title: Priekšlikums Padomes pamatlēmums par seksuālās vardarbības pret bērniem, bērnu seksuālās izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu, ar ko atceļ Pamatlēmumu 2004/68/TI {SEC(2009) 355} {SEC(2009) 356}

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

52009PC0135

	[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |Briselē, 25.3.2009COM(2009) 135 galīgā redakcija2009/ 0049 (CNS)PriekšlikumsPADOMES PAMATLĒMUMSpar seksuālās vardarbības pret bērniem, bērnu seksuālās izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu, ar ko atceļ Pamatlēmumu 2004/68/TI{SEC(2009) 355}{SEC(2009) 356}PASKAIDROJUMA RAKSTS1. PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS-  Priekšlikuma pamatojums un mērķiSeksuālā vardarbība pret bērniem un bērnu seksuālā izmantošana ir sevišķi smagi noziegumi, jo tie ir vērsti pret bērniem, kuriem ir tiesības uz īpašu aizsardzību un aprūpi. Tie rada ilgstošu fizisko, psiholoģisko un sociālo kaitējumu cietušajiem un grauj mūsdienu sabiedrības pamatvērtības, kas saistītas ar bērnu īpašu aizsardzību un uzticību attiecīgajām valsts iestādēm. Lai gan trūkst precīzu un uzticamu statistikas datu, pētījumi liecina, ka ievērojams mazākums bērnu Eiropā, iespējams, ir pakļauti seksuālajai vardarbībai un ka šis fenomens laika gaitā nemazinās, bet gan atsevišķi seksuālās vardarbības veidi ir novērojami aizvien biežāk.Saskaņā ar 29. pantu Līgumā par Eiropas Savienību vispārējais politiskais mērķis šajā jomā ir novērst un apkarot nodarījumus pret bērniem, kas ietver seksuālo vardarbību pret bērniem un bērnu seksuālo izmantošanu. Tas būtu jādara, izveidojot saskaņotākus un efektīvākus pamatnoteikumus šo noziegumu apkarošanai saskaņā ar trešo pīlāru. Konkrēti mērķi būtu efektīva kriminālvajāšana, cietušo personu tiesību aizsardzība, bērnu seksuālās izmantošanas un vardarbības pret bērniem novēršana, kā arī efektīvu uzraudzības sistēmu izveide.-  Vispārīgais kontekstsAttiecībā uz cietušajiem bērniem galvenais šā fenomena cēlonis ir neaizsargātība, ko rada vairāki faktori. Tiesībaizsardzības mehānismu trūkumi veicina šā fenomena izplatīšanos, un šī problēma saasinās, jo atsevišķi nodarījumu veidi pārsniedz valsts robežas. Cietušie nelabprāt ziņo par vardarbības gadījumiem, atšķirības valstu krimināllikumos un procedūrās var būt pamatā atšķirībām izmeklēšanā un kriminālvajāšanā un notiesātie likumpārkāpēji pēc soda izciešanas joprojām var būt bīstami. Informācijas tehnoloģiju attīstības rezultātā šīs problēmas ir kļuvušas vēl nopietnākas, jo bērnu seksuālās izmantošanas attēlus ir vieglāk izgatavot un izplatīt un likumpārkāpēji var saglabāt anonimitāti, turklāt atbildība tiek sadalīta dažādām jurisdikcijām. Atvieglota ceļošana un ienākumu atšķirības veicina tā saukto bērnu seksa tūrismu, un tā rezultātā bērnu izmantotāji bieži vien izdara noziedzīgus nodarījumus ārvalstīs un paliek nesodīti. Papildus kriminālvajāšanas grūtībām organizētā noziedzība var radīt ievērojamus ienākumus bez liela riska.Valstu tiesību akti dažādā mērā aptver dažas no šīm problēmām. Tomēr tie nav pietiekami noturīgi un konsekventi, lai sniegtu spēcīgu sabiedrības atbildi uz šo satraucošo parādību.Nesenā Eiropas Padomes Konvencija CETS Nr. 201 par bērnu aizsardzību pret seksuālo izmantošanu un seksuālo vardarbību („EP Konvencija”) līdz šim neapšaubāmi nodrošina visaugstāko starptautisko standartu bērnu aizsardzībai pret seksuālo vardarbību un izmantošanu. Globālā mērogā galvenais starptautiskais standarts ir Konvencijai par bērna tiesībām pievienotais 2000. gada Fakultatīvais protokols par bērnu tirdzniecību, bērnu prostitūciju un bērnu pornogrāfiju. Tomēr visas dalībvalstis vel nav pievienojušās šai konvencijai.-  Spēkā esošie noteikumi šā priekšlikuma jomāES līmenī ar Padomes Pamatlēmumu 2004/68/TI tiek nodrošināts dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanas minimums, lai par kriminālsodāmiem atzītu vissmagākos pret bērniem vērstas vardarbības un bērnu seksuālās izmantošanas veidus, paplašinātu valstu jurisdikciju un sniegtu minimālo atbalstu cietušajiem. Lai gan prasības kopumā ir īstenotas, šim pamatlēmumam ir vairāki trūkumi. Tas tuvina tiesību aktus vienīgi attiecībā uz ierobežotu skaitu nodarījumu. Šis pamatlēmums neaptver jaunus vardarbības un izmantošanas veidus, kuros izmanto informācijas tehnoloģijas, nenovērš šķēršļus, lai sauktu pie atbildības par nodarījumiem ārpus valsts teritorijas, neatbilst visām cietušo bērnu īpašajām vajadzībām un neparedz piemērotus pasākumus nodarījumu novēršanai.Citas ES iniciatīvas, kuras jau ir spēkā vai tiks īstenotas, tikai daļēji pievēršas dažām problēmām saistībā ar seksuāliem nodarījumiem pret bērniem. To vidū ir Padomes 2000. gada 29. maija Lēmums 2000/375/TI par to, kā apkarot bērnu pornogrāfiju interneta tīklā, Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmums 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, Padomes 2005. gada 24. februāra Pamatlēmums 2005/222/TI par uzbrukumiem informācijas sistēmām, Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Lēmums Nr. 854/2005/EK, ar ko izveido daudzgadīgu Kopienas programmu interneta un jaunu tiešsaistes tehnoloģiju drošākas izmantošanas veicināšanai, un Padomes 2008. gada 27. novembra Pamatlēmums 2008/947/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu tādiem spriedumiem un probācijas lēmumiem, kuri paredzēti probācijas pasākumu un alternatīvu sankciju uzraudzībai.-  Atbilstība pārējiem Eiropas Savienības politikas virzieniem un mērķiemŠie mērķi pilnībā atbilst ES politikai par bērnu tiesību veicināšanu, aizsardzību un īstenošanu ES iekšpolitikā un ārpolitikā. ES ir skaidri atzinusi bērnu tiesību aizsardzību Eiropas Pamattiesību hartā, konkrēti 24. pantā. Turklāt paziņojumā „Ceļā uz ES stratēģiju par bērnu tiesībām” Komisija noteica mērķi palielināt savu esošo politiku un instrumentu izmantošanu, tostarp, lai aizsargātu bērnus pret vardarbību un seksuālo izmantošanu gan ES, gan ārpus tās. Šie mērķi atbilst arī programmai „Drošāks internets”, ko izstrādāja, lai veicinātu interneta un jaunu tiešsaistes tehnoloģiju drošāku izmantošanu, jo īpaši attiecībā uz bērniem, un cīnītos pret nelikumīgu saturu.Šis priekšlikums tika padziļināti pārbaudīts, lai nodrošinātu, ka tā noteikumi pilnībā atbilst pamattiesībām, jo īpaši attiecībā uz cilvēka cieņu, spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodu aizliegumu, bērnu tiesībām, tiesībām uz brīvību un drošību, vārda un informācijas brīvību, personas datu aizsardzību, tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, ka arī noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principiem.Īpaša uzmanība tika pievērsta 24. pantam ES Hartā, ar kuru tiek noteikts pienākums rīkoties, lai nodrošinātu nepieciešamo bērnu aizsardzību. Tajā ir noteikts, ka bērniem ir tiesības uz viņu labklājībai nepieciešamo aizsardzību un aprūpi. Turklāt tajā ir noteikts, ka visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātas iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses. Tas ir minēts arī ANO Konvencijā par bērna tiesībām.Attiecībā uz tiesībām uz savu privāto un ģimenes dzīvi un personas datu aizsardzību (Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. un 8. pants) īpaši rūpīgi pārbaudīja noteikumus par kriminālatbildību saistībā ar interneta nepiemērotas izmantošanas jauniem veidiem, īpašu izmeklēšanas metožu atzīšanu, atsevišķu darbību aizliegumu un informācijas apmaiņu ar mērķi nodrošināt īstenošanu visā ES. Jo īpaši attiecībā uz vārda brīvību (Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 10. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 11. pants) pārbaudīja noteikumus par tiesību aizsardzības pasākumu pastiprināšanu, lai aizliegtu publicēt un izplatīt materiālus par vardarbību pret bērniem, reklamēt bērnu pornogrāfiju vai veicināt bērnu seksuālo izmantošanu, kā arī par mehānismiem, lai bloķētu piekļuvi tīmekļa vietnēm, kas ietver bērnu pornogrāfiju.2. APSPRIEŠANĀS AR IEINTERESĒTAJĀM PERSONĀM UN IETEKMES NOVĒRTĒJUMS-  Apspriešanās ar ieinteresētajām personāmApspriešanās metodes, galvenās mērķnozares un vispārīgs respondentu raksturojumsTrīs dažādās sanāksmēs par seksuālo vardarbību pret bērniem, bērnu seksuālo izmantošanu un cilvēku tirdzniecību tika rīkotas apspriedes ar plašu loku šīs jomas ekspertu. To vidū bija dalībvalstu valdību pārstāvji, pārstāvji no Komisijas ekspertu grupas cilvēku tirdzniecības jomā, kā arī starptautisko organizāciju, nevalstisko organizāciju, jo īpaši Eiropas Padome un UNICEF , akadēmisko un pētniecības centru un citu sabiedrisko institūciju pārstāvji. Vairāki eksperti un organizācijas pēc tam ir nosūtījuši apsvērumus un snieguši informāciju.Atbilžu kopsavilkums un tas, kā tās ņemtas vērāGalvenie apspriešanās rezultāti ir šādi:-  ir nepieciešams ieviest uzlabojumus EP Konvencijā;-  ir nepieciešams par kriminālsodāmiem atzīt vardarbības veidus, kas nav iekļauti pašreizējā pamatlēmumā, jo īpaši jaunus nodarījumu veidus, kuros izmanto IT;-  ir nepieciešams novērst šķēršļus izmeklēšanai un kriminālvajāšanai pārrobežu lietās;-  ir nepieciešams nodrošināt cietušo vispusīgu aizsardzību, īpaši izmeklēšanas procesā un kriminālprocesā;-  ir nepieciešams novērst nodarījumus, izmantojot intervences programmas un režīmus;-  ir nepieciešams nodrošināt to, ka sodi un drošības pasākumi, ko kādā valstī piemēro bīstamajiem likumpārkāpējiem, tiek piemēroti visās dalībvalstīs.Ietekmes novērtējumā ir ņemta vērā apspriešanās laikā sniegtā informācija. Atsevišķi ieteikumi, ko apspriešanās laikā sniedza dažādas ieinteresētās personas, dažādu iemeslu dēļ nav ietverti šajā priekšlikumā. Šie iemesli ir izskaidroti ietekmes novērtējumā.-  Ekspertu atzinumu pieprasīšana un izmantošanaNeatkarīgu ekspertu atzinums nebija vajadzīgs.-  Ietekmes novērtējumsLai sasniegtu mērķi, ir izskatīti vairāki politikas risinājumi.-  1. politikas risinājums. ES līmenī netiek veikti jauni pasākumiES neveiktu nekādus jaunus pasākumus (tiesību akti, instrumenti, kas nav politikas instrumenti, finansiāls atbalsts), lai apkarotu seksuālo vardarbību pret bērniem un bērnu seksuālo izmantošanu, bet dalībvalstis varētu turpināt EP Konvencijas parakstīšanas un ratifikācijas procesu.-  2. politikas risinājums. Esošo tiesību aktu papildināšana ar neleģislatīviem pasākumiemEsošajos ES tiesību aktos, īpaši Pamatlēmumā 2004/68/TI, grozījumi netiktu veikti. Tā vietā varētu ieviest neleģislatīvus pasākumus, lai sekmētu valstu tiesību aktu saskaņotu īstenošanu. Tie varētu ietvert informācijas un pieredzes apmaiņu kriminālvajāšanas, aizsardzības vai novēršanas jomā, pasākumus izpratnes veicināšanai, sadarbību ar privāto sektoru, kā arī pašregulācijas pamudinājumu vai datu vākšanas mehānismu izvedi.-  3. politikas risinājums. Jauni tiesību akti likumpārkāpēju kriminālvajāšanas, cietušo personu aizsardzības un nodarījumu novēršanas jomāTiktu pieņemts jauns pamatlēmums, ietverot esošo pamatlēmumu, atsevišķus EP Konvencijas noteikumus un papildu elementus, kas nav iekļauti šajos dokumentos. Jaunais pamatlēmums aptvertu likumpārkāpēju kriminālvajāšanu, cietušo personu aizsardzību un nodarījumu novēršanu.-  4. politikas risinājums. Jauni visaptveroši tiesību akti, lai uzlabotu likumpārkāpēju kriminālvajāšanu, cietušo personu aizsardzību un nodarījumu novēršanu (kā 3. risinājumā), kopā ar neleģislatīviem pasākumiem (kā 2. risinājumā)Esošos Pamatlēmuma 2004/68/TI noteikumus papildinātu ar ES pasākumiem, lai veiktu grozījumus materiālajās krimināltiesībās un procedūrās, aizsargātu cietušās personas un novērstu nodarījumus, kā tas noteikts 3. risinājumā, kā arī ar 2. risinājumā minētajiem neleģislatīvajiem pasākumiem, lai uzlabotu valstu tiesību aktu īstenošanu.Saskaņā ar analīzi par ekonomisko un sociālo ietekmi un ietekmi uz pamattiesībām 3. un 4. risinājums ir vispiemērotākā pieeja, lai risinātu šīs problēmas un sasniegtu priekšlikuma mērķus. Vēlamais risinājums būtu 4. risinājums un pēc tam — 3. risinājums.Komisija veica ietekmes novērtējumu, kas paredzēts darba programmā. Ziņojums par šo novērtējumu ir pieejams šādā tīmekļa vietnē:http://ec.europa.eu/governance/impact/cia_2009_en.htm.3. PRIEKŠLIKUMA JURIDISKIE ELEMENTI-  Ierosināto pasākumu kopsavilkumsAr jauno pamatlēmumu atcels Pamatlēmumu 2004/68/TI, saglabājot atsevišķas tā daļas un ietverot šādus jaunus elementus.