absolútny dôvod zamietnutia – Opisný charakter – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky zložené výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastností tovaru [nariadenie Rady
         č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c)] (pozri body 23, 39)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 4. decembra 2008 (vec R 1410/2008‑1) týkajúcemu sa medzinárodného
                  zápisu slovného označenia NATURE WATCH, v ktorom je vyznačené Európske spoločenstvo

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               hofherr communikation GmbH

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka NATURE WATCH pre tovary a služby zaradené do tried 9, 39, 41 a 43 – medzinárodná prihláška č. WOO957541

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie zápisu

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Hofherr communikation GmbH je povinná nahradiť trovy konania.