title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 12. decembra 2014 (uverejnenie výňatkov).#Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd a Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG proti Rade Európskej únie.#Dumping – Dovoz ručných paletovacích vozíkov a ich hlavných častí s pôvodom v Číne – Preskúmanie – Článok 11 ods. 2 nariadenia (ES) č. 1225/2009 – Právo na obranu – Skutkový omyl – Zjavne nesprávne posúdenie – Povinnosť odôvodnenia.#Vec T‑643/11.

text:
               Účastníci konania
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci T‑643/11,
            Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd,  so sídlom v Suzhou (Čína),
            Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG,  so sídlom v Rodingu (Nemecko),
            v zastúpení: K. Neuhaus, H.‑J. Freund a B. Ecker, advokáti,
            žalobkyne,
            proti
            Rade Európskej únie,  v zastúpení: J.‑P. Hix, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci pôvodne G. Berrisch a A. Polcyn, neskôr A. Polcyn a D. Geradin, advokáti,
            žalovanej,
            ktorú v konaní podporuje:
            Európska komisia,  v zastúpení: J.‑F. Brakeland, M. França a A. Stobiecka‑Kuik, splnomocnení zástupcovia,
            vedľajší účastník konania,
            ktorej predmetom je návrh na zrušenie vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 1008/2011 z 10. októbra 2011, ktorým sa po preskúmaní pred uplynutím platnosti podľa článku 11 ods. 2 nariadenia (ES) č. 1225/2009 ukladá konečné antidumpingové clo na dovoz ručných paletovacích vozíkov a ich hlavných častí s pôvodom v Čínskej ľudovej republike, rozšírené na dovoz ručných paletovacích vozíkov a ich hlavných častí zasielaných z Thajska, bez ohľadu na to, či sú alebo nie sú deklarované ako výrobky s pôvodom v Thajsku (Ú. v. EÚ L 268, s. 1), v rozsahu, v akom sa toto nariadenie týka žalobkýň,
            VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora),
            v zložení: predseda komory M. Prek, sudcovia I. Labucka a V. Kreuschitz (spravodajca),
            tajomník: N. Rosner, referent,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. februára 2014,
            vyhlásil tento
            Rozsudok (1)
             Okolnosti predchádzajúce sporu
            [ omissis ]
             Konanie a návrhy účastníkov konania
            [ omissis ]
             Právny stav
            1. O prípustnosti
            [ omissis ]
            2. O veci samej
            35. Žalobkyne v predmetnej veci uplatňujú tri žalobné dôvody. V rámci prvého žalobného dôvodu žalobkyne usudzujú, že došlo k porušeniu ich práva na spravodlivý proces, práva na obranu a práva byť vypočutý. V rámci druhého žalobného dôvodu usudzujú, že v odôvodneniach 58 a 60 napadnutého nariadenia sa Rada dopustila skutkových omylov. Napokon v rámci tretieho žalobného dôvodu žalobkyne usudzujú, že úvahy, podľa ktorých existuje ujma, ako aj príčinná súvislosť medzi dovozmi, ktoré sú údajne predmetom dumpingu, a pravdepodobnosťou pokračovania ujmy v prípade, že by boli antidumpingové opatrenia zrušené, sa zakladajú na viacerých zjavne nesprávnych posúdeniach.
             O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení procesných práv žalobkýň
            36. Žalobkyne v podstate usudzujú, že ich právo na spravodlivý proces, právo na obranu a právo byť vypočutý boli porušené z dôvodu, že Rada svojvoľne nezohľadnila ich posúdenie ujmy za obdobie od roku 2007 do roku 2009, ktoré predložili vo svojom liste z 25. júla 2011. Toto nezohľadnenie preukazuje skutočnosť, že v odôvodnení 60 napadnutého nariadenia sa podľa názoru žalobkýň nesprávne uvádza, že venovali pozornosť vývoju ujmy v období od roka 2009 do ORP. Podľa názoru žalobkýň sa ich právo vyjadriť svoje stanovisko nemôže obmedzovať iba na právo mať možnosť predložiť pripomienky, ale ukladá Rade povinnosť zohľadniť v plnom rozsahu tvrdenia, ktoré uviedli vo svojom liste z 25. júla 2011. V dôsledku uvedeného tým, že Rada nepreskúmala uvedený list, došlo nielen k porušeniu ich práva na spravodlivý proces, ale aj článku 11 ods. 2 tretieho pododseku základného nariadenia.
            37. Rada popiera, že by porušila procesné práva žalovaných alebo článok 11 ods. 2 tretí pododsek základného nariadenia.
            38. Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň týkajúce sa porušenia ich práva na obranu a práva byť vypočutý, treba pripomenúť, že rešpektovanie práva na obranu predstavuje základnú zásadu práva Únie, pričom jej neoddeliteľnou súčasťou je právo byť vypočutý (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. februára 1992, Holandsko a i./Komisia, C‑48/90 a C‑66/90, Zb., EU:C:1992:63, bod 44; z 29. júna 1994, Fiskano/Komisia, C‑135/92, Zb., EU:C:1994:267, bod 39; z 24. októbra 1996, Komisia/Lisrestal a i., C‑32/95 P, Zb., EU:C:1996:402, bod 21; z 22. novembra 2012, M., C‑277/11, Zb., EU:C:2012:744, bod 82, a z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, Zb., EU:C:2013:518, bod 98), ktoré sa uplatňuje na každého (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2008, Sopropé, C‑349/07, Zb., EU:C:2008:746, bod 36).
            39. Toto základné právo na rešpektovanie práva na obranu v priebehu konania, ktoré predchádza prijatiu aktu spôsobujúceho ujmu, je napokon výslovne zakotvené v Charte základných práv Európskej únie, ktorá má podľa článku 6 ods. 1 ZEÚ rovnakú právnu silu ako Zmluvy. Predovšetkým v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv sa totiž uvádza, že právo každého na to, aby inštitúcie Únie vybavovali jeho záležitosti nestranne, spravodlivo a v primeranej lehote zahŕňa najmä právo každého na vypočutie pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať.
            40. Navyše v kontexte konaní týkajúcich sa antidumpingového prešetrovania bolo rozhodnuté, že rešpektovanie práva na obhajobu a práva byť vypočutý v rámci týchto konaní má zásadnú dôležitosť (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. februára 2012, Rada/Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP, C‑191/09 P a C‑200/09 P, Zb., EU:C:2012:78, bod 77 a citovanú judikatúru).
            41. Rešpektovanie týchto práv predpokladá, že dotknutým podnikom má byť poskytnutá možnosť počas správneho konania účinne vyjadriť svoje stanoviská k správnosti a relevantnosti uvádzaných skutočností a okolností a k dôkazom predkladaným Komisiou na podporu jej tvrdení týkajúcich sa existencie dumpingu a z toho vyplývajúcej ujmy (rozsudky z 27. júna 1991, Al‑Jubail Fertilizer/Rada, C‑49/88, Zb., EU:C:1991:276, bod 17, a z 11. júla 2013, Hangzhou Duralamp Electronics/Rada, T‑459/07, EU:T:2013:369, bod 110).
            42. V prejednávanej veci však žalobkyne nepreukazujú, že nemali možnosť účinne prejaviť svoje stanoviská k správnosti a relevantnosti uvádzaných skutočností a okolností a k dôkazom predloženým inštitúciami Únie na podporu návrhu smerujúceho k zachovaniu antidumpingových ciel. Neuvádzajú napokon žiaden dôkaz, ktorý by nemohli uplatniť a ktorý by nemali príležitosť predložiť inštitúciám Únie.
            43. Žalobkyne vytýkajú inštitúciám Únie, že nezohľadnili ich pripomienky. Toto údajné nezohľadnenie ich pripomienok však nepredstavuje porušenie ich práva na obranu či ich práva byť vypočutý. Hoci totiž rešpektovanie uvedených práv vyžaduje, aby inštitúcie Únie umožnili žalobkyniam účinne vyjadriť svoje stanoviská, nemôže pre tieto inštitúcie znamenať povinnosť súhlasiť s nimi. Účinnosť vyjadrenia stanovísk žalobkýň vyžaduje iba to, aby mohli byť tieto stanoviská predložené vo vhodnom čase, aby sa inštitúcie Únie s nimi mohli oboznámiť a s náležitou starostlivosťou posúdiť ich relevantnosť pre obsah prijímaného aktu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. októbra 2009, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Rada, C‑141/08 P, Zb., EU:C:2009:598, body 97, 98 a 102, a Sopropé, už citovaný v bode 38 vyššie, EU:C:2008:746, body 49 a 50).