-  Materiālās krimināltiesības vispārīgos gadījumosPar kriminālsodāmiem tiek atzīti smagi pret bērniem vērstas vardarbības un bērnu seksuālās izmantošanas veidi, ko ES tiesību akti pašlaik neaptver. Tas ietver, piemēram, braucienu organizēšanu ar nolūku pastrādāt seksuālu vardarbību, kas ir jo īpaši attiecināms, bet ne tikai, uz bērnu seksa tūrismu. Bērnu pornogrāfijas definīcija tiek mainīta, lai to saskaņotu ar EP Konvenciju un Fakultatīvo protokolu. Īpaša uzmanība tiek pievērsta nodarījumiem pret bērniem, kuri ir īpaši neaizsargātā situācijā, piemēram pret bērniem bez pavadības.-  Jauni noziedzīgi nodarījumi IT vidēPar kriminālsodāmiem tiek atzīti jauni seksuālās vardarbības un seksuālās izmantošanas veidi, ko veic ar IT palīdzību. Tas ietver, piemēram, apzinātu piekļuvi bērnu pornogrāfijai, tādējādi aptverot gadījumus, kad bērnu pornogrāfijas skatīšanos tīmekļa vietnēs, neveicot attēlu lejuplādi vai ierakstīšanu, neuzskata par bērnu pornogrāfijas materiālu „glabāšanu” vai „iegūšanu”. Turklāt tiek iekļauts jauns nodarījumu veids — „iedraudzēšanās” ( grooming ), cieši sekojot šā jēdziena formulējumam, par ko panākta vienošanās EP Konvencijā.-  Kriminālizmeklēšana un kriminālprocesa uzsākšanaTiek ieviesti vairāki noteikumi, lai palīdzētu izmeklēt nodarījumus un izvirzīt apsūdzības. Tiek iekļauts mehānisms kriminālvajāšanas saskaņošanai lietās, kurās iesaistītas vairākas jurisdikcijas. To varēs aizstāt, tiklīdz būs pieņemts projekts Pamatlēmumam par jurisdikcijas konfliktu novēršanu un atrisināšanu krimināltiesvedībā[1].-  Kriminālvajāšana attiecībā uz ārvalstīs izdarītiem nodarījumiemNoteikumos par jurisdikciju tiek veikti grozījumi, lai nodrošinātu, ka personas no ES, kuras pastrādājušas vardarbību pret bērniem vai tos seksuāli izmantojuši, tiek krimināli vajātas, pat ja tās veikušas noziegumus ārpus ES, izmantojot tā dēvēto seksa tūrismu.-  Cietušo aizsardzībaTiek ieviesti jauni noteikumi, lai nodrošinātu, ka cietušajiem ir atvieglota piekļuve tiesiskās aizsardzības līdzekļiem un ka tie necieš no piedalīšanās kriminālprocesā.-  Nodarījumu novēršanaTiek veikti grozījumi, lai palīdzētu novērst seksuālo vardarbību pret bērniem un bērnu seksuālo izmantošanu, veicot vairākus pasākumus, kas vērsti pret kādreizējiem likumpārkāpējiem, ar mērķi novērst recidīvismu, un lai ierobežotu piekļuvi bērnu pornogrāfijai internetā. Šāda piekļuves ierobežojuma mērķis ir mazināt bērnu pornogrāfijas izplatību, padarot publiski pieejamās tīmekļa vietnes grūtāk izmantojamas. Tas neaizvieto pasākumus, kas paredzēti nelegāla satura avotu likvidēšanai vai likumpārkāpēju kriminālvajāšanai.Tā rezultātā šis priekšlikums vairākos veidos sniedz arī pievienoto vērtību attiecībā uz aizsardzības līmeni, kas noteikts EP Konvencijā. Satura ziņā šajā priekšlikumā ir iekļauti elementi, kas nav EP Konvencijā, piemēram, priekšlikums visā ES ieviest aizliegumu likumpārkāpējiem veikt darbības, kas ietver saskarsmi ar bērniem, bloķēt piekļuvi bērnu pornogrāfijai internetā, paredzēt kriminālatbildību par bērna piespiešanu iesaistīties seksuālās darbībās ar trešām personām un pret bērniem vērstu seksuālo vardarbību tiešsaistē, kā arī klauzula par cietušo bērnu nesodīšanu. Tas pārsniedz arī EP Konvencijā noteiktos pienākumus attiecībā uz sodu līmeni, bezmaksas juridiskām konsultācijām cietušajiem bērniem, tādu darbību novēršanu, kas sekmē vardarbību un bērnu seksa tūrismu. No formālā viedokļa raugoties, Konvencijas noteikumu iekļaušana ES tiesību aktos veicinās valstu pasākumu ātrāku pieņemšanu salīdzinājumā ar valstu ratifikācijas procedūrām un nodrošinās labāku īstenošanas uzraudzību.-  Juridiskais pamatsLīguma par Eiropas Savienību 29. pants, 31. panta 1. punkta e) apakšpunkts un 34. panta 2. punkta b) apakšpunkts.-  Subsidiaritātes principsEiropas Savienības pasākumiem piemērojams subsidiaritātes princips.Dalībvalstis nevar pietiekami veiksmīgi sasniegt priekšlikuma mērķus šādu iemeslu dēļ.Bērnu seksuālās izmantošanas un pret tiem vērstas seksuālās vardarbības problēmai ir izteikta pārrobežu dimensija, kas visuzskatāmāk izpaužas bērnu pornogrāfijā un bērnu seksa tūrismā. Tomēr šī dimensija norāda uz nepieciešamību nodrošināt to, ka bērni visās dalībvalstīs tiek aizsargāti no visu dalībvalstu likumpārkāpējiem, kuri var ceļot bez grūtībām. Tam ir nepieciešama ES rīcība, īpaši turpmāki pasākumi saistībā ar Padomes Pamatlēmumu 2004/68/TI un Padomes Lēmumu 2000/375/TI[2], jo dalībvalstis vienas pašas nevar pilnībā sasniegt efektīvas bērnu aizsardzības mērķi.Priekšlikuma mērķus var labāk sasniegt ar Eiropas Savienības pasākumiem šādu iemeslu dēļ.Ar šo priekšlikumu tiek vēl vairāk saskaņotas dalībvalstu materiālās krimināltiesības un procedūras noteikumi, kas pozitīvi ietekmēs cīņu pret šiem noziegumiem. Pirmkārt, tas ir veids, kā izvairīties no gadījumiem, kad noziegumus izvēlas pastrādāt tajās dalībvalstīs, kurās noteikumi nav tik stingri. Otrkārt, kopīgas definīcijas ļauj veicināt kopīgu noderīgu datu un pieredzes apmaiņu, kā arī šo datu salīdzināšanu. Treškārt, tas atvieglo starptautisko sadarbību. Turklāt ar šo priekšlikumu tiktu uzlabota cietušo bērnu aizsardzība. Tas ir humāns priekšnoteikums, kā arī nosacījums, lai cietušie varētu sniegt pierādījumus, kas nepieciešami likumpārkāpēju kriminālvajāšanai. Tiks uzlabota arī preventīvo pasākumu efektivitāte visā ES.Tādējādi priekšlikums ir saskaņā ar subsidiaritātes principu.-  Proporcionalitātes principsPriekšlikums ir saskaņā ar proporcionalitātes principu šāda(-u) iemesla(-u) dēļ.Šis Pamatlēmums nepārsniedz minēto mērķu sasniegšanai vajadzīgo minimumu un to, kas ir vajadzīgs šim nolūkam.-  Juridisko instrumentu izvēleIerosinātie instrumenti: pamatlēmums.Citi instrumenti nebūtu piemēroti šāda(-u) iemesla(-u) dēļ.Attiecībā uz policijas un tiesu iestāžu sadarbību tādu noziegumu apkarošanā kā seksuālā vardarbība pret bērniem un bērnu seksuālā izmantošana vienīgi pamatlēmums ļauj saskaņot valstu tiesību aktus.Citi instrumenti nebūtu piemēroti šāda(-u) iemesla(-u) dēļ.Neleģislatīvie pasākumi un pašregulācija varētu uzlabot situāciju atsevišķās jomās, kur īstenošanai ir izšķiroša nozīme. Tomēr citās jomās, kurās nepieciešami jauni tiesību akti, ieguvumi būtu nenozīmīgi. Tas attiecas uz kriminālvajāšanu un notiesāšanu par darbībām, kas ietver pret bērniem vērstas vardarbības un bērnu izmantošanas dažādus veidus un kas skaidri jānorāda tiesību aktos (saskaņā ar principu nulla poena sine lege, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. pants), kā arī uz atsevišķiem pasākumiem, kas ietver pamattiesību ierobežojumus un kam arī jābūt noteiktiem tiesību aktos (Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. un 10. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 52. panta 1. punkts).4. IETEKME UZ BUDŽETUPriekšlikums neietekmē Kopienas budžetu.5. PAPILDU INFORMĀCIJA-  Spēkā esošo tiesību aktu atcelšanaPriekšlikuma pieņemšana atcels spēkā esošo tiesību aktu.2009/xxxx (CNS)PriekšlikumsPADOMES PAMATLĒMUMSpar seksuālās vardarbības pret bērniem, bērnu seksuālās izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu, ar ko atceļ Pamatlēmumu 2004/68/TIEIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienību, jo īpaši tā 29. pantu, 31. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu[3],tā kā:(1) Seksuālā vardarbība pret bērniem un bērnu seksuālā izmantošana, tostarp bērnu pornogrāfija, ir nopietns cilvēktiesību pārkāpums un bērnu pamattiesības uz harmonisku audzināšanu un attīstību pārkāpums.(2) Bērnu pornogrāfija, kas ietver bērnu ļaunprātīgas seksuālas izmantošanas attēlus, un pret bērniem vērstas seksuālās vardarbības un bērnu seksuālās izmantošanas citi īpaši nopietni veidi paplašinās un izplatās, izmantojot jaunas tehnoloģijas un internetu.(3) Ar Padomes Pamatlēmumu 2004/68/IT par bērnu seksuālās izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu[4] tiek tuvināti dalībvalstu tiesību akti, lai par kriminālsodāmiem atzītu vissmagākos pret bērniem vērstas vardarbības un bērnu seksuālās izmantošanas veidus, paplašinātu valstu jurisdikciju un sniegtu minimālo atbalstu cietušajiem.(4) ANO Konvencijai par bērna tiesībām pievienotais Fakultatīvais protokols par bērnu tirdzniecību, bērnu prostitūciju un bērnu pornogrāfiju un jo īpaši Eiropas Padomes Konvencija par bērnu aizsardzību pret seksuālo izmantošanu un seksuālo vardarbību ir nozīmīgi soļi, lai uzlabotu starptautisko sadarbību šajā jomā.(5) Attiecībā uz smagiem noziedzīgiem nodarījumiem, piemēram, bērnu seksuālo izmantošanu un bērnu pornogrāfiju, vajadzīga visaptveroša pieeja, kurā ietilpst likumpārkāpēju kriminālvajāšana, cietušo bērnu aizsardzība un nodarījumu novēršana. Jebkurš pasākums šo nodarījumu apkarošanai ir jāveic, ņemot vērā, pirmkārt, bērna intereses un ievērojot bērna tiesības. Pamatlēmums 2004/68/TI ir jāaizvieto ar jaunu instrumentu, kas nodrošina šādu visaptverošu tiesisko regulējumu šā mērķa sasniegšanai.(6) Attiecībā uz seksuālās vardarbības pret bērniem un bērnu seksuālās izmantošanas smagiem veidiem ir jāpiemēro efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas. Tas jo īpaši attiecas uz jauna veida seksuālo vardarbību un seksuālo izmantošanu, ko atvieglo informācijas tehnoloģiju lietošana. Turklāt bērnu pornogrāfijas definīcija ir jāprecizē un jāsaskaņo ar starptautiskajos instrumentos ietverto definīciju.(7) Ir jāatvieglo nodarījumu izmeklēšana un apsūdzību izvirzīšana kriminālprocesā, ņemot vērā cietušo bērnu grūtības ziņot par vardarbību un likumpārkāpēju anonimitāti kibertelpā.(8) Noteikumos par jurisdikciju ir jāveic grozījumi, lai nodrošinātu to, ka personas no Eiropas Savienības, kuras pastrādājušas vardarbību pret bērniem vai tos seksuāli izmantojuši, tiek krimināli vajātas, pat ja tās veikušas noziegumus ārpus ES, jo īpaši izmantojot tā dēvēto seksa tūrismu.(9) Cietušajiem bērniem ir jānodrošina atvieglota piekļuve tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, un viņi nedrīkst ciest saistībā ar piedalīšanos kriminālprocesā.(10) Lai novērstu un mazinātu recidīvismu, ir jāizvērtē likumpārkāpēju bīstamība un iespējamie riski, ka tie varētu atkārtoti veikt seksuālos nodarījumus pret bērniem, kā arī jānodrošina tiem iespēja brīvprātīgi piedalīties efektīvās intervences programmās vai pasākumos.(11) Ja bīstamība un risks, ka nodarījumi varētu atkārtoties, ir pietiekami liels, notiesātajiem likumpārkāpējiem vajadzības gadījumā ir uz laiku vai pastāvīgi jāliedz veikt darbības, kas ietver regulāru saskarsmi ar bērniem. Ir jāatvieglo šādu aizliegumu ieviešana visā ES.(12) Lai apkarotu bērnu pornogrāfiju, īpaši gadījumos, kad oriģinālie materiāli neatrodas Eiropas Savienībā, ir jāievieš mehānismi, ar kuriem bloķētu piekļuvi tīmekļa vietnēm, kas ietver un izplata bērnu pornogrāfiju, no Eiropas Savienības teritorijas.(13) Saskaņā ar subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem šis pamatlēmums paredz minimālās prasības minēto mērķu sasniegšanai Eiropas līmenī un nepārsniedz to, kas šādā nolūkā ir vajadzīgs.