            44. Preto tvrdenie žalobkýň, že bolo porušené ich právo na obranu a ich právo byť vypočutý, nie je správne.
            45. Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že bolo porušené ich právo na spravodlivý proces, treba pripomenúť, že aj keď Komisiu alebo Radu nemožno považovať za „súd“ v zmysle článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. októbra 1980, van Landewyck a i./Komisia, 209/78 až 215/78 a 218/78, EU:C:1980:248, bod 81, a zo 7. júna 1983, Musique Diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, Zb., EU:C:1983:158, bod 7), nič to nemení na skutočnosti, že tieto inštitúcie sú povinné rešpektovať v správnom konaní základné práva Únie, medzi ktoré patrí aj právo na riadnu správu vecí verejných, zakotvené v článku 41 Charty základných práv. Práve tento článok uvedenej Charty, a nie jej článok 47, je ustanovením, ktoré upravuje správne konanie pred Komisiou a Radou v oblasti ochrany pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členskými štátmi Únie (pozri analogicky rozsudok z 11. júla 2013, Ziegler/Komisia, C‑439/11 P, Zb., EU:C:2013:513, bod 154 a citovanú judikatúru).
            46. Výhrade žalobkýň teda treba rozumieť tak, že porušenie ich práva na riadnu správu vecí verejných namietajú z dôvodu, že neboli riadne zohľadnené ich pripomienky uvedené v liste z 25. júla 2011. Uvedené právo predpokladá povinnosť náležitej starostlivosti, ktorá príslušnú inštitúciu zaväzuje starostlivo a nezaujato preskúmať všetky relevantné aspekty konkrétneho prípadu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. novembra 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Zb., EU:C:1991:438, bod 14; zo 6. novembra 2008, Holandsko/Komisia, C‑405/07 P, Zb., EU:C:2008:613, bod 56, a zo 16. septembra 2013, ATC a i./Komisia, T‑333/10, Zb., EU:T:2013:451, bod 84).
            47. Rada v prejednávanom prípade uviedla v odôvodnení 60 napadnutého nariadenia toto:
            „Jeden čínsky vyvážajúci výrobca vo svojich pripomienkach k zverejneniu tvrdil, že určité ukazovatele, ktoré sa okrem iného týkajú výroby, objemu predaja, ziskovosti, využitia kapacity a zamestnanosti, v skutočnosti nesvedčia o negatívnom vývoji vo výrobnom odvetví Únie. Spoločnosť však venovala pozornosť iba vývoju od roka 2009 do ORP, kým pri posúdení ujmy treba analyzovať celkový vývoj výrobného odvetvia Únie počas posudzovaného obdobia, t. j. od roka 2007 do ORP. Ako už bolo vysvetlené (pozri odôvodnenia 43 až 49), všetky ukazovatele ujmy, ktoré spomenul čínsky vývozca, sa počas posudzovaného obdobia vyvíjali negatívnym smerom.“
            48. Podľa toho, čo je uvedené v liste žalobkýň z 25. júla 2011, je pravda, že tvrdenie žalobkýň, že výroba, ziskovosť, využitie kapacít a zamestnanosť vo výrobnom odvetví Únie nesvedčia o negatívnom vývoji, ale naopak o pozitívnom vývoji, sa týka iba obdobia od roka 2009 do ORP.
            49. Druhú vetu odôvodnenia 60 napadnutého nariadenia [„Spoločnosť však venovala pozornosť iba vývoju od roka 2009 do ORP, kým pri posúdení ujmy treba analyzovať celkový vývoj výrobného odvetvia Únie počas posudzovaného obdobia, t. j. od roka 2007 do ORP“] treba vykladať vzhľadom na prvú vetu tohto odôvodnenia, a tak jej treba aj rozumieť. Hoci je tak pravda, že žalobkyne v liste z 25. júla 2011 spomenuli aj posudzované obdobie, posúdenie, podľa ktorého sa niektoré faktory nevyvíjali negatívne, sa týka iba vývoja v období od roku 2009 do ORP.
            50. Preto pokiaľ žalobkyne v podstate tvrdia, že vzhľadom na posúdenie uvedené v odôvodnení 60 napadnutého rozhodnutia došlo k porušeniu povinnosti náležitej starostlivosti zo strany inštitúcií, toto tvrdenie nie je správne.
            51. Napokon, čo sa týka toho, že žalobkyne v podstate tvrdia, že došlo k porušeniu povinnosti náležitej starostlivosti zo strany inštitúcií a k porušeniu článku 11 ods. 2 tretieho pododseku základného nariadenia tým, že nezohľadnili ostatné skutočnosti uvedené v ich pripomienkach, ktoré boli obsiahnuté v liste z 25. júla 2011, treba pripomenúť že podľa tohto ustanovenia sa závery inštitúcií Únie dosiahnu s náležitým zreteľom na všetky relevantné a náležite zdokumentované dôkazy predložené vo vzťahu k otázke, či je pravdepodobné alebo nepravdepodobné, že vypršanie platnosti opatrení by viedlo k pokračovaniu alebo opakovanému výskytu dumpingu a ujmy.
            52. Z vyššie uvedených dôvodov inštitúcie v napadnutom nariadení neopomenuli zohľadniť neexistenciu negatívneho vývoja výroby, ziskovosti, využitia kapacít a zamestnanosti vo výrobnom odvetví Únie, na ktorú poukazovali žalobkyne vo svojom liste z 25. júla 2011. Z odôvodnenia 59 napadnutého nariadenia navyše vyplýva, že inštitúcie zohľadnili vývoj ziskovosti, objemu výroby, objemu predaja, miery využitia kapacít, úrovne zamestnanosti a produktivity v Únii od roku 2007 do ORP. Inštitúcie tak zohľadnili uvedené skutočnosti počas posudzovaného obdobia. Čo sa týka domnienky žalovaných, že inštitúcie nesprávne posúdili uvedené skutočnosti vzhľadom na ich pripomienky uvedené v liste z 25. júla 2011, treba konštatovať, že táto námietka sa týka dôvodnosti posúdenia obsiahnutého v napadnutom nariadení, ktorá je predmetom tretieho žalobného dôvodu, a preto nespadá pod prieskum formálnej zákonnosti uvedeného nariadenia. Z toho vyplýva že výhrada žalobkýň, podľa ktorej inštitúcie porušili svoju povinnosť náležitej starostlivosti a článok 11 ods. 2 tretí pododsek základného nariadenia z dôvodu, že riadne nezohľadnili skutočnosti uvedené v ich pripomienkach, ktoré boli obsiahnuté v liste z 25. júla 2011, sa musí zamietnuť.
            53. Na základe všetkých vyššie uvedených dôvodov treba zamietnuť prvý žalobný dôvod žalobkýň, založený na porušení ich procesných práv.
             O druhom žalobnom dôvode založenom na skutkových omyloch
             Úvod
            [ omissis ]
             O prvej časti druhého žalobného dôvodu
            [ omissis ]
             O druhej časti druhého žalobného dôvodu
            [ omissis ]
             O tretej časti druhého žalobného dôvodu
            [ omissis ]
             Záver
            [ omissis ]
             O treťom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnych posúdeniach
             Úvod
            [ omissis ]
             O prvej časti tretieho žalobného dôvodu
            – O zjavne nesprávnych posúdeniach a porušení článku 11 ods. 2 a článku 3 ods. 2, 6 a 7 základného nariadenia
            [ omissis ]
            – O nedostatkoch odôvodnenia
            [ omissis ]
            – Záver
            [ omissis ]
             O druhej časti tretieho žalobného dôvodu
            – Úvod
            [ omissis ]
            – O posúdeniach obsiahnutých v odôvodneniach 58 a 59 napadnutého nariadenia
            [ omissis ]
            – O posúdeniach obsiahnutých v odôvodnení 61 napadnutého nariadenia
            [ omissis ]
            – O posúdeniach obsiahnutých v odôvodnení 62 napadnutého nariadenia
            [ omissis ]
            – O posúdeniach obsiahnutých v odôvodnení 64 napadnutého nariadenia
            [ omissis ]
            – Záver
            [ omissis ]
             O trovách
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  –	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.