(14) Šajā pamatlēmumā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, jo īpaši cilvēka cieņa, spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodu aizliegums, bērnu tiesības, tiesības uz brīvību un drošību, vārda un informācijas brīvība, personas datu aizsardzība, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, ka arī noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principi. Šā pamatlēmuma mērķis ir nodrošināt pilnīgu šo tiesību ievērošanu. Tas nav paredzēts, lai regulētu seksuālās darbības starp nepilngadīgajiem ar savstarpēju piekrišanu,IR PIEŅĒMUSI ŠO PAMATLĒMUMU.1. pants DefinīcijasŠajā pamatlēmumā:a) „bērns" ir jebkura persona, kam mazāk par 18 gadiem;b) „bērnu pornogrāfija” iri) jebkurš materiāls, kurā vizuāli attēlots bērns vai kāda persona bērna izskatā, vai reālistiski attēli ar neesošu bērnu, kas iesaistījies īstā vai imitētā nepārprotami seksuālā darbībā; vaiii) jebkurš materiāls, kurā galvenokārt seksuālā nolūkā attēloti bērna dzimumorgāni vai kāda persona bērna izskatā, vai reālistiski attēli ar neesošu bērnu;c) „bērnu prostitūcija” ir bērna izmantošana seksuālos nolūkos, bērnam par iesaistīšanos seksuālās darbībās atlīdzinot vai solot atlīdzināt naudā vai citādi, neatkarīgi no tā, vai šī atlīdzība vai solījums atlīdzināt ir dots bērnam vai trešai personai;d) „pornogrāfiskas izdarības” ir darbība, kad publikas priekšā izrādai) bērnu, kurš iesaistījies īstā vai imitētā nepārprotami seksuālā darbībā; vaiii) bērna dzimumorgānus galvenokārt seksuālos nolūkos;e) „informācijas sistēma" ir ierīce vai savstarpēji saslēgtu vai saistītu tādu ierīču grupa, no kurām viena vai vairākas atbilstoši programmai veic datu automātisku apstrādi.2. pants Nodarījumi saistībā ar seksuālu vardarbību1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ir paredzēts sods par šādu apzinātu rīcību:a) iesaistīšanās seksuālās darbībās ar bērnu, kurš saskaņā ar attiecīgajiem valsts tiesību aktu noteikumiem nav sasniedzis dzimumpilngadību;b) iesaistīšanās seksuālās darbībās ar bērnu,i) izmantojot ietekmēšanu, spēku vai draudus; vaiii) ļaunprātīgi izmantojot atzītu aizgādnību, varu vai ietekmi uz bērnu; vaiiii) ļaunprātīgi izmantojot bērna īpaši neaizsargāto situāciju, kas radusies jo īpaši fizisku vai garīgu traucējumu vai atkarības dēļ;c) bērna piespiešana iesaistīties seksuālās darbībās ar trešām personām;d) apzināta likšana bērnam, kurš saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktu noteikumiem nav sasniedzis dzimumpilngadību, kļūt par seksuālas izmantošanas vai seksuālu darbību liecinieku seksuālos nolūkos, pat ja bērnam nav tajā jāpiedalās;e) apzināta likšana bērnam iesaistīties īstā vai imitētā nepārprotami seksuālā darbībā vai dzimumorgānu izrādīšanā seksuālos nolūkos, tostarp, izmantojot informācijas un saziņas tehnoloģijas.2. Noteikumi, kas minēti 1. punkta a) un e) apakšpunktā, nav paredzēti, lai regulētu seksuālās darbības starp bērniem ar savstarpēju piekrišanu.3. pants Nodarījumi saistībā ar seksuālu izmantošanuKatra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ir paredzēts sods par šādu apzinātu rīcību:a) bērna vervēšana bērnu prostitūcijai vai pornogrāfiskām izdarībām;b) bērna piespiešana iesaistīties prostitūcijā vai pornogrāfiskās izdarībās vai labuma gūšana, izmantojot bērnu tādiem mērķiem vai citādi;c) iesaistīšanās seksuālās darbībās ar bērnu, izmantojot bērnu prostitūciju;d) apzināta piedalīšanās pornogrāfiskās izdarībās, kurās ir iesaistīti bērni.4. pants Nodarījumi saistībā ar bērnu pornogrāfijuKatra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ir paredzēts sods par šādu apzinātu rīcību neatkarīgi no tā, vai to izdara, izmantojot informācijas sistēmu, ja tā izdarīta bez tiesībām to darīt:a) bērnu pornogrāfijas materiālu izgatavošana;b) bērnu pornogrāfijas materiālu izplatīšana, izdalīšana vai pārsūtīšana;c) bērnu pornogrāfijas materiālu piedāvāšana, piegāde vai to pieejamības nodrošināšana;d) bērnu pornogrāfijas materiālu iegūšana vai glabāšana;e) apzināta piekļuve bērnu pornogrāfijai, izmantojot informācijas sistēmu.5. pants Uzmākšanās bērniem seksuālos nolūkosKatra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ir paredzēts sods par šādu apzinātu rīcību.Piedāvājums, ko ar informācijas sistēmas starpniecību izsaka pieaugušais, lai satiktu bērnu, kurš saskaņā ar attiecīgajiem valsts tiesību aktu noteikumiem nav sasniedzis dzimumpilngadību, ar mērķi pastrādāt kādu no 2. panta a) punktā un 4. panta a) punktā minētajiem nodarījumiem, ja pēc šā piedāvājuma ir veiktas faktiskas darbības, kuru rezultātā šāda tikšanās ir notikusi.6. pants Kūdīšana, sekmēšana un atbalstīšana, nodarījuma izdarīšanas mēģinājums un sagatavošanās darbības1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ir paredzēts sods par kūdīšanu veikt 2. līdz 5. pantā minētos nodarījumus, to sekmēšanu un atbalstīšanu.2. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ir paredzēts sods par mēģinājumu izdarīt 2. līdz 4. pantā minētos nodarījumus.3. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ir paredzēts sods par šādu apzinātu rīcību:a) tādu materiālu izplatīšana, kuros reklamēta iespēja izdarīt 2. līdz 5. punktā minētos nodarījumus;b) braucienu organizēšana ar nolūku izdarīt 2. līdz 5. punktā minētos nodarījumus.7. pants Sodi un atbildību pastiprinoši apstākļi1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem maksimālais sods ir brīvības atņemšana uz vismaz sešiem gadiem.2. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem maksimālais sods ir brīvības atņemšana uz vismaz desmit gadiem, ja pastāv vismaz viens no šiem apstākļiem un ja tie jau nav nodarījuma neatņemama sastāvdaļa:a) saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem bērns nav sasniedzis dzimumpilngadību;b) nodarījums izdarīts pret bērnu īpaši neaizsargātā situācijā, kas radusies jo īpaši fizisku vai garīgu traucējumu vai atkarības dēļ;c) nodarījumu izdarījis ģimenes loceklis, persona, kura dzīvo kopā ar bērnu, vai persona, kura ļaunprātīgi izmantojusi savu varu;d) nodarījumu izdarījušas vairākas personas, kuras rīkojušās kopīgi;e) nodarījumi izdarīti saistībā ar noziedzīgu organizāciju Pamatlēmuma 2008/7841/TI nozīmē[5];f) nodarījuma izdarītājs ir bijis iepriekš notiesāts par tāda paša rakstura nodarījumiem.3. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem maksimālais sods ir brīvības atņemšana uz vismaz divpadsmit gadiem, ja pastāv vismaz viens no šiem apstākļiem:a) nodarījums apdraudēja bērna dzīvību;b) nodarījums ietvēra smagu vardarbību vai nodarīja nopietnu kaitējumu bērnam.4. Lai novērstu un mazinātu risku, ka 2. līdz 6. pantā minētos nodarījumus varētu izdarīt atkārtoti, katra dalībvalsts pēc vajadzības un ņemot vērā likumpārkāpēja personiskos apstākļus, jo īpaši 16. pantā minēto riska novērtējumu, var papildus 1. līdz 3. punktā noteiktajiem kriminālsodiem paredzēt citas sankcijas vai pasākumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, ietverot intervences programmas vai pasākumus, kas minēti 17. pantā.8. pants Tiesību ierobežošana, kas izriet no notiesājošiem spriedumiem1. Ja saskaņā ar 16. pantā minēto novērtējumu ir konstatēts, ka likumpārkāpējs joprojām ir bīstams un pastāv risks, ka tas varētu atkārtoti izdarīt nodarījumus, katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka fiziskai personai, kura bijusi notiesāta par kādu no 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, var uz laiku vai pastāvīgi liegt veikt darbības, kas ietver regulāru saskarsmi ar bērniem.2. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka pasākums, ar kuru personai, kura notiesāta par kādu no 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, uz laiku vai pastāvīgi liedz veikt darbības, kas ietver regulāru saskarsmi ar bērniem, tiek ierakstīts sprieduma dalībvalsts sodāmības reģistrā.3. Atkāpjoties no 7. panta 2. punkta un 9. panta 2. punkta Padomes pamatlēmumā par to, kā organizēt un īstenot no sodāmības reģistra gūtas informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm[6], katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka nolūkā efektīvi īstenot pasākumu, ar kuru personai uz laiku vai pastāvīgi liedz veikt darbības, kas ietver regulāru saskarsmi ar bērniem, jo īpaši, ja lūguma iesniedzēja dalībvalsts uz piekļuvi konkrētām darbībām attiecina nosacījumus, lai nodrošinātu, ka kandidāti nav bijuši notiesāti par kādu no šā pamatlēmuma 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, attiecīgās personas pilsonības dalībvalsts centrālā iestāde pēc pieprasījuma, kas iesniegts saskaņā ar minētā pamatlēmuma 6. pantu, nosūta informāciju par tiesību ierobežošanu, kas izriet no notiesāšanas par kādu no šā pamatlēmuma 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, un ka personas datus saistībā ar šādu tiesību ierobežošanu, kas paredzēta šā pamatlēmuma 7. panta 2. un 4. punktā, vienmēr izmanto šādam nolūkam.4. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek atzīts un izpildīts citā dalībvalstī piemērots pasākums, ar kuru personai, kas notiesāta par kādu no 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, uz laiku vai pastāvīgi liedz veikt darbības, kas ietver regulāru saskarsmi ar bērniem.9. pants Juridisko personu atbildība1. Katra dalībvalsts veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskas personas var saukt pie atbildības par jebkuru no 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, ko to labā, darbojoties individuāli vai kā juridiskas personas struktūras daļa, izdarījusi kāda persona, kas veic šās juridiskās personas vadības pienākumus, pamatojoties uza) pilnvarām pārstāvēt juridisko personu;b) pilnvarām pieņemt lēmumus juridiskās personas vārdā;c) pilnvarām veikt juridiskās personas iekšēju kontroli.2. Katra dalībvalsts veic arī nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskas personas var saukt pie atbildības, ja 1. punktā minētās personas veiktās uzraudzības vai kontroles trūkuma dēļ bijis iespējams, ka nodarījumu, kas minēts 2. līdz 6. pantā, attiecīgās juridiskās personas labā izdara persona, kas ir tās pakļautībā.3. Juridisku personu atbildība saskaņā ar 1. un 2. punktu neizslēdz tādu fizisko personu kriminālvajāšanu, kas ir 2. līdz 6. pantā minēto nodarījumu izdarītāji vai līdzdalībnieki.4. Šajā pamatlēmumā „juridiska persona” ir subjekts, kam šāds statuss ir piešķirts atbilstoši valstī spēkā esošajiem tiesību aktiem, izņemot valstis vai citus publisko tiesību subjektus, kas īsteno valsts varu, un starptautiskās sabiedriskās organizācijas.10. pants Sankcijas juridiskām personām1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskai personai, kuru sauc pie atbildības saskaņā ar 9. panta 1. punktu, var piemērot efektīvus, samērīgus un preventīvus sodus, kas ietver naudas sodu kā kriminālsodu vai cita veida sodu un var ietvert citādus sodus, kas paredz, piemērama) atņemt tiesības saņemt valsts pabalstus vai atbalstu;b) uz laiku vai pastāvīgi aizliegt veikt komercdarbību;c) pakļaut tiesas uzraudzībai;d) likvidēt ar tiesas lēmumu;e) uz laiku vai pavisam slēgt iestādes, kas izmantotas nodarījuma izdarīšanā.2. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskai personai, kuru sauc pie atbildības saskaņā ar 9. panta 2. punktu, ir piemērojami efektīvi, samērīgi un preventīvi sodi vai pasākumi.11. pants Cietušo atbrīvošana no sankcijāmKatra dalībvalsts paredz iespēju, ka bērniem, kas cietuši no 3. pantā un 4. panta a) punktā minētajiem nodarījumiem, nepiemēro kriminālvajāšanu vai sodus par nelikumīgām darbībām, kurās tie iesaistījušies tādēļ, ka šie nodarījumi bijuši vērsti pret tiem.12. pants Izmeklēšana un kriminālvajāšana1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka izmeklēšana un kriminālvajāšana saistībā ar 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem nav atkarīga no tā, vai nodarījumā cietusī persona ir iesniegusi paziņojumu vai sūdzību, un ka kriminālprocesu var turpināt, pat ja cietusī persona ir atsaukusi savas liecības.2. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai pietiekami ilgā laikposmā pēc tam, kad cietušais kļuvis pilngadīgs, varētu uzsākt kriminālvajāšanu par jebkuru no nodarījumiem, kas minēti 2. līdz 6. pantā, atbilstīgi konkrētā nodarījuma smaguma pakāpei.3. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka valsts tiesību aktos noteiktie konfidencialitātes noteikumi attiecībā uz atsevišķu profesiju pārstāvjiem, kuri strādā saskarsmē ar bērniem, nerada tiem šķēršļus bērnu aizsardzības dienestiem ziņot par situācijām, kad ir pamatoti iemesli domāt, ka bērns ir kāda 2. līdz 6. pantā minētā nodarījuma upuris.4. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai mudinātu visas personas, kuras zina vai tām ir aizdomas par nodarījumiem, kas minēti 2. līdz 6. pantā, ziņot par to kompetentajiem dienestiem.5. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu efektīvu izmeklēšanu un kriminālvajāšanu saistībā ar 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, pieļaujot iespēju veikt slepenas izmeklēšanas operācijas vismaz tajos gadījumos, kad ir izmantota informācijas sistēma.6. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai izmeklēšanas struktūrvienības vai dienesti varētu identificēt personas, kas cietušas 2. līdz 6. pantā minētajos nodarījumos, jo īpaši analizējot bērnu pornogrāfijas materiālus, piemēram, fotogrāfijas un audiovizuālos ierakstus, kas nosūtīti vai darīti pieejami, izmantojot informācijas sistēmu.13. pants Jurisdikcija un kriminālvajāšanas koordinēšana1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai noteiktu tās jurisdikciju attiecībā uz nodarījumiem, kas minēti 2. līdz 6. pantā, jaa) nodarījums ir pilnīgi vai daļēji izdarīts attiecīgās valsts teritorijā; vaib) likumpārkāpējs ir tās pilsonis vai viņa pastāvīgā dzīvesvieta ir šīs valsts teritorijā; vaic) nodarījums ir izdarīts pret šīs valsts pilsoni vai personu, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir tās teritorijā; vaid) nodarījums ir izdarīts tādas juridiskas personas labā, kas reģistrēta attiecīgās dalībvalsts teritorijā.2. Katra dalībvalsts nodrošina, ka tās jurisdikcijā ir gadījumi, kad nodarījums 4. un 5. panta nozīmē un, ciktāl uz to attiecas 2. un 6. pants, ir izdarīts, izmantojot informācijas sistēmu, kurai ir piekļūts šīs valsts teritorijā, neatkarīgi no tā, vai pati informācijas sistēma atrodas tās teritorijā.3. Lai uzsāktu kriminālvajāšanu par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, kas izdarīti ārpus attiecīgās valsts teritorijas saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu, katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tās jurisdikcija nav pakļauta nosacījumam, ka darbības uzskata par noziedzīgiem nodarījumiem tajā vietā, kurā tās ir izdarītas.4. Lai uzsāktu kriminālvajāšanu par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, kas izdarīti ārpus attiecīgās valsts teritorijas saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu, katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tās jurisdikcija nav pakļauta nosacījumam, ka kriminālvajāšanu var uzsākt tikai pēc tam, kad cietušais ir iesniedzis ziņojumu tās valsts teritorijā, kurā tika izdarīts nodarījums, vai kad valsts, kurā izdarīts nodarījums, ziņo par nodarījumu.5. Ja 2. līdz 6. pantā minētie nodarījumi ir vairāk nekā vienas dalībvalsts jurisdikcijā un ja jebkura no šīm dalībvalstīm, pamatojoties uz vieniem un tiem pašiem faktiem, var likumīgi uzsākt kriminālvajāšanu, attiecīgās dalībvalstis sadarbojas, lai izlemtu, kura no tām uzsāks likumpārkāpēju kriminālvajāšanu, ar mērķi, ja iespējams, kriminālvajāšanu veikt centralizēti tikai vienā dalībvalstī. Lai to panāktu, dalībvalstis var izmantot Eurojust vai jebkuras citas Eiropas Savienībā izveidotas struktūras vai mehānisma palīdzību, lai veicinātu sadarbību starp šo valstu tiesu iestādēm un šo iestāžu darbības koordināciju.Nosakot, kura dalībvalsts īstenos kriminālvajāšanu pret likumpārkāpējiem, īpaši ņem vērā šādus faktorus:a) dalībvalsts, kuras teritorijā ir izdarīti nodarījumi;b) dalībvalsts, kuras pilsonis vai pastāvīgais iedzīvotājs ir likumpārkāpējs;c) dalībvalsts, kura ir cietušo personu izcelsmes dalībvalsts;d) dalībvalsts, kuras teritorijā likumpārkāpējs ticis atrasts.14. pants Palīdzība cietušajiem un viņu aizsardzība1. Katra dalībvalsts nodrošina, ka gadījumos, kad pastāv neskaidrības par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem pakļautas personas vecumu un ir iemesls domāt, ka šī persona ir bērns, minētā persona tiek uzskatīta par bērnu un saņem tūlītēju piekļuvi aizsardzības un palīdzības pasākumiem, kas paredzēti šajā pantā.2. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiesu iestādes ieceļ īpašu cietušā pārstāvi gadījumos, kad saskaņā ar valsts tiesību aktiem personas, kurām ir vecāku atbildība, nedrīkst pārstāvēt bērnu kriminālprocesā, tā kā starp šīm personām un cietušo ir interešu konflikts, vai gadījumos, kad bērns ir bez pavadības.3. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka īpaši pasākumi cietušo īstermiņa un ilgtermiņa aizsardzībai un atbalstam to fiziskās un psiholoģiskās izveseļošanās laikā tiek pieņemti pēc katra cietušā bērna atsevišķās situācijas īpašas novērtēšanas, pienācīgi ņemot vērā bērna viedokli, vajadzības un bažas.4. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka vajadzības gadījumā personām, kuras cietušas 2. līdz 6. pantā minētajos nodarījumos, ir piekļuve bezmaksas juridiskām konsultācijām un juridiskajai pārstāvībai ar šiem nodarījumiem saistītā kriminālprocesā.5. Personas, kas cietušas 2. līdz 6. pantā minētajos nodarījumos, ir jāuzskata par īpaši neaizsargātiem cietušajiem saskaņā ar 2. panta 2. punktu, 8. panta 4. punktu un 14. panta 1. punktu Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmumā 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā[7].6. Katra dalībvalsts veic visus iespējamos vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu pienācīgu palīdzību cietušā ģimenei. Jo īpaši, ja tas ir vajadzīgs un iespējams, katra dalībvalsts attiecībā uz šīm ģimenēm piemēro 4. pantu Pamatlēmumā 2001/220/TI.7. Šajā pamatlēmumā minētos aizsardzības un palīdzības pasākumus piemēro papildus noteikumiem Padomes pamatlēmumā par cilvēku tirdzniecības novēršanu un apkarošanu un cietušo aizsardzību un ar kuru atceļ Pamatlēmumu 2002/629TI.15. pants Cietušo bērnu dalība kriminālizmeklēšanā un kriminālprocesā1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 2. līdz 6. pantā minēto nodarījumu kriminālizmeklēšanā:a) cietušā bērna uzklausīšana tiek veikta, nepieļaujot nepamatotus kavējumus, pēc tam, kad fakti ir ziņoti kompetentajām iestādēm;b) cietušā bērna uzklausīšana vajadzības gadījumā tiek veikta telpās, kas paredzētas vai pielāgotas šim nolūkam;c) cietušā bērna uzklausīšanu veic šim nolūkam apmācīti speciālisti;d) ja tas ir iespējams un vajadzīgs, cietušo bērnu uzklausa vienas un tās pašas personas;e) uzklausīšanu skaits ir pēc iespējas ierobežots, un tās veic vienīgi tad, ja tas ir obligāti nepieciešams kriminālprocesa mērķiem;f) cietušo bērnu var pavadīt viņa likumīgs pārstāvis vai, attiecīgā gadījumā, viņa izraudzīts pieaugušais, ja vien attiecībā uz šo personu nav pieņemts pamatots lēmums par pretējo.2. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 2. līdz 6. punktā minēto nodarījumu kriminālizmeklēšanā cietušā bērna vai, attiecīgā gadījumā, bērna-liecinieka uzklausīšanu var ierakstīt videolentē un ka šos videoierakstus var izmantot kā pierādījumus kriminālprocesā tiesā saskaņā ar šīs valsts tiesību aktu noteikumiem.3. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka kriminālprocesā, kas attiecas uz 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem,a) tiesnesis var noteikt, ka uzklausīšana notiks slēgtā kārtībā;b) cietušo bērnu var uzklausīt tiesas zālē bez viņa klātbūtnes, jo īpaši, izmantojot piemērotas komunikācijas tehnoloģijas.16. pants Riska novērtējums1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek izvērtēta personu, kuras notiesātas par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, bīstamība un iespējamie riski, ka 2. līdz 6. pantā minētie nodarījumi varētu atkārtoties, ar mērķi:a) noteikt piemērotas intervences programmas un pasākumus; kā arīb) noteikt, vai ir vajadzīgs likumpārkāpējam uz laiku vai pastāvīgi aizliegt veikt darbības, kas ietver regulāru saskarsmi ar bērniem.2. Regulāri jāpārskata 1. punktā minētais novērtējums, lai ņemtu vērā situācijas izmaiņas, kas ietekmē likumpārkāpēja bīstamību un iespējamos riskus.17. pants Intervences programmas vai pasākumi1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu efektīvas intervences programmas vai pasākumus ar mērķi novērst un mazināt risku saistībā ar atkārtotiem seksuāla rakstura nodarījumiem pret bērniem. Šādām programmām vai pasākumiem jābūt pieejamiem jebkurā kriminālprocesa posmā, gan ieslodzījuma vietā, gan ārpus tās, saskaņā valsts tiesību aktu nosacījumiem.Šādas intervences programmas vai pasākumi ir jāpieņem, lai apmierinātu to bērnu īpašās attīstības vajadzības, kuri ir izdarījuši seksuāla rakstura nodarījumu, tostarp to bērnu vajadzības, kuri nav sasnieguši vecumu, ar kuru iestājas kriminālatbildība.2. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka personām, kuras notiesātas par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem un attiecībā uz kurām pastāv nodarījumu atkārtošanas risks,a) ir vai tiek piedāvāta piekļuve 1. un 2. punktā minētajām programmām vai pasākumiem;b) tiek piedāvāta piekļuve īpašām programmām vai pasākumiem, kas piemēroti to bīstamības un 2. līdz 6. pantā minēto nodarījumu atkārtošanas riska pakāpei;c) tiek sniegta pilnīga informācija par iemesliem ierosināt piekļuvi programmām vai pasākumiem;d) tās piekrīt piedalīties īpašā programmā vai pasākumā, pilnībā pārzinot faktus;e) tās var atteikties piedalīties un tiek informētas par šā atteikuma iespējamām sekām.3. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka personas, pret kurām ierosināta krimināllieta par 2. līdz 6. pantā minētajiem nodarījumiem, var piekļūt programmām vai pasākumiem, kas minēti 1. un 2. punktā, atbilstoši nosacījumiem, kas nav ne ierobežojoši, ne pretrunā aizstāvības tiesībām un prasībām par taisnīgu un objektīvu tiesu un jo īpaši pienācīgi ņemot vērā noteikumus, ar ko regulē nevainīguma prezumpcijas principu.4. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka personām, kuras baidās, ka tās varētu izdarīt 2. līdz 6. pantā minētos nodarījumus, vajadzīgā gadījumā ir piekļuve efektīvām intervences programmām vai pasākumiem, kas paredzēti, lai novērtētu un novērstu nodarījumu izdarīšanas risku.18. pants To tīmekļa vietņu bloķēšanas, kuras ietver bērnu pornogrāfijuKatra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai kompetentās tiesu vai policijas iestādes varētu pieprasīt vai līdzīgā veidā bloķēt interneta izmantotājiem piekļuvi tīmekļa vietnēm, kas ietver vai izplata bērnu pornogrāfiju, piemērojot atbilstīgus aizsardzības pasākumus, jo īpaši nodrošinot, ka bloķēšana ir ierobežota, lai to varētu piemērot tikai vajadzības gadījumos, ka lietotāji tiek informēti par bloķēšanas iemesliem un ka satura nodrošinātāji tiek informēti par iespējamajām satura pārbaudēm.19. pants Teritoriālā darbības jomaŠo pamatlēmumu piemēro attiecībā uz Gibraltāru.20. pants Pamatlēmuma 2004/68/TI atcelšanaAr šo atceļ Pamatlēmumu 2004/68/TI.21. pants Izpilde1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu šā pamatlēmuma izpildi vēlākais līdz [DIVI GADI PĒC PIEŅEMŠANAS].2. Līdz [DIVI GADI PĒC PIEŅEMŠANAS] dalībvalstis nosūta Padomes Ģenerālsekretariātam un Komisijai noteikumus, ar kuriem to tiesību aktos tiek pārņemtas saistības, ko tām uzliek šis pamatlēmums. Pamatojoties uz ziņojumu, ko izveido, izmantojot šo informāciju, un rakstisku Komisijas ziņojumu, Padome līdz [ČETRI GADI PĒC PIEŅEMŠANAS] izvērtē, kā dalībvalstis ir ievērojušas šā pamatlēmuma noteikumus, un apsver vajadzību veikt grozījumus.22. pants Stāšanās spēkāŠis pamatlēmums stājas spēkā dienā, kad to publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī .Briselē, [DATUMS]Padomes vārdā —priekšsēdētājs [1] Projekts Padomes Pamatlēmumam par jurisdikcijas konfliktu novēršanu un atrisināšanu krimināltiesvedībā, ko 2009. gada 20. janvārī iesniedza Čehija, Polija, Slovākija, Slovēnija un Zviedrija, Padomes dokuments Nr. 5208/09.[2] Padomes 2000. gada 29. maija Lēmums par to, kā apkarot bērnu pornogrāfiju interneta tīklā, OV L 138, 9.6.2000., 1. lpp.[3] OV C […], […], […]. lpp.[4] OV L 13, 20.1.2004., 14. lpp.[5] OV L 300, 11.11.2008., 42. lpp.[6] Pieņemts Tieslietu un iekšlietu padomes 2009. gada 26. un 27. februāra sanāksmē. Galīgais atsauces numurs tiks piešķirts publicēšanas brīdī.[7] OV L 82, 22.3.2001., 1. lpp.


               EIROPAS KOMISIJA
            Brisel?, 22.6.2015
            COM(2015) 304 final
            2015/0135(NLE)
            Priekšlikums
            PADOMES LĒMUMS
            par to, lai dalībvalstis Savienības vārdā ratificētu Starptautiskās konvencijas par atbildību un kaitējuma atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu pārvadāšanu pa jūru 2010. gada protokolu un pievienotos tam, izņemot attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbības aspektiem civillietās

               PASKAIDROJUMA RAKSTS

               1.PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS

               1.1.Ievads

               Atbildība un kompensācija par kaitējumu, kas radies konkrēta veida kuģniecības darbībā, starptautiskā līmenī ir reglamentēta vairākās Starptautiskās Jūrniecības organizācijas (turpmāk "SJO") konvencijās, kuru pamatā ir tie paši galvenie principi. Šie principi ir šādi: kuģa īpašnieka stingra atbildība, obligāta apdrošināšana, lai segtu kaitējumu trešām personām, no kaitējuma cietušo personu tiesības iesniegt regresa prasījumu pret apdrošinātāju, atbildības ierobežošana un naftas un bīstamu un kaitīgu vielu (turpmāk "HNS") gadījumā īpašs kompensācijas fonds, kurš maksā par kaitējumu, ja tas pārsniedz kuģa īpašnieka atbildības ierobežojumu.

               1996. gada Starptautiskā konvencija par atbildību un kaitējuma atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu pārvadāšanu pa jūru (turpmāk — "1996. gada HNS konvencija") ir pēdējā SJO konvencija, kurā ir runa par atbildību un kura valstīm vēl jāratificē, lai tā varētu stāties spēkā. Šī ir svarīga daļa no starptautiskās jūrniecības atbildības režīma, jo īpaši tāpēc, ka HNS pārvadāšana pa jūru, tostarp sašķidrinātas dabasgāzes (LNG) un sašķidrinātās naftas gāzes (LPG) pārvadāšana, piedzīvo strauju izaugsmi, veidojot nozīmīgu daļu no jūras transporta nozares.

               1996. gada HNS konvencijas 2010. gada protokolā (turpmāk — "2010. gada protokols") ir paredzēti nepieciešamie grozījumi, ar kuriem novērš 1996. gada HNS konvencijā identificētās problēmas. 2010. gada protokolu un ar šo protokolu grozītās Konvencijas noteikumus saskaņā ar minētā protokola 2. un 18. pantu lasa, interpretē un piemēro kopā kā vienotu instrumentu. SJO Sekretariāts sagatavoja Protokola konsolidēto tekstu, kas SJO tika apstiprināts 2011. gadā Juridiskās komitejas 98. sesijā, un to sauc par "2010. gada HNS konvenciju". 2010. gada HNS konvencija kā vienots, konsolidēts Konvencijas instruments stāsies spēkā, tiklīdz stāsies spēkā 2010. gada protokols.

               Ja valsts paraksta, ratificē vai pieņem 2010. gada protokolu, saskaņā ar protokola 20. panta 8. punktu (2010. gada HNS konvencijas 45. panta 8. punktu) tiek anulēta attiecīgās valsts 1996. gada HNS konvencijas parakstīšana vai ratifikācija.

               Ne 1996. gada HNS konvencija, ne 2010. gada protokols nav stājušies spēkā. Minētajam protokolam patlaban nav līgumslēdzēju pušu.

               Ir svarīgi norādīt, ka saskaņā ar 2010. gada protokola 20. panta 4. punktu (2010. gada HNS konvencijas 45. panta 4. punktu), izsakot vēlmi piemērot 2010. gada protokolu, ir jāiesniedz dati par iepriekšējā kalendārajā gadā saņemto kontributīvo kravu kopējo daudzumu. Šis priekšnosacījums ir galvenais iemesls, kādēļ neviena valsts Konvenciju vēl nav ratificējusi.

               Pēc HNS konvencijas 2010. gada protokola pieņemšanas SJO atsevišķu valstu grupa ar Starptautiskā naftas piesārņojuma kompensācijas fonda (turpmāk "SNPK fonds") sekretariāta palīdzību sagatavoja Pamatnostādnes par HNS kontributīvo kravu ziņošanu. Šīs pamatnostādnes tika apstiprinātas SJO Juridiskās komitejas 100. sesijā 2013. gada 19. aprīlī
                  1
               , tādējādi atvieglojot galveno praktisko apgrūtinājumu saistībā ar Konvencijas ratifikāciju.

               SJO Juridiskās komitejas 101. sesijā tika izveidota HNS saziņas grupa, lai palīdzētu valstīm izveidot procedūras konvencijas īstenošanai, jo īpaši, lai ziņotu par HNS kontributīvajām kravām un uzsāktu Konvencijas ratifikāciju. Šīs grupas locekļi ir vairākas ES dalībvalstis un Eiropas Komisija.

               1.2.ES kompetence un ietekme

               Saskaņā ar noteikumiem par ES ārējo kompetenci, kas paredzēti Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 3. panta 2. punktā, 2010. gada protokols un turpmāk arī 2010. gada HNS konvencija ir Savienības ekskluzīvā kompetencē, jo tie ietekmē Savienības kopīgos noteikumus un maina to darbības jomu.

               Kā izklāstīts šā paskaidrojuma raksta 1.4. iedaļā, Konvencijas 2010. gada Protokola noslēgšana ietekmētu Direktīvas 2004/35/EK par atbildību vides jomā attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu
                  2
                darbības jomu un noteikumus. Turklāt 1.5. iedaļā izklāstīto iemeslu dēļ 2010. gada protokola noslēgšana ietekmētu noteikumus, kas paredzēti Regulā (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (Briseles I regulas pārstrādātā redakcija)
                  3
               .

               Pēdējā minētā pārklāšanās starp grozītās Konvencijas noteikumiem un noteikumiem, kas Savienībā paredzēti saistībā ar tiesu iestāžu sadarbību civillietās un komerclietās, kalpoja kā juridiskais pamats Padomes Lēmumam 2002/971/EK
                  4
               , ar ko dalībvalstīm Kopienas interesēs atļauj ratificēt 1996. gada HNS konvenciju vai pievienoties tai. Tomēr, kā norādīts ievadā, 1996. gada HNS konvencija tika grozīta ar 2010. gada protokolu, un 2010. gada HNS konvencija ir no šiem grozījumiem izrietošs konsolidēts instruments. Tādēļ 2010. gada HNS konvencijas ietekme uz ES noteikumiem ir jānovērtē, ņemot vērā izmaiņas Savienības tiesību sistēmā, kas notikušas pēc Padomes Lēmuma 2002/971/EK pieņemšanas.

               Savienība pati kā atsevišķa juridiska persona nevar izmantot Savienības ekskluzīvo kompetenci attiecībā uz 2010. gada protokola noslēgšanu, jo Konvencijas vai Protokola tekstā nav iekļauta REIO (reģionālās ekonomiskās integrācijas organizācijas) klauzula. Tas nozīmē, ka uz dalībvalstīm attiecas pienākums noslēgt šo starptautisko nolīgumu Savienības vārdā. Tā kā 2010. gada protokols attiecas uz jautājumiem, kas ir ES ekskluzīvā kompetencē, dalībvalstis nevar patstāvīgi lemt par šā protokola parakstīšanu un ratifikāciju. Tās var Savienības vārdā šādi rīkoties tikai pēc tam, kad ir saņēmušas Padomes atļauju un Eiropas Parlamenta piekrišanu pēc Komisijas priekšlikuma saskaņā ar LESD 218. panta 6. punkta a) apakšpunktu.

               1.3.Sīkāka informācija par Konvenciju

               2010. gada protokols un tādējādi arī konsolidētā 2010. gada HNS konvencija stāsies spēkā 18 mēnešus pēc dienas, kurā to būs ratificējušas vismaz 12 valstis, un vismaz četrām no šīm valstīm būs ne mazāk kā divi miljoni bruto tonnāžas vienību katrai, un ja SJO ģenerālsekretāram būs iesniegti attiecīgie dati par kontributīvajām kravām un tie liecinās, ka šajās valstīs iepriekšējā kalendārajā gadā kopējais saņemtais to kravu apjoms, par kurām iemaksāts HNS kopējā kontā, ir ne mazāks kā 40 miljoni tonnu. Spēkā stāšanās nosacījumi 1996. gada HNS konvencijā bija tādi paši.

               Galvenās atšķirības starp 1996. gada HNS konvenciju un 2010. gada HNS konvenciju ir šādas:

               (a)iepakotu HNS izslēgšana no HNS fonda kontributīvo kravu definīcijas, aizvien uz kaitējumu, ko rada iepakotas HNS, attiecinot ar Konvenciju izveidoto divu līmeņu kompensācijas sistēmu (2010. gada HNS konvencijas 1. panta 10. punkts);

               (b)kuģa īpašnieka atbildības ierobežojuma palielināšana par kuģiem, ar kuriem pārvadā iepakotas HNS, lai labāk pielāgotos iepakotu HNS izslēgšanai no HNS fonda kontributīvo kravu definīcijas (2010. gada HNS konvencijas 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts);

               (c)LNG fiziskā saņēmēja padarīšana par atbildīgo personu, kura veic attiecīgās iemaksas HNS fondā, izņemot, ja starp īpašumtiesību turētāju un saņēmēju ir noslēgta atšķirīga vienošanās (2010. gada HNS konvencijas 19. panta 1.a punkts);

               (d)HNS fonda kompensāciju izmaksāšana saistībā ar segtu starpgadījumu ir padarīta atkarīga no tā, vai attiecīgā valsts ir izpildījusi pienākumu iesniegt kontributīvo kravu ziņojumus par visiem gadiem pirms attiecīgā starpgadījuma (2010. gada HNS konvencijas 21.a panta 2. punkts).

               Ar šīm izmaiņām tiek novērsti galvenie šķēršļi, kuri kavēja 1996. gada HNS konvencijas ratifikācijas procesu.

               Darbības joma. 2010. gada HNS konvencija attiecas uz prasībām par kaitējumu, kas radies no HNS pārvadāšanas pa jūru, izņemot prasības saskaņā ar līgumu par preču vai pasažieru pārvadāšanu. Kaitējums, uz kuru attiecas Konvencija, ir jebkāds kaitējums Konvencijas dalībvalsts teritorijai, tostarp teritoriālajai jūrai, kaitējums videi Konvencijas dalībvalsts ekskluzīvajā ekonomikas zonā, jebkāds kaitējums (izņemot kaitējumu videi), ko ārpus Konvencijas dalībvalsts teritorijas un teritoriālās jūras izraisījis kādā Konvencijas dalībvalstī reģistrēts kuģis, kā arī preventīvie pasākumi, kas veikti iepriekš minēto kaitējuma veidu minimizēšanai. Karakuģi un citi valstij piederošie vai valsts ekspluatētie kuģi, kuri tiek izmantoti nekomerciālā nolūkā, nav Konvencijas darbības jomā, ja vien attiecīgā valsts nenolemj citādi. Turklāt valsts var no Konvencijas darbības jomas izslēgt kuģus, kuru bruto tonnāža ir zem 200 tonnām un kuri pārvadā HNS tikai iepakotā veidā, ja šie kuģi kuģo starp šīs valsts ostām vai iekārtām. Pēdējais minētais atbrīvojums var tikt piemērots arī divu kaimiņvalstu starpā, ja abas valstis ir par to īpaši vienojušās. Par šādiem atbrīvojumiem saistībā ar vienu vai divām kaimiņvalstīm ir attiecīgi jāpaziņo SJO.