            Výrok
            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
            rozhodol a vyhlásil:
            1. Žaloba sa zamieta.
            2. Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd a Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinné nahradiť štyri pätiny trov konania Rady Európskej únie.
            3. Rada znáša jednu pätinu svojich vlastných trov konania.
            4. Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 10. mája 1960. # Barbara Erzbergbau AG a iní proti Vysokému úradu ESUO. # Spojené veci 3-58 až 18-58, 25-58 a 26-58.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) zo 14. februára 2008. # Orsay GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej a obrazovej ochrannej známky Spoločenstva O orsay - Skoršia národná slovná a obrazová ochranná známka D’ORSAY - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-39/04.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) zo 14. februára 2008 – Orsay/ÚHVT – Jiménez Arellano (O orsay)
      (vec T‑39/04)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej a obrazovej ochrannej známky Spoločenstva O orsay – Skoršia národná slovná a obrazová ochranná známka D’ORSAY – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 49,
         52 – 55)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 3. novembra 2003 (vec R 394/2002‑4) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi José Jiménez Arellano, SA a Orsay GmbH

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Orsay GmbH

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná a obrazová ochranná známka O orsay pre tovary v triedach 23, 24 a 25 – prihláška č. 1042613

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               José Jiménez Arellano SA

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               španielska a portugalská obrazová ochranná známka D’ORSAY, najmä pre tovary v triede 25

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               prihláška ochrannej známky bola pre tovary „odevy; čižmy, topánky a papuče; pokrývky hlavy“ zamietnutá. V zostávajúcej časti
                  bola námietka zamietnutá.

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Orsay GmbH je povinný nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 6. marca 2008. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2002/73/ES - Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami - Prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní - Pracovné podmienky - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-340/07.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 6. marca 2008 – Komisia/Luxembursko
      (vec C‑340/07)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2002/73/ES – Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami – Prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní – Pracovné podmienky – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 6)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie všetkých predpisov potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho
                  parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 76/207/EHS o vykonávaní zásady rovnakého
                  zaobchádzania s mužmi a ženami pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky
                  (Ú. v. ES L 269, s. 15; Mim. vyd. 05/004, s. 255), v stanovenej lehote

            Výrok

                  1.

                  	Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že v stanovenej lehote neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia
                     potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa
                     smernica Rady 76/207/EHS o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu,
                     odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 2 ods. 1
                     prvého pododseku tejto smernice.

                  2.