               Atbildības un kompensācijas galvenie aspekti. 2010. gada HNS konvencija tā kuģa īpašniekam, ar kuru pārvadā HNS, paredz stingru atbildību par kaitējumu, kas radies starpgadījumā saistībā ar HNS pārvadāšanu pa jūru ar minēto kuģi. Īpašnieka stingrajai atbildībai ir atsevišķi izņēmumi, un, lai tos piemērotu, īpašniekam ir pienākums sniegt pierādījumus.

               Stingrā atbildība ir saistīta ar īpašnieka pienākumu iegādāties apdrošināšanu vai citu finansiālu nodrošinājumu, ar kuru segt viņa atbildību par kaitējumu saskaņā ar Konvenciju. Konvencijas dalībvalstīm jāapliecina šādas apdrošināšanas vai finansiālā nodrošinājuma esība saskaņā ar Konvenciju.

               Lai attiecīgā nozare atbalstītu šo stingro atbildību un obligātās apdrošināšanas prasības, Konvencijā īpašniekam ir paredzētas arī tiesības ierobežot savu atbildību līdz 100 milj. norēķinu vienību par HNS, kuras pārvadā bez taras, un līdz 115 milj. norēķinu vienību par iepakotām HNS. Turklāt tāpat kā visās jūrniecības konvencijās saistībā ar atbildību arī šajā konvencijā ir klauzula, kas paredz, ka iesniegt regresa prasījumu pret kuģa īpašnieku saistībā ar kaitējumu, uz kuru attiecas 2010. gada HNS konvencija, var "tikai saskaņā ar šo konvenciju".

               Šīs konvencijas lielākais devums starptautiskajam režīmam, kas aptver atbildību un kompensāciju par starpgadījumiem, kuri radušies kuģniecības darbībās un jo īpaši HNS pārvadāšanā pa jūru, ir īpaša kompensācijas fonda izveidošana. HNS fonda mērķis ir izmaksāt kompensāciju ikvienai personai, kura cieš no kaitējuma saistībā ar HNS pārvadāšanu pa jūru, ja šī persona nav bijusi spējīga iegūt pilnīgu vai atbilstīgu kompensāciju par kaitējumu no kuģa īpašnieka un tā apdrošinātāja. Nespēja iegūt kompensāciju var būt atkarīga no dažādiem apstākļiem, proti, no kuģa īpašnieka atbildības neesības, no kuģa īpašnieka un tā apdrošinātāja finansiālās nespējas pilnībā apmierināt prasījumu vai no tā, ka kaitējums pārsniedz kuģa īpašnieka atbildības ierobežojumu.

               Kopējā kompensācijas summa, kas ir pieejama šajā divu līmeņu sistēmā, ir 250 milj. norēķinu vienību (aptuveni EUR 310 milj. saskaņā ar šībrīža valūtas maiņas kursu). Lai šī summa būtu pieejama, saskaņā ar 2010. gada HNS konvenciju ir izveidota īpaša sistēma, kurā personas, kas katrā Konvencijas dalībvalstī saņem HNS, veic iemaksas HNS fondā. Konvencijas dalībvalstis savukārt ir atbildīgas par to, lai HNS fondam precīzi, laikus un regulāri tiku ziņots par kontributīvajām kravām, bet valsts var arī nolemt pati veikt iemaksas minētajā fondā HNS saņēmēju vietā.

               Prasības un sūdzības Konvencijas dalībvalstu tiesās. 2010. gada HNS konvencijā ir noteikumi par Konvencijas dalībvalstu tiesu jurisdikciju saistībā ar to personu prasībām, kuras cieš no kaitējuma, uz kuru attiecas Konvencija, pret īpašniekiem vai to apdrošinātājiem, vai pret HNS fondu. Konvencijā ir paredzēti arī noteikumi par Konvencijas dalībvalstu tiesu spriedumu atzīšanu un izpildi. Šo elementu mērķis, kuri palikuši tādi paši kā 1996. gada HNS konvencijā, ir nodrošināt, ka personas, kuras cietušas Konvencijā paredzētajos starpgadījumos, var gūt labumu no skaidriem procesuālajiem noteikumiem un juridiskās noteiktības, padarot viņu prasības efektīvākas.

               1.4.Ietekme uz Direktīvu 2004/35/EK

               Kopš 2004. gada Direktīva 2004/35/EK ir tiesību akts, ko ES piemēro saistībā ar uzņēmēja atbildību profesionālajās darbībās, tostarp kuģniecībā, attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu teritorijā un ūdeņos, kas ir dalībvalstu jurisdikcijā.

               Gan 1996. gada, gan 2010. gada HNS konvencija pārklājas ar minētās direktīvas darbības jomu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz, pirmkārt, Konvencijas dalībvalsts teritorijai, tostarp teritoriālajai jūrai, nodarīto vides kaitējumu (2010. gada HNS konvencijas 3. panta a) punkts), otrkārt, uz kaitējumu no vides piesārņojuma, kas rodas Konvencijas dalībvalsts ekskluzīvajā ekonomikas zonā (EEZ) vai ekvivalentā apgabalā (līdz 200 jūras jūdzēm no bāzes līnijas) (2010. gada HNS konvencijas 3. panta b) punkts) un, treškārt, uz "preventīvajiem pasākumiem vietās, kur tos veic, lai novērstu vai līdz minimumam samazinātu šādus zaudējumus" (2010. gada HNS konvencijas 3. panta d) punkts). Minētās direktīvas attiecīgie noteikumi ir 2. panta 1. punkts par termina "kaitējums videi" definīciju un 2. panta 10. punkts par termina "aizsargpasākumi" definīciju kopā ar 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu Direktīvā 2008/56/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai jūras vides politikas jomā
                  5
               , un Putnu direktīvas 79/409/EEK
                  6
                1. panta 1. punktu un Dzīvotņu direktīvas 92/43/EEK
                  7
                2. panta 1. punktu, kā norādīts "Komisijas norādījumos par Natura 2000 tīkla izveidi jūras vidē — Putnu direktīvas un Dzīvotņu direktīvas piemērošana"
                  8
               . Termina "kaitējums videi" definīcijas Konvencijā un Direktīvā 2004/35/EK, lai arī lielā mērā pārklājas, tomēr nav identiskas. Tomēr praksē sagaidāms, ka ar Konvenciju jācenšas sasniegt tikpat augstus standartus saistībā ar kaitējuma videi atlīdzināšanu kā ar minēto direktīvu.

               Direktīvas 2004/35/EK darbības jomas un 2010. gada HNS konvencijas pārklāšanās dēļ ir skaidrs, ka tā 2010. gada protokola noslēgšana, ar ko groza 1996. gada konvenciju un iegūst jaunu juridisku tekstu (t. i., 2010. gada HNS konvenciju), ietekmē spēkā esošos ES noteikumus.

               Proti, Direktīvā 2004/35/EK ir tieša atsauce uz 1996. gada HNS konvenciju, izslēdzot no minētās direktīvas darbības jomas kaitējumus, kas radušies tāda starpgadījuma rezultātā, uz kuru attiecas minētā konvencija un visi tās turpmākie grozījumi, ja minētā konvencija attiecīgajā dalībvalstī ir spēkā (Direktīvas 2004/35/EK 4. panta 2. punkts un IV pielikums). Tā ir vajadzīga, lai īpašiem starptautiskiem režīmiem, kuri aptver civiltiesisko atbildību saistībā ar konkrētām profesionālajām darbībām, būtu lielāks spēks nekā minētajai direktīvai, jo tie tika uzskatīti par efektīvākiem risinājumiem ātras un atbilstīgas kompensācijas piešķiršanai par kaitējumu videi un par labāk piemērotiem šāda veida profesionālajām darbībām. Uz 2010. gada protokolu kā 1996. gada HNS konvencijas grozījumu aktu attiecas arī Direktīvā 2004/35/EK paredzētais atbrīvojums, un tādējādi ir skaidrs, ka Konvencijas ratifikācija vai pievienošanās tai ietekmēs spēkā esošo ES noteikumu darbības jomu.

               Papildus tam, ka Konvencijas un minētās direktīvas noteikumi ievērojami pārklājas, pastāv arī būtiska pretruna, no kuras ir atkarīga Konvencijas noteikumu ietekme uz Savienības noteikumiem. HNS konvencijas 7. panta 4. punktā (paredzēts gan 1996. gada, gan 2010. gada konvencijas tekstā) ir aizliegts vērsties ar prasību par kaitējumu pret kuģa īpašnieku jebkādā citā veidā, kas nav paredzēts Konvencijā. Tas nozīmē, ka minēto direktīvu nevar piemērot papildus Konvencijai, ja ir runa par kuģa īpašnieka atbildību par HNS kaitējumu, un tādējādi Konvencija ierobežo minētās direktīvas darbības jomu, un tā ir būtiska informācija saistībā ar 2010. gada protokola noslēgšanu, ko veic dalībvalstis.

               1.5.Ietekme uz Regulu (ES) Nr. 1215/2012 (Regulas (EK) Nr. 44/2001 pārstrādātā redakcija, turpmāk "Briseles I regula")

               2010. gada HNS konvencijas IV nodaļā ir paredzēta procesuālā kārtība, ko Konvencijas dalībvalstu tiesās piemēro prasībām un sūdzībām saskaņā ar Konvenciju. Proti, Konvencijas 38., 39. un 40. pantā ir paredzēti noteikumi par tiesu jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi. Šie panti ir identiski 1996. gada HNS konvencijas 38., 39. un 40. pantam, kuri kalpoja kā juridiskais pamats Kopienas ekskluzīvajai kompetencei, ar ko tika pamatots Padomes Lēmums 2002/971/EK.

               Regulā (ES) Nr. 1215/2012 ir izklāstīti noteikumi par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās starp ES dalībvalstīm, un iepriekš minētie Konvencijas noteikumi, ja tā stāsies spēkā, ietekmēs minētās regulas noteikumus. Priekšlikumā Padomes lēmumam, ar ko dalībvalstīm Eiropas Kopienas interesēs atļauj ratificēt 1996. gada Starptautisko konvenciju par atbildību un zaudējumu atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu pārvadāšanu pa jūru (HNS konvencija) (COM (2001) 674 galīgā redakcija
                  9
               ), ir izklāstīts detalizēts pārskats un paskaidrojumi par Konvencijas IV nodaļas pārklāšanos ar Briseles I regulu (Regula (EK) Nr. 44/2001
                  10
               ).

               Papildus iepriekš minētajam 2010. gada HNS konvencijas IV nodaļas 37., 41. un 42. pantam ir papildinoša nozīme, un tādēļ tos nevar aplūkot izolēti vai piemērot atsevišķi no citiem Konvencijas noteikumiem. Tādējādi Savienības ekskluzīvā kompetence attiecas uz visu Konvencijas IV nodaļu kopumā.

               Dānijas īpašā nostāja attiecībā uz Konvencijas IV nodaļu jāaplūko atsevišķi saskaņā ar Protokolu Nr. 22
                  11
                par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumiem. Dānija ir atbrīvota no LESD trešās daļas V sadaļas piemērošanas, un tādēļ tā nepiedalās ierosinātā Padomes Lēmuma pieņemšanā par to, lai dalībvalstis Savienības vārdā ratificētu Starptautiskās konvencijas par atbildību un zaudējumu atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu pārvadāšanu pa jūru 2010. gada protokolu un pievienotos tam attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbības aspektiem civillietās.

               1.6.Secinājumi

               Starptautisko noteikumu par atbildību saistībā ar līgumā neparedzētiem kaitējumiem, kas rodas no HNS pārvadāšanas pa jūru, pieņemšana un stāšanās spēkā ir svarīga, jo HNS kravu īpatsvars jūras kravu transporta nozarē pasaulē ir nozīmīgs.

               Ņemot vērā pieredzi ar līdzīgiem starptautiskiem režīmiem, kas reglamentē atbildību par kaitējumiem, kas rodas citās kuģniecības darbībās, piemēram, naftas pārvadāšanā ar tankkuģiem, SJO pieņēma šo starptautisko nolīgumu, kurā grozījumi izdarīti ar 2010. gada HNS protokolu, lai papildinātu ar atbildību saistīto jūrniecības konvenciju sistēmu ar īpašu instrumentu, ar kuru tiek izveidots ar HNS kaitējumu saistīts jauns kompensācijas fonds.

               Pamatojoties uz Padomes Lēmumu 2002/971/EK, dalībvalstis bija pilnvarotas ratificēt 1996. gada HNS konvenciju. Par 2010. gada protokolu, ar kuru groza Konvenciju, ir jāpieņem jauns Padomes lēmums saskaņā ar Līgumiem, ņemot vērā izmaiņas Savienības tiesībās kopš 2002. gada. Ar 2010. gada protokolu tiek izveidots jauns starptautiskais nolīgums (sk. jo īpaši 45. panta 8. punktu 2010. gada HNS konvencijas konsolidētajā redakcijā). Tādējādi, ratificējot 2010. gada protokolu vai pievienojoties tam, Savienība pilnvaro dalībvalstis piemērot 2010. gada HNS konvenciju ne tikai jautājumos, uz kuriem attiecas minētais protokols, bet arī citos jautājumos, uz kuriem attiecas 2010. gada HNS konvencijas grozītais teksts.

               Ņemot vērā iepriekš teikto, Komisija ierosina pieņemt divus atsevišķus Padomes lēmumus par to, lai dalībvalstis Savienības vārdā ratificētu 2010. gada protokolu un pievienotos tam, tādējādi nodrošinot, ka tiek izpildīti Līgumos paredzētie mērķi, kas ietverti Direktīvā 2004/35/EK un Regulā (ES) Nr. 1215/2012, un ka tiek ievēroti Protokola Nr. 22 noteikumi. Saistībā ar iepriekš minēto regulu un jo īpaši attiecībā uz noteikumiem par dalībvalstu tiesu pieņemto spriedumu atzīšanu un izpildi dalībvalstīm, kā paredzēts ierosinātā Padomes lēmuma pielikumā, ir jāpieņem attiecīga deklarācija, kad tās ratificē 2010. gada protokolu vai pievienojas tam, tādējādi turpinot piemērot Regulas (ES) Nr. 1215/2012 noteikumus par spriedumu atzīšanu un izpildi arī tad, kad ir jāatzīst un jāizpilda spriedums, ko citā dalībvalstī pasludinājusi citas dalībvalsts tiesa. Šajā deklarācijā jāietver arī citi attiecīgie Savienības noteikumi, proti, 2007. gada 30. oktobra Lugāno Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās
                  12
               .

               2.APSPRIEŠANĀS AR IEINTERESĒTAJĀM PERSONĀM UN IETEKMES NOVĒRTĒJUMU REZULTĀTI

               Oficiāls ietekmes novērtējums šajā procesa posmā nav vajadzīgs, jo ES rīcības apjomu jau ierobežo sarunas par noslēdzamo starptautisko instrumentu.

               Tomēr ir izvērtētas un apsvērtas vairākas iespējas.

               (1)Nekāda rīcība

               Šobrīd, kamēr HNS konvencija nav stājusies spēkā, Direktīvu 2004/35/EK piemēro atbildībai vides jomā, kas rodas starpgadījumā, ko izraisījis kuģis, ar kuru ES pārvadā HNS pa jūru. Tas nozīmē, ka tiek piemērota minētajā direktīvā paredzētā termina "kaitējums videi" definīcija, un to saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 3. punktu piemēro kopā ar kuģa īpašnieka tiesībām ierobežot savu atbildību saskaņā ar 1976. gada Starptautisko konvenciju par atbildības ierobežošanu attiecībā uz jūras prasībām, kurā izdarīti attiecīgie grozījumi (turpmāk — LLMC). Uz kuģa īpašnieka tiesībām ierobežot savu atbildību līdz LLMC paredzētajiem vispārējiem ierobežojumiem attiecas tikai daži izņēmumi, proti, rīcība ar nolūku radīt kaitējumu vai nolaidība. Atbildības ierobežojumi saskaņā ar LLMC ir mazāki nekā ierobežojumi, kas paredzēti 2010. gada HNS konvencijas 9. pantā. Ja nepastāv tāds kompensācijas fonds, kāds ir izveidots 2010. gada HNS konvencijas III nodaļā, tad šobrīd saskaņā ar minēto direktīvu nav iespēju piešķirt kompensāciju personām (piem., zvejniekiem, vietējām kopienām), kuras cietušas no HNS piesārņojuma jūrā, ja šī kompensācija pārsniedz kuģa īpašnieka atbildības ierobežojumu. Turklāt spēkā esošajā juridiskajā sistēmā nav obligātu prasību par apdrošināšanu, bet 2010. gada HNS konvencijas 12. pantā kuģu īpašniekiem ir īpaši paredzēts šāds pienākums, kā arī prasītāju tiesības uz tiešu prasījumu pret apdrošinātāju (12. panta 8. punkts). Visbeidzot, Direktīvā 2004/35/EK ES likumdevēji ir paredzējuši atbrīvojumu par labu starptautiskajam režīmam, kas reglamentē atbildību kuģniecības darbībās, piemērojot to visām attiecīgajām konvencijām, tostarp HNS konvencijai, un atbrīvojumu no minētās direktīvas piemērošanas saistībā ar starpgadījumiem, uz kuriem attiecas šīs starptautiskās konvencijas. Ja ES līmenī netiks veikta kāda darbība, ar kuru dalībvalstīm atļautu ratificēt 2010. gada HNS protokolu vai pievienoties tam, lai jaunākā SJO ar atbildību saistītā konvencija varētu stāties spēkā, starptautiskajā (un ES) režīmā, kas reglamentē atbildību kuģniecības darbībās, radīsies pretruna, kas mazinās to normu juridisko noteiktību un viendabīgumu, kuras cita starpā piemēro vides kaitējumam, kas radies no HNS pārvadāšanas pa jūru.

               (2)HNS konvencijas saskaņošana ar Savienības acquis

               Saistībā ar termina "kaitējums videi" definīciju Direktīva 2004/35/EK pilnībā nepārklājas ar 2010. gada HNS konvenciju. Proti, minētajā direktīvā paredzētā definīcija ir plašāka un ietver vairāk atlīdzināšanas veidu, tostarp izpostīto dabas resursu primāro atjaunošanu līdz pamatstāvoklim, tostarp, ja vajadzīgs, veicot papildu un kompensējošo atlīdzināšanu, ja attiecīgos resursus nevar atjaunot līdz to pamatstāvoklim, un arī kompensāciju par dabas resursu iekšējiem zudumiem (šādi pasākumi nekad neietver kompensāciju naudas izteiksmē, bet vienmēr tiek veikti pasākumi, ar kuriem uzlabo dabas resursus vietā, kurā nodarīts kaitējums, vai tās tuvumā esošā vietā). Tādējādi var apgalvot, ka būtu labāk, ja Konvencija tiktu grozīta, lai tā saskanētu ar minētās direktīvas noteikumiem.

               Tomēr ir maz ticams, ka šāds priekšlikums iegūs pietiekamu atbalstu SJO dalībvalstu vidū, jo īpaši ņemot vērā problēmas, kuras bija jāatrisina, pirms bija iespējams vienoties par pašreizējo Konvencijas redakciju. Tāpat termins "kaitējums no piesārņojuma" saskaņā ar Konvenciju ir precīzi definēts atbilstīgi citiem spēkā esošajiem režīmiem saistībā ar atbildību par starpgadījumiem jūrā, ko var radīt dažāda veida kuģniecības darbības (piem., 1992. gada Starptautiskā konvencija par civiltiesisko atbildību par naftas piesārņojuma radītajiem zaudējumiem, 2001. gada Starptautiskā konvencija par civiltiesisko atbildību attiecībā uz bunkuru eļļas piesārņojuma izraisītiem postījumiem). Šīs definīcijas grozīšana 2010. gada HNS konvencijā ievērojami mazinātu līdzsvaru starp dažādām kuģniecības nozarēm, un tam tiktu izrādīta būtiska pretošanās SJO.

               (3)"Nošķīruma klauzulas" iekļaušana HNS konvencijā un Direktīvas 2004/35/EK izrietošajos grozījumos

               Var izvērtēt arī iespēju grozīt Konvenciju, iekļaujot tajā "nošķīruma klauzulu", lai nodrošinātu, ka tad, kad dalībvalstis kļūst par Konvencijas dalībvalstīm, Savienības noteikumi turpina reglamentēt īpašās attiecības starp ES un tās dalībvalstīm. Attiecībā uz trešām valstīm saistības saskaņā ar Konvenciju nemainītos.

               Pieņemot šādu "nošķīruma klauzulu", visām Konvencijas dalībvalstīm (tostarp valstīm, kas nav ES dalībvalstis) būtu jāvienojas par to, ka ES un tās dalībvalstis savstarpējās attiecībās piemēros ES tiesības tiktāl, ciktāl tās reglamentē jautājumus, uz kuriem attiecas Konvencija. Tomēr arī uz šo iespēju attiecas iepriekš izklāstītais pamatojums, proti, šī nav reālistiska iespēja, kuru dalībvalstis var izmantot, lai Savienības vārdā sadarbotos ar SJO.

               Turklāt šādas klauzulas pieņemšanai būtu jāgroza Direktīva 2004/35/EK, lai šīs direktīvas darbības jomā atceltu atbrīvojumu, ko piemēro kaitējumam, kas radies starpgadījumos, kuri ir HNS konvencijas darbības jomā. Tomēr minētā direktīva vienādi attiecas uz visām jūrniecības konvencijām, kuras saistītas ar atbildību un kuras ir uzskaitītas tās IV pielikumā. Tādējādi atšķirīga režīma ieviešana attiecībā uz vienu konvenciju būtu pretrunā pašas šīs direktīvas garam, jo īpaši ņemot vērā to, ka visas SJO konvencijas, kas saistītas ar atbildību, pamatojas uz tiem pašiem principiem, lai izveidotu stingru atbildības sistēmu attiecībā uz kuģu īpašniekiem, piemērojot to kopā ar prasību par obligātu apdrošināšanu un par pietiekamu līdzekļu pieejamību, lai varētu kompensēt kaitējumu no piesārņojuma, kurš radies kuģošanas starpgadījumā.

               (4)2010. gada HNS protokola ratifikācija

               HNS konvencijas 2010. gada protokola noslēgšana nodrošinās, ka visā ES teritorijā saistībā ar starpgadījumiem, ko radījuši kuģi, kuri pārvadā HNS pa jūru, tiek piemēroti vienādi noteikumi par atbildību un kompensāciju. Turklāt šādi tiks nodrošināts, ka ir pieejami pietiekami līdzekļi kompensācijām personām, kuras cietušas šādos starpgadījumos. Starptautiska režīma, nevis reģionāla risinājuma izmantošana šajā saistībā ir labāk piemērota kuģniecībai pēc būtības, jo tā ir globāla darbība un šādiem starpgadījumiem visticamāk būs pārrobežu ietekme.

               Tādēļ tika secināts, ka labākā rīcība ir pieņemt šo lēmuma projektu, ar kuru dalībvalstīm atļauj ratificēt 2010. gada HNS protokolu, tādējādi piekrītot uzņemties saistības, kas paredzētas 2010. gada HNS konvencijas konsolidētajā redakcijā.

               3.PRIEKŠLIKUMA JURIDISKIE ASPEKTI

               Kā jau minēts ievadā, ja valsts paraksta vai ratificē 2010. gada protokolu, vai pievienojas tam, tad tiek anulēta attiecīgās valsts 1996. gada HNS konvencijas parakstīšana vai ratifikācija. Valstis, kuras ratificē minēto protokolu, piekrīt uzņemties saistības, kas paredzētas 2010. gada HNS konvencijas konsolidētajā redakcijā kā vienotā, konsolidētā Konvencijas instrumentā, kurš stāsies spēkā, tiklīdz stāsies spēkā 2010. gada protokols.

               Tādējādi ar ierosinātajiem Padomes lēmumiem dalībvalstis tiks pilnvarotas Savienības vārdā ratificēt 2010. gada HNS protokolu vai pievienoties tam, un uz tām attieksies 2010. gada HNS konvencijas noteikumi.

               Ierosināto Padomes lēmumu pamatā ir LESD 218. panta 6. punkts kopā, no vienas puses, ar LESD 81. pantu, kurā ir paredzēts galvenais juridiskais pamats ES tiesību aktiem par tiesu iestāžu sadarbību civillietās un kurš ir būtisks saistībā ar procesuālo kārtību, ko piemēro prasībām un sūdzībām saskaņā ar 2010. gada HNS konvencijas IV nodaļu, un, no otras puses, ar LESD 192. pantu, kurā ir paredzēts galvenais juridiskais pamats ES tiesību aktiem par vides aizsardzību.

               2010. gada HNS konvencijā noteikti vairāki mērķi, kas ir nedalāmi saistīti, turklāt neviens no tiem nav sekundārs un netiešs attiecībā pret otru. Vienu lēmumu nevar pieņemt, balstoties uz diviem juridiskajiem pamatiem, ja katrā juridiskajā pamatā nepieciešamās procedūras ir savstarpēji nesavienojamas
                  13
               . Šāds ir konkrētais gadījums, ņemot vērā to, ka jautājumi par tiesu iestāžu sadarbību civillietās nav saistoši Dānijai; tādējādi Padomē rodas atšķirīgas balsstiesības. Tādēļ ir nepieciešami divi atsevišķi Padomes lēmumi.

               Abi lēmumi ir strukturēti līdzīgā veidā. Ar 1. pantu dalībvalstis tiek pilnvarotas Savienības vārdā ratificēt HNS konvencijas 2010. gada protokolu vai pievienoties tam, jo ES nevar kļūt par šīs konvencijas pusi.

               Kopīgais 2. pants paredz, ka dalībvalstis piekrīt uzņemties 2010. gada protokolā noteiktās saistības divu gadu laikā no dienas, kurā šis lēmums stājas spēkā. Ātrāka visu ES dalībvalstu pievienošanās 2010. gada protokolam ļaus sasniegt spēkā stāšanās robežu, kas noteikta gan SJO dalībvalstu skaitam un kopējam flotes lielumam (12 valstis, no kurām vismaz četrām valstīm katrai ir ne mazāk kā 2 miljoni bruto tonnāžas vienību). Vēl svarīgāk ir tas, ka ratifikācija konkrētā termiņā novērsīs iespēju dalībvalstīm, kuras novilcinās pievienošanos 2010. gada protokolam un tādējādi arī 2010. gada HNS konvencijai, gūt konkurētspējas priekšrocību uz tā rēķina, ka pusēm, kuras cietušas no kaitējuma, ko radījis ar HNS saistīts starpgadījums jūrā, ir pieejami vienādi aizsardzības līdzekļi. Informācijas un labākās prakses apmaiņa būs īpaši lietderīga ratifikācijas vai pievienošanās procesam, jo īpaši attiecībā uz ziņošanu par kontributīvajām kravām saskaņā ar Konvenciju.