                  	Luxemburské veľkovojvodstvo je povinné nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (desiata komora) z 21. januára 2016.#Società per l’aeroporto civile di Bergamo-Orio al Serio SpA (SACBO SpA) proti Európskej komisii a Výkonnej agentúre pre inovácie a siete (INEA).#Odvolanie – Transeurópska dopravná sieť – Finančná pomoc – Zastavenie – Rozhodnutie, ktorým sa určité náklady vyhlasujú za neoprávnené a stanovuje konečné zúčtovanie – Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ – Žaloba o neplatnosť – Napadnuteľný akt – Aktívna legitimácia – Osoba, ktorá nie je príjemcom pomoci.#Vec C-281/14 P.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 5. júla 2000. # Ignacio Samper proti Európskemu parlamentu. # Úradníci - Služobný záujem. # Vec T-111/99.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 24. januára 1991. # Edward Patrick Latham proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Hodnotenie. # Vec T-63/89.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 5. júla 1988. # Felix Borowitz proti Bundesversicherungsanstalt für Angestellte. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundessozialgericht - Nemecko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 21/87.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 12. novembra 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-102/96.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 15. januára 2013. # Welte - Wenu GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Konanie o vyhlásenie neplatnosti - Obrazová ochranná známka Spoločenstva EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES - Absolútny dôvod zamietnutia - Napodobenina emblému medzinárodnej medzivládnej organizácie - Článok 7 ods. 1 písm. h) nariadenia (ES) č. 207/2009 - Článok 6b Parížskeho dohovoru - Obsah návrhu na vyhlásenie neplatnosti - Prípustnosť nových prvkov - Článok 56 ods. 2 a článok 76 nariadenia č. 207/2009 - Pravidlo 37 písm. b) bod iv) nariadenia (ES) č. 2868/95 - Právomoc odvolacieho senátu v prípade odvolania obmedzujúceho sa na jednu časť rozhodnutia výmazového oddelenia. # Vec T-413/11.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 13. mája 2009. # Schuhpark Fascies GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej a slovnej ochrannej známky Spoločenstva jello SCHUHPARK - Skoršia slovná národná ochranná známka Schuhpark - Relatívny dôvod zamietnutia - Dôkaz o používaní skoršej ochrannej známky - Článok 43 ods. 2 nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-183/08.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 13. mája 2009 – Schuhpark Fascies/ÚHVT – Leder & Schuh (jello SCHUHPARK)
      (vec T‑183/08)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej a slovnej ochrannej známky Spoločenstva jello SCHUHPARK – Skoršia slovná národná ochranná známka Schuhpark – Relatívny dôvod zamietnutia – Dôkaz o používaní skoršej ochrannej známky – Článok 43 ods. 2 nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Pripomienky tretích osôb a námietka – Preskúmanie námietky – Dôkaz o používaní skoršej ochrannej známky (nariadenie Rady č. 40/94, článok 43 ods. 2 a 3) (pozri body 20 – 24)
      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 13. marca 2008 (vec R 1560/2006‑4), týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Schuhpark Fascies GmbH a Leder & Schuh AG

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Leder & Schuh AG

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová a slovná ochranná známka jello SCHUHPARK pre tovary tried 1, 3, 9, 14, 16, 18, 21, 24 až 26 a 28 – prihláška č. 1 269 372

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Schuhpark Fascies GmbH

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               nemecká slovná ochranná známka Schuhpark pre tovary triedy 25, pričom námietka smeruje proti zápisu do tried 18, 21, 25 a 26

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               čiastočné vyhovenie námietke a čiastočné zamietnutie prihlášky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie napadnutého rozhodnutia a zamietnutie námietky

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Schuhpark Fascies GmbH je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 26. januára 2010.#Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL proti Administración del Estado.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal Supremo - Španielsko.#Procesná autonómia členských štátov - Zásada ekvivalencie - Žaloba o zodpovednosť štátu - Porušenie práva Únie - Porušenie ústavy.#Vec C-118/08.

text:
      Vec C‑118/08
      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      proti
      Administración del Estado
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal Supremo)
      „Procesná autonómia členských štátov – Zásada ekvivalencie – Žaloba o zodpovednosť štátu – Porušenie práva Únie – Porušenie ústavy“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice
      (Článok 234 ES)
      2.        Právo Únie – Práva priznané jednotlivcom – Porušenie zo strany členského štátu – Povinnosť nahradiť ujmu, ktorá bola spôsobená
            jednotlivcom
      1.        Hoci neprináleží Súdnemu dvoru, aby v rámci prejudiciálneho konania rozhodoval o zlučiteľnosti ustanovení vnútroštátneho práva
         s právom Únie, je príslušný poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prvky vyplývajúce z tohto práva, ktoré mu umožnia
         posúdiť tento súlad na účely rozhodnutia sporu, v ktorom rozhoduje.

      Preto pôvod pravidiel vnútroštátneho práva, akými sú zákony, iné správne predpisy či judikatúra, ktorých súlad s právom Únie
         má vnútroštátny súd posúdiť, pričom musí zohľadniť výkladové prostriedky poskytnuté Súdnym dvorom, nijako nezasahuje do právomoci
         Súdneho dvora rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

      (pozri body 23, 24)
      2.        Právo Únie bráni uplatňovaniu pravidla členského štátu, podľa ktorého žalobe o zodpovednosť štátu založenej na porušení práva
         Únie vnútroštátnym zákonom, konštatovanom rozsudkom Súdneho dvora Európskych spoločenstiev vydaným podľa článku 226 ES, možno
         vyhovieť len v prípade, že žalobca predtým vyčerpal všetky vnútroštátne opravné prostriedky, ktorými sa domáhal neplatnosti
         správneho aktu spôsobujúceho mu ujmu, prijatého podľa tohto zákona, hoci sa toto pravidlo neuplatňuje v prípade, že ide o žalobu
         o zodpovednosť štátu založenú na porušení ústavy tým istým zákonom, konštatovanom na to príslušným súdom.

      Zásada ekvivalencie totiž vyžaduje, aby sa všetky pravidlá, ktoré sa uplatňujú na opravné prostriedky, uplatňovali bez rozdielu
         na opravné prostriedky založené na porušení práva Únie a na podobné opravné prostriedky založené na porušení vnútroštátneho
         práva. S ohľadom na ich predmet a ich základné prvky teda môžu byť obe dotknuté žaloby o zodpovednosť štátu považované za
         podobné, keďže sa na jednej strane týkajú presne toho istého predmetu, t. j. náhrady ujmy spôsobenej poškodenej osobe prijatím
         aktu alebo nekonaním štátu a keďže na druhej strane jediný rozdiel medzi uvedenými dvoma žalobami spočíva v tom, že porušenia
         práva, na ktorých sa tieto žaloby zakladajú, sú konštatované, v jednom prípade rozsudkom Súdneho dvora vydaným podľa článku
         226 ES a v druhom prípade rozsudkom príslušného vnútroštátneho súdu. Keďže teda neboli uvedené nijaké relevantné okolnosti,
         na základe ktorých by bolo možné dospieť k záveru, že existujú aj iné rozdiely medzi uvedenými žalobami o zodpovednosť štátu,
         táto okolnosť nestačí na stanovenie rozlišovania medzi týmito dvoma žalobami z hľadiska zásady ekvivalencie. Zásada ekvivalencie
         tak bráni uplatneniu takého pravidla.