               3. pantā ierosinātajā Padomes lēmumā, kurā nav iekļauti tiesu iestāžu sadarbības aspekti civillietās, paredzēts, ka dalībvalstīm, deponējot instrumentus par 2010. gada protokola ratifikāciju vai pievienošanos tam, rakstveidā jāatsaucas uz abiem Padomes lēmumiem.

               3. pantā ierosinātajā Padomes lēmumā par tiesu iestāžu sadarbības aspektiem civillietās ir minēta deklarācija, kura dalībvalstīm jāizdara, kad tās piekrīt uzņemties 2010. gada protokolā paredzētās saistības, un kura ir par spriedumu atzīšanu un izpildi, pamatojoties uz Savienības ekskluzīvo kompetenci šajos jautājumos. Šī deklarācija ir līdzīga deklarācijai, kas paredzēta Padomes Lēmuma 2002/971/EK 2. pantā.

               Kopīgais 4. pants paredz ierosināto Padomes lēmumu spēkā stāšanās datumu.

               Kopīgajā 5. pantā ir precizēts, ka, tā kā šo lēmumu mērķis ir atļaut dalībvalstīm Savienības vārdā uzņemties 2010. gada protokolā paredzētās saistības, šie lēmumi dalībvalstīm ir adresēti saskaņā ar Līgumiem.

               4.IETEKME UZ BUDŽETU

               Neietekmē.

               2015/0135 (NLE)

               Priekšlikums

               PADOMES LĒMUMS

               par to, lai dalībvalstis Savienības vārdā ratificētu Starptautiskās konvencijas par atbildību un kaitējuma atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu pārvadāšanu pa jūru 2010. gada protokolu un pievienotos tam, izņemot attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbības aspektiem civillietās

               EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,

               ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību (LESD) un jo īpaši tā 192. pantu saistībā ar 218. panta 6. punkta a) apakšpunkta v) punktu,

               ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,

               ņemot vērā Eiropas Parlamenta piekrišanu
                  14
               ,

               tā kā:

               (1)1996. gada Starptautiskās konvencijas par atbildību un kaitējuma atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu pārvadāšanu pa jūru (turpmāk — "1996. gada HNS konvencija") mērķis ir nodrošināt atbilstīgu, ātru un efektīvu kompensāciju personām, kas cieš no kaitējuma, ko radījusi bīstamu un kaitīgu vielu noplūde saistībā ar jūras pārvadājumiem. 1996. gada HNS konvencija likvidēja ievērojamu nepilnību starptautiskajā tiesiskajā regulējumā attiecībā uz atbildību par jūras piesārņošanu.

               (2)Padome 2002. gadā pieņēma Padomes Lēmumu 2002/971/EK
                  15
               , ar ko dalībvalstīm Kopienas interesēs atļauj ratificēt 1996. gada HNS konvenciju vai pievienoties tai. Lēmums 2002/971/EK noteica, ka dalībvalstīm ir jāveic attiecīgie pasākumi, lai ratificētu 1996. gada HNS konvenciju vai pievienotos tai līdz 2006. gada 30. jūnijam. Minēto konvenciju pēc tam ratificēja četras dalībvalstis. 1996. gada HNS konvencija nekad nav stājusies spēkā.

               (3)1996. gada HNS konvencija ir grozīta ar 2010. gada protokolu. 2010. gada protokola pusēm saskaņā ar 2010. gada protokola 2. pantu un 18. panta 1. punktu 2010. gada protokols un 1996. gada HNS konvencija jālasa, jāinterpretē un jāpiemēro kopā kā vienots instruments.

               (4)Starptautiskās Jūrniecības organizācijas (SJO) Sekretariāts ir sagatavojis 2010. gada protokola un 1996. gada HNS konvencijas konsolidēto redakciju, kuru SJO Juridiskā komiteja apstiprināja savā 98. sesijā (turpmāk — "2010. gada HNS konvencija"). 2010. gada HNS konvencija nav instruments, kurš ir atvērts parakstīšanai vai ratifikācijai. 2010. gada HNS konvencija stāsies spēkā, tiklīdz dalībvalstīs stāsies spēkā 2010. gada protokols.

               (5)Ja valsts piekrīt uzņemties 2010. gada protokolā paredzētās saistības, saskaņā ar šā protokola 20. panta 8. punktu (2010. gada HNS konvencijas 45. panta 8. punktu) tiek anulēta attiecīgās valsts izteiktā piekrišana attiecībā uz 1996. gada HNS konvenciju. Tādējādi valstis, kuras ir 1996. gada HNS konvencijas līgumslēdzējas puses, vairs nav šīs konvencijas līgumslēdzējas puses no brīža, kad tās piekrīt uzņemties 2010. gada protokolā paredzētās saistības saskaņā ar šā protokola 20. pantu un jo īpaši saskaņā ar minētā panta 2., 3. un 4. punktu.

               (6)Kopš Lēmuma 2002/971/EK pieņemšanas Savienības tiesības ir mainījušās līdz ar jaunu sekundāro tiesību aktu pieņemšanu un Līgumu grozījumiem, kas izdarīti ar Lisabonas līgumu. Tagad 2010. gada HNS konvencija pilnībā ir Savienības ekskluzīvajā kompetencē.

               (7)Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/35/EK
                  16
                ir tiesību akts, ko Savienībā piemēro saistībā ar uzņēmēja atbildību profesionālajās darbībās, tostarp kuģniecībā, attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu teritorijā un jūras ūdeņos, kas ir dalībvalstu jurisdikcijā. 1996. gada un 2010. gada HNS konvencija pārklājas ar Direktīvas 2004/35/EK darbības jomu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Konvencijas dalībvalsts jurisdikcijā esošai teritorijai un jūras ūdeņiem nodarīto vides kaitējumu (2010. gada HNS konvencijas 3. panta a) un b) punkts) un uz preventīvajiem pasākumiem vietās, kur tos veic, lai novērstu vai līdz minimumam samazinātu šādu kaitējumu (2010. gada HNS konvencijas 3. panta d) punkts).

               (8)Papildus tam, ka 2010. gada HNS konvencijas un Direktīvas 2004/35/EK darbības jomas pārklājas, starp šiem diviem instrumentiem pastāv arī iespējama pretruna, kura ir paredzēta un novērsta minētās direktīvas 4. panta 2. punktā un IV pielikumā. Saskaņā ar 2010. gada HNS konvencijas 7. panta 4. un 5. punktu Konvencija paredz kuģa īpašnieka stingru atbildību par kaitējumiem, kas rodas no HNS pārvadāšanas pa jūru un uz ko attiecas Konvencija, pamatojoties uz to, ka atbildība tiek uzlikta kuģa īpašniekam un ka tiek aizliegtas citas prasības pret kuģa īpašnieku kā vien prasības saskaņā ar Konvenciju. Tādējādi atbrīvojums, ko piemēro kaitējumam, uz ko attiecas Konvencija, saskaņā ar Direktīvas 2004/35/EK 4. panta 2. punktu un IV pielikumu, novērš pretrunu starp Konvencijas 7. pantu un minēto direktīvu.

               (9)Direktīvas 2004/35/EK darbības jomas un 2010. gada HNS konvencijas pārklāšanās dēļ un tā atbrīvojuma dēļ, ko Konvencijai piemēro saskaņā ar minēto direktīvu, ir skaidrs, ka 2010. gada protokola noslēgšana ietekmē spēkā esošos Savienības noteikumus un ka piekrišanai uzņemties 2010. gada protokolā paredzētās saistības vajadzētu būt Savienības ekskluzīvajā kompetencē.

               (10)2010. gada HNS konvencija tāpat kā tās priekštece ir īpaši svarīga Savienības un dalībvalstu interesēs, jo tā paredz labāku aizsardzību videi un personām, kas cietušas no HNS piesārņojuma nodarītā kaitējuma jūrā, saskaņā ar starptautiskajiem noteikumiem par atbildību attiecībā uz jūras piesārņošanu atbilstīgi 1982. gada Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūras tiesību konvencijai.

               (11)Lai valstis kļūtu par 2010. gada protokola līgumslēdzējām valstīm un tādējādi arī par 2010. gada HNS konvencijas līgumslēdzējām valstīm, tām vienlaikus ar piekrišanas instrumentu SJO ģenerālsekretāram jāiesniedz attiecīgie dati par kontributīvo kravu kopējo apjomu iepriekšējā kalendārajā gadā saskaņā ar 2010. gada HNS konvencijas 20. panta 4. punktu. Šajā saistībā valstīm, pirms tās piekrīt uzņemties 2010. gada protokolā paredzētās saistības, jāizveido kontributīvo kravu ziņošanas sistēma.

               (12)Informācijas un labākās prakses apmaiņa starp dalībvalstīm saistībā ar procedūrām pirms 2010. gada protokola ratifikācijas vai pievienošanās tam var sekmēt dalībvalstu centienus izveidot funkcionējošu ziņošanas sistēmu par HNS kontributīvajām kravām saskaņā ar 2010. gada HNS konvenciju.

               (13)Tāpat kā 1996. gada HNS konvencijas gadījumā par 2010. gada protokola dalībvalsti var kļūt tikai neatkarīgas valstis, jo nav paredzēta reģionālās ekonomiskās integrācijas organizācijas (REIO) klauzula. Tādējādi Savienība šobrīd nevar ratificēt 2010. gada protokolu un arī 2010. gada HNS konvenciju vai pievienoties tam. Tomēr, lai sasniegtu Savienības mērķus vides aizsardzības jomā un sadarbībā civillietās, dalībvalstīm un Savienībai saskaņā ar Līgumiem ir jāievēro lojālas sadarbības princips. Šajā gadījumā tas nozīmē, ka dalībvalstīm ir jāpieliek visas pūles, lai panāktu Savienības pievienošanos šai konvencijai.

               (14)Noteikumam, ka visām dalībvalstīm 2010. gada protokols jāratificē zināmā termiņā, būtu jānodrošina vienādi konkurences apstākļi visiem attiecīgajiem dalībniekiem, uz kuriem attiecas 2010. gada HNS konvencijas piemērošana, un būtu jānovērš konkurētspējas priekšrocības, kuras var gūt no pievienošanās novilcināšanas.

               (15)Tādēļ dalībvalstīm būtu jāatļauj ratificēt 2010. gada protokolu, izņemot attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbības aspektiem civillietās. Uz Konvencijas noteikumiem, kas ir Savienības kompetencē saistībā ar tiesu iestāžu sadarbību civillietās, attieksies lēmums, ko pieņem līdztekus šim lēmumam,

               IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.

               1. pants

               Ar šo dalībvalstis ir pilnvarotas Savienības vārdā ratificēt 2010. gada protokolu vai pievienoties tam, izņemot attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbības aspektiem civillietās, ievērojot šā lēmuma 2., 3. un 4. pantā paredzētos nosacījumus.

               2. pants

               1.Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nekavējoties un jebkurā gadījumā ne vēlāk kā divu gadu laikā no šā lēmuma stāšanās spēkā deponētu instrumentus par 2010. gada protokola ratifikāciju vai pievienošanos tam.

               2.Dalībvalstis viena gada laikā no šā lēmuma stāšanās spēkā informē Padomi un Komisiju par savu ratifikācijas vai pievienošanās procedūru paredzamo pabeigšanas dienu.

               3.Dalībvalstis cenšas apmainīties ar informāciju par savas ratifikācijas vai pievienošanās procedūras stāvokli, jo īpaši izveidojot sistēmu ziņošanai par kontributīvajām kravām saskaņā ar 2010. gada protokolu.

               3. pants

               Ratificējot 2010. gada protokolu vai pievienojoties tam, dalībvalstis rakstveidā informē Starptautiskās Jūrniecības organizācijas ģenerālsekretāru par to, ka ratifikācija vai pievienošanās ir notikusi saskaņā ar šo lēmumu un ar šim lēmumam līdztekus pieņemto lēmumu attiecībā uz aspektiem, kuri ir Savienības kompetencē saistībā ar tiesu iestāžu sadarbību civillietās
                  17
               .

               4. pants

               Šis lēmums stājas spēkā nākamajā dienā pēc tā publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

               5. pants

               Šis lēmums ir adresēts dalībvalstīm saskaņā ar Līgumiem.

               Briselē,

                     Padomes vārdā —

                     priekšsēdētājs

                     (1)
                  SJO LEG 100. sesija, LEG 100/14, "Juridiskās komitejas ziņojums par simtās sesijas darbu" (Report of the Legal Committee on the work of its one hundredth session), 5.–6. lpp.; LEG 100/3, Kanādas iesniegtā informācija par 2010. gada HNS protokola īstenošanas uzraudzību (Monitoring the Implementation of the HNS Protocol, 2010), 2. pielikums "Pamatnostādnes par HNS kontributīvo kravu ziņošanu" (Reporting guidelines on the submission of HNS contributing cargo).

                     (2)
                  OV L 143, 30.4.2004., 56. lpp.

                     (3)
                  OV L 351, 20.12.2012., 1. lpp.

                     (4)
                  Padomes 2002. gada 18. novembra Lēmums 2002/971/EK, ar ko dalībvalstīm Kopienas interesēs atļauj 1996. gada Starptautisko konvenciju par atbildību un zaudējumu atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu jūras pārvadājumiem (HNS konvencija) ratificēt vai pievienoties tai (OV L 337, 13.12.2002., 55. lpp.).

                     (5)
                  OV L 164, 25.6.2008., 19. lpp.

                     (6)
                  Padomes Direktīva 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 103, 25.4.1979., 1. lpp.).

                     (7)
                  Padomes Direktīva 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 22.7.1992., 7. lpp.).

                     (8)

                     http://ec.europa.eu/environment/nature/natura2000/marine/docs/marine_guidelines