      (pozri body 33, 36, 43 – 46, 48 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 26. januára 2010 (*)

      „Procesná autonómia členských štátov – Zásada ekvivalencie – Žaloba o zodpovednosť štátu – Porušenie práva Únie – Porušenie ústavy“
      Vo veci C‑118/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal Supremo (Španielsko)
         z 1. februára 2008 a doručený Súdnemu dvoru 18. marca 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      proti
      Administración del Estado,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot,
         R. Silva de Lapuerta a C. Toader, sudcovia C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, T. von Danwitz, A. Arabadjiev a J.‑J. Kasel,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 22. apríla 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL, v zastúpení: C. Esquerrá Andreu, abogado,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Báscones, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Vidal Puig a M. Afonso, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. júla 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu zásad efektivity a ekvivalencie z hľadiska pravidiel uplatňovaných
         v španielskom právnom poriadku na žaloby o zodpovednosť štátu pre porušenie práva Únie.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL (ďalej len „Transportes
         Urbanos“) a Administración del Estado, ktorého predmetom bolo zamietnutie žaloby o zodpovednosť štátu, ktorú táto spoločnosť
         podala proti španielskemu štátu pre porušenie práva Únie.

       Právny rámec
       Šiesta smernica
      3        Šiesta smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
         – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23),
         zmenenej a doplnenej smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995 (Ú. v. ES L 102, s. 18; Mim. vyd. 09/001, s. 274, ďalej len
         „šiesta smernica“) stanovuje vo svojom článku 17 ods. 2 a 5 vo svojom znení vyplývajúcom z článku 28f:

      „2.      Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty, ktorá je splatná alebo bola zaplatená s ohľadom na tovar alebo služby, ktoré jej boli alebo majú byť
         dodané v tuzemsku inou osobou podliehajúcej dani [daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú na území štátu za tovary
         alebo služby, ktoré mu dodala alebo má dodať iná zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad];

      b)      daň z pridanej hodnoty, splatnú alebo zaplatenú s ohľadom na dovezený tovar v rámci územia krajiny;
      c)      daň z pridanej hodnoty, splatnú podľa článkov 5 (7) a), 6 (3), a 28a (6);
      …
      5.      V prípade tovarov a služieb pre potreby daňovníka [zdaniteľnej osoby – neoficiálny preklad] obe plnenia zahrnuté v odsekoch 2 a 3, kde ide o odpočítateľnú daň z pridanej hodnoty a pri plneniach, kde daň z pridanej
         hodnoty nie je odpočítateľná, je povolené odrátať [odpočítať – neoficiálny preklad] iba tú časť dane z pridanej hodnoty, ktorá sa týka prvých plnení.

      Táto časť sa určí v súlade s článkom 19 za [pre – neoficiálny preklad] všetky plnenia realizované daňovníkom [zdaniteľnou osobou – neoficiálny preklad].

      …“
      4        Článok 19 šiestej smernice stanovuje kritériá pre výpočet odpočítateľnej čiastky podľa článku 17 ods. 5 prvého pododseku tejto
         smernice.

       Vnútroštátne právo
      5        Článok 163 španielskej Ústavy (ďalej len „Ústava“) stanovuje:

      „Ak niektorý súd dôjde počas konania k záveru, že určité opatrenie so silou zákona, ktoré je uplatniteľné v prejednávanej
         veci a od platnosti ktorého závisí rozsudok, môže byť v rozpore s ústavou, obráti sa na Tribunal Constitucional [Ústavný súd]
         s prejudiciálnou otázkou v tých prípadoch, takou formou a s takými účinkami, ktoré upravuje zákon, pričom táto otázka nemá
         odkladný účinok.“

      6        Zákon č. 37/1992 z 28. decembra 1992 o dani z pridanej hodnoty (BOE č. 312 z 29. decembra 1992, s. 44247), v znení zákona
         č. 66/1997 z 30. decembra 1997 (BOE č. 313 z 31. decembra 1997, s. 38517, ďalej len „zákon č. 37/1992“) obmedzuje právo zdaniteľnej
         osoby na odpočet dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) vzťahujúcej sa na nákup tovarov alebo služieb financovaných dotáciami.
         Tieto ustanovenia nadobudli účinnosť od zdaňovacieho obdobia 1998.

      7        Zákon č. 37/1992 tiež stanovuje, že každá zdaniteľná osoba je povinná podávať pravidelné daňové priznania, v ktorých vypočíta
         sumu dlžnej DPH (ďalej len „daňové priznania“).

      8        Podľa všeobecného zákona o daniach č. 58/2003 zo 17. decembra 2003 (BOE č. 303 z 18. decembra 2003, s. 44987) má zdaniteľná
         osoba právo požiadať o opravu daňového priznania a prípadne požadovať vrátenie poukázaného daňového preplatku. Podľa článkov
         66 a 67 uvedeného zákona môže v zásade toto právo vykonať v lehote štyroch rokoch od poukázania daňového preplatku alebo od
         uplynutia lehoty na podanie daňového priznania, ak bol daňový preplatok poukázaný počas plynutia tejto lehoty.

       Spor vo veci samej
      9        Súdny dvor rozsudkom zo 6. októbra 2005, Komisia/Španielsko (C‑204/03, Zb. s. I‑8389), v podstate rozhodol, že obmedzenie
         odpočítania DPH upravené v zákone č. 37/1992 bolo nezlučiteľné s článkom 17 ods. 2 a 5 a článkom 19 šiestej smernice.

      10      Spoločnosť Transportes Urbanos podala daňové priznanie za zdaňovacie obdobia 1999 a 2000 v súlade so zákonom č. 37/1992, pričom
         nevyužila svoje právo požiadať na základe všeobecného daňového zákona č. 58/2003 o opravu daňového priznania. Je nepochybné,
         že toto právo bolo premlčané v čase, keď Súdny dvor vydal už citovaný rozsudok Komisia/Španielsko.

      11      Transportes Urbanos preto začala konanie o náhradu škody na Rade ministrov proti španielskemu štátu. V rámci svojej žiadosti
         tvrdila, že jej bola spôsobená škoda vo výške 1 228 366,39 eura z dôvodu, že španielsky zákonodarca porušil šiestu smernicu,
         pričom toto porušenie bolo konštatované v už citovanom rozsudku Súdneho dvora Komisia/Španielsko. Táto suma zodpovedala daňovému
         preplatku DPH poukázanému španielskym daňovým orgánom v rámci týchto zdaňovacích období, ako aj vrátenia, ktoré mohla táto
         spoločnosť žiadať za tie isté zdaňovacie obdobia.

      12      Rada ministrov rozhodnutím z 12. januára 2007 zamietla túto žiadosť Transportes Urbanos, keďže sa domnievala, že skutočnosť,
         že Transportes Urbanos nepožiadala o opravu uvedených daňových priznaní v lehote na to stanovenej, prerušila priamu príčinnú
         súvislosť medzi porušením práva Únie vytýkaným španielskemu štátu a údajne spôsobenou škodou tejto spoločnosti.

      13      Uvedené rozhodnutie o zamietnutí Radou ministrov sa zakladalo najmä na dvoch rozsudkoch Tribunal Supremo z 29. januára 2004
         a 24. mája 2005 (ďalej len „sporná judikatúra“), podľa ktorých žaloby o zodpovednosť štátu za porušenie práva Únie podliehajú
         pravidlu vyčerpania správnych alebo súdnych opravných prostriedkov proti správnemu aktu spôsobujúcemu ujmu prijatému na základe
         vnútroštátneho zákona, ktorý je údajne v rozpore s právom Únie.

      14      Dňa 6. júna 2007 podala Transportes Urbanos žalobu na Tribunal Supremo proti uvedenému rozhodnutiu Rady ministrov o zamietnutí
         jej žiadosti.

       Vnútroštátne rozhodnutie a prejudiciálna otázka
      15      Vo svojom rozhodnutí Tribunal Supremo pripomína, že podľa spornej judikatúry nie je žaloba o zodpovednosť štátu z dôvodu protiústavnosti
         zákona podmienená, na rozdiel od rovnakej žaloby o zodpovednosť pre nezlučiteľnosť tohto zákona s právom Únie, žiadnej podmienke
         predchádzajúceho vyčerpania opravných prostriedkov proti správnemu aktu spôsobujúcemu ujmu, ktorý sa zakladá na tomto zákone.

      16      Dôvod, prečo sa odlišne pristupuje k týmto dvom žalobám, sa zakladá na rozdieloch, ktoré existujú medzi žalobami, ktoré je
         možné podať proti správnemu aktu v závislosti od toho, či tieto žaloby sa zakladajú na jeho nezlučiteľnosti s právom Únie
         alebo porušení ústavy vnútroštátnym zákonom, podľa ktorého bol uvedený akt prijatý.

      17      Sporná judikatúra totiž stanovuje, že vzhľadom na to, že sa predpokladá, že vnútroštátny zákon je v súlade s ústavou, o správnych
         aktoch založených na tomto zákone sa tiež predpokladá, že sú „zákonné“. Z toho vyplýva, že ani správne orgány, ani súdy nemôžu
         zrušiť tieto akty bez toho, aby bola rozsudkom Tribunal Constitucional vyhlásená neplatnosť zákona pre jeho nesúlad s ústavou
         v rámci konania o protiústavnosti podľa článku 163 Ústavy, pričom začať toto konanie môže len súd, ktorý v spore rozhoduje.

      18      Za takých okolností, ak by sa ako podmienka pre podanie žaloby o zodpovednosť z dôvodu porušenia ústavy vyžadovalo skoršie
         vyčerpanie správnych a súdnych opravných prostriedkov proti správnemu aktu spôsobujúcemu ujmu, osobám podliehajúcim súdnej
         právomoci by vznikla povinnosť napadnúť správny akt prijatý podľa zákona, ktorý by mal byť považovaný za protiústavný, najskôr
         na správnych orgánoch a potom na súdoch, ako aj konať postupne na všetkých stupňov až dovtedy, kým niektorý zo súdov napokon
         rozhodne o podaní návrhu na začatie konania o súlade tohto zákona s ústavou na Tribunal Constitucional. Taká situácia by bola
         neprimeraná a mala by neprípustné dôsledky.

      19      Naopak, ak sa príslušné správne orgány alebo súdy domnievajú, že správny akt bol prijatý na základe zákona, ktorý je nezlučiteľný
         s právom Únie, sú podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora povinné neuplatniť tento zákon ani správne akty prijaté na jeho
         základe. Takže by bolo možné žiadať tieto orgány o zrušenie správneho aktu spôsobujúceho ujmu a získať tak úplnú náhradu škody.

      20      Okrem toho, podľa spornej judikatúry musí byť existencia porušenia práva Únie, na základe ktorej môže vzniknúť zodpovednosť
         štátu, vyhlásená rozhodnutím Súdneho dvora v prejudiciálnom konaní. Účinky rozsudku Súdneho dvora vydaného podľa článku 267 ZFEÚ
         však nie sú porovnateľné s účinkami rozsudku Tribunal Constitucional vyhlasujúcim zákon za protiústavný v tom zmysle, že jediné
         rozhodnutie Tribunal Constitucional spôsobí neplatnosť tohto zákona s retroaktívnym účinkom.

      21      Za týchto okolností Tribunal Supremo rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Je uplatnenie odlišnej doktríny stanovenej v [spornej judikatúre] Tribunal Supremo na prípady žaloby o náhradu škody na základe
         zodpovednosti štátu ako zákonodarcu, ktoré sú založené na správnych aktoch vydaných na základe zákona, ktorý bol vyhlásený
         za protiústavný, a na tých, ktoré sú založené na právnom predpise, ktorý bol vyhlásený za nezlučiteľný s právom [Únie], v rozpore
         so zásadami ekvivalencie a efektivity?“

       O právomoci Súdneho dvora
      22      Podľa španielskej vlády nie je Súdny dvor oprávnený rozhodovať o súlade práva Únie so súdnymi rozhodnutiami, ako sú tie, ktoré
         predstavujú spornú judikatúru, keďže Tribunal Supremo môže sám zmeniť túto judikatúru, ak sa domnieva, že nie je v súlade
         s právom Únie.

      23      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že hoci neprináleží Súdnemu dvoru, aby v rámci prejudiciálneho konania rozhodoval o zlučiteľnosti
         ustanovení vnútroštátneho práva s právom Únie, opakovane rozhodol, že je príslušný poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové
         prvky vyplývajúce z práva Únie, ktoré mu umožnia posúdiť tento súlad na účely rozhodnutia sporu, v ktorom rozhoduje (pozri
         v tomto zmysle najmä rozsudky z 15. decembra 1993, Hünermund a i., C‑292/92, Zb. s. I‑6787, bod 8, ako aj z 31. januára 2008,
         Centro Europa 7, C‑380/05, Zb. s. I‑349, bod 50).

      24      Preto, ako uviedol generálny advokát v bode 13 svojich návrhov, pôvod pravidiel vnútroštátneho práva, akými sú zákony, iné
         správne predpisy či judikatúra, ktorých súlad s právom Únie má vnútroštátny súd posúdiť, pričom musí zohľadniť výkladové prostriedky
         poskytnuté Súdnym dvorom, nijako nezasahuje do právomoci Súdneho dvora rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

      25      Navyše podľa ustálenej judikatúry platí, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a súdmi členských štátov zakotvenej v článku
         267 ZFEÚ prináleží výlučne vnútroštátnym súdom, ktoré spor prejednávajú a ktoré nesú zodpovednosť za nimi vydané rozhodnutie,
         posúdiť so zreteľom na osobitosti prípadu tak nevyhnutnosť podania Súdnemu dvoru návrhu na začatie prejudiciálneho konania,
         aby vydal rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto, ak sa otázky položené vnútroštátnymi súdmi
         týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 13. marca 2001,
         PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38; z 22. mája 2003, Korhonen a i., C‑18/01, Zb. s. I‑5321, bod 19, ako aj z 23. apríla
         2009, VTB-VAB a Galatea, C‑261/07 a C‑299/07, Zb. s. I‑2949, bod 32).

      26      V prejednávanej veci nemá Súdny dvor podať výklad vnútroštátneho práva či rozsudku vnútroštátneho súdu, ale poskytnúť tomuto
         súdu prvky výkladu zásad efektivity a ekvivalencie, aby mu umožnil rozhodnúť, či je podľa práva Únie povinný neuplatniť vnútroštátne
         pravidlá o žalobách o náhradu škody proti štátu pre porušenie práva Únie vnútroštátnym zákonom (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 18. júla 2007, Lucchini, C‑119/05, Zb. s. I‑6199, bod 46).

      27      Súdny dvor je teda oprávnený rozhodnúť o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

       O prejudiciálnej otázke
      28      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Únie bráni pravidlu členského štátu, podľa ktorého žaloby o zodpovednosť
         štátu založené na porušení tohto práva vnútroštátnym zákonom, podliehajú podmienke skoršieho vyčerpania opravných prostriedkov
         proti správnemu aktu spôsobujúcemu ujmu, hoci také isté žaloby nepodliehajú tejto podmienke v prípade, že sa zakladajú na
         porušení ústavy týmto zákonom.

       Úvodné pripomienky
      29      Aby bolo možné odpovedať na túto otázku, treba najskôr pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zásada zodpovednosti štátu
         za škodu spôsobenú jednotlivcom porušením práva Únie, ktoré sú mu pripísateľné, je súčasťou systému zmlúv, na ktorých je Únia
         založená (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i., C‑6/90 a C‑9/90, Zb. s. I‑5357, bod 35; z 5. marca
         1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Zb. s. I‑1029, bod 31, ako aj z 24. marca 2009, Danske Slagterier,
         C‑445/06, Zb. s. I‑2119, bod 19).

      30      V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že poškodení jednotlivci majú právo na náhradu, keď sú splnené tri predpoklady, t.
         j. že porušená právna norma Únie má za cieľ priznať jednotlivcom práva, porušenie je dostatočné závažné a že medzi týmto porušením
         a škodou spôsobenou poškodeným jednotlivcom existuje priama príčinná súvislosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Danske Slagterier,
         už citovaný, bod 20 a citovanú judikatúru).

      31      Súdny dvor už spresnil, že štát musí, s výhradou nároku na náhradu škody, ktorý teda má v prípade splnenia týchto podmienok
         svoj základ priamo v práve Únie, napraviť následky spôsobenej škody v rámci vnútroštátneho práva zodpovednosti za spôsobenú
         škodu, pričom podmienky náhrady škody stanovené vo vnútroštátnych právnych úpravách nemôžu byť menej výhodné ako podmienky
         týkajúce sa obdobných vnútroštátnych prostriedkov nápravy (zásada ekvivalencie) a nemôžu byť upravené tak, aby viedli k praktickej
         nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu získania náhrady (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. septembra 2003,
         Köbler, C‑224/01, Zb. s. I‑10239, bod 58, a z 13. marca 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Zb.
         s. I‑2107, bod 123).

      32      Ako uviedol vnútroštátny súd, položenú otázku je potrebné skúmať z hľadiska týchto zásad.

       O zásade ekvivalencie
      33      Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry táto zásada vyžaduje, aby sa všetky pravidlá,
         ktoré sa uplatňujú na opravné prostriedky, uplatňovali bez rozdielu na opravné prostriedky založené na porušení práva Únie
         a na podobné opravné prostriedky založené na porušení vnútroštátneho práva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. septembra
         1998, Edis, C‑231/96, Zb. s. I‑4951, bod 36; z 1. decembra 1998, Levez, C‑326/96, Zb. s. I‑7835, bod 41; zo 16. mája 2000,
         Preston a i., C‑78/98, Zb. s. I‑3201, bod 55, ako aj z 19. septembra 2006, i-21 Germany a Arcor, C‑392/04 a C‑422/04, Zb.
         s. I‑8559, bod 62).

      34      Napriek tomu túto zásadu nemožno vykladať tak, že ukladá členskému štátu povinnosť rozšíriť svoj najvýhodnejší vnútorný režim
         na všetky žaloby, ktoré boli podané v niektorej oblasti práva (rozsudky Levez, už citovaný, bod 42; z 9. februára 1999, Dilexport,
         C‑343/96, Zb. s. I‑579, bod 27, a z 29. októbra 2009, Pontin, C‑63/08, Zb. s. I‑10467, bod 45).

      35      S cieľom overiť, či je zásada ekvivalencie dodržaná vo veci samej, je teda potrebné preskúmať, či je so zreteľom na predmet
         a základné znaky možné považovať žalobu spoločnosti Transportes Urbanos o zodpovednosť štátu, ktorá sa zakladá na porušení
         práva Únie, za podobnú so žalobou, ktorú by táto spoločnosť mohla podať na základe prípadného porušenia ústavy (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Preston a i., už citovaný, bod 49).

      36      Čo sa však týka predmetu týchto dvoch žalôb o zodpovednosť štátu, ktoré sú uvedené v predchádzajúcom bode, treba uviesť, že
         sa týkajú presne toho istého predmetu, t. j. náhrady ujmy spôsobenej poškodenej osobe prijatím aktu alebo nekonaním štátu.

      37      Pokiaľ ide o základné znaky týchto žalôb, treba pripomenúť, že podľa pravidla predchádzajúceho vyčerpania opravných prostriedkov,
         o ktoré ide vo veci samej, sa rozlišuje medzi týmito žalobami tým, že sa vyžaduje, aby navrhovateľ najskôr vyčerpal opravné
         prostriedky proti správnemu aktu spôsobujúcemu mu ujmu, len ak sa žaloba o zodpovednosť zakladá na porušení práva Únie vnútroštátnym
         zákonom, podľa ktorého bol tento akt prijatý.

      38      Treba však uviesť, že v rozpore s tým, čo by mohlo zdanlivo vyplývať z niektorých smerovaní spornej judikatúry uvedených v bode
         20 tohto rozsudku, náhrada škody spôsobená porušením práva Únie členským štátom nepodlieha požiadavke, podľa ktorej existencia
         takého porušenia musí vyplývať z rozsudku Súdneho dvora v prejudiciálnom konaní (pozri v tomto zmysle rozsudky Brasserie du
         pêcheur a Factortame, už citovaný, body 94 až 96; z 8. októbra 1996, Dillenkofer a i., C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94,
         Zb. s. I‑4845, bod 28, ako aj Danske Slagterier, už citovaný, bod 37).

      39      Treba však konštatovať, že vo veci samej spoločnosť Transportes Urbanos výslovne založila svoju žalobu o náhradu škody na
         už citovanom rozsudku Komisia/Španielsko vydanom na základe článku 226 ES, v ktorom Súdny dvor konštatoval porušenie šiestej
         smernice zákonom č. 37/1992.

      40      Okrem toho z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Transportes Urbanos podala Rade ministrov žiadosť o náhradu škody
         z toho dôvodu, že lehoty na podanie žiadosti o opravu daňových priznaní podaných v zdaňovacích obdobiach 1999 a 2000 už v čase,
         keď bol vydaný rozsudok Komisia/Španielsko, uplynuli.

      41      Ako však už bolo uvedené v bodoch 12 a 13 tohto rozsudku, uvedená žiadosť bola zamietnutá Radou ministrov práve preto, lebo
         Transportes Urbanos nepožiadala pred jej podaním o opravu svojich daňových priznaní.

      42      Naopak, ako vyplýva z vnútroštátneho rozhodnutia, ak by Transportes Urbanos mohol založiť svoju žalobu o zodpovednosť na rozsudku
         Tribunal Constitucional, ktorým by bola vyhlásená neplatnosť uvedeného zákona z dôvodu porušenia ústavy, tejto žalobe by sa
         mohlo vyhovieť, a to bez ohľadu na to, že daná spoločnosť nepožiadala o opravu daňových priznaní pred uplynutím lehôt na podanie
         uvedenej žiadosti.

      43      Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že za osobitných okolností vo veci samej, ako boli opísané v rozhodnutí vnútroštátneho súdu,
         jediný rozdiel medzi uvedenými dvoma žalobami, ktoré sú spomenuté v bode 35 tohto rozsudku, spočíva v tom, že porušenia práva,
         na ktorých sa tieto žaloby zakladajú, sú konštatované, v jednom prípade rozsudkom Súdneho dvora vydaným podľa článku 226 ES
         a v druhom prípade rozsudkom Tribunal Constitucional.

      44      Keďže v rozhodnutí vnútroštátneho súdu neboli uvedené nijaké relevantné okolnosti, na základe ktorých by bolo možné dospieť
         k záveru, že existujú aj iné rozdiely medzi žalobou o zodpovednosť štátu, ktorú podala Transportes Urbanos, a žalobou, ktorú
         by mohla podať na základe konštatovania Tribunal Constitucional o porušení ústavy, táto samotná okolnosť nestačí na stanovenie
         rozlišovania medzi týmito dvoma žalobami z hľadiska zásady ekvivalencie.

      45      V takom prípade treba uviesť, že dve vyššie uvedené žaloby môžu byť považované za navzájom podobné v zmysle judikatúry pripomenutej
         v bode 35 tohto rozsudku.

      46      Z toho vyplýva, že so zreteľom na okolnosti opísané vo vnútroštátnom rozhodnutí zásada ekvivalencie bráni uplatneniu takého
         pravidla, o aké ide vo veci samej.

      47      Vzhľadom na toto konštatovanie nie je potrebné preskúmať z hľadiska zásady efektivity pravidlo predchádzajúceho vyčerpania
         opravných prostriedkov, ktoré je sporné vo veci samej.

      48      Z vyššie uvedeného vyplýva, že na položenú otázku treba odpovedať tak, že právo Únie bráni uplatňovaniu pravidla členského
         štátu, podľa ktorého žalobe o zodpovednosť štátu založenej na porušení práva Únie vnútroštátnym zákonom, konštatovanom rozsudkom
         Súdneho dvora vydaným podľa článku 226 ES, možno vyhovieť len v prípade, že žalobca predtým vyčerpal všetky vnútroštátne opravné
         prostriedky, ktorými sa domáhal neplatnosti správneho aktu spôsobujúceho mu ujmu, prijatého podľa tohto zákona, hoci sa toto
         pravidlo neuplatňuje v prípade, že ide o žalobu o zodpovednosť štátu založenú na porušení ústavy tým istým zákonom, konštatovanom
         na to príslušným súdom.

       O trovách
      49      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Právo Únie bráni uplatňovaniu pravidla členského štátu, podľa ktorého žalobe o zodpovednosť štátu založenej na porušení práva
            Únie vnútroštátnym zákonom, konštatovanom rozsudkom Súdneho dvora Európskych spoločenstiev vydaným podľa článku 226 ES, možno
            vyhovieť len v prípade, že žalobca predtým vyčerpal všetky vnútroštátne opravné prostriedky, ktorými sa domáhal neplatnosti
            správneho aktu spôsobujúceho mu ujmu, prijatého podľa tohto zákona, hoci sa toto pravidlo neuplatňuje v prípade, že ide o žalobu
            o zodpovednosť štátu založenú na porušení ústavy tým istým zákonom, konštatovanom na to príslušným súdom.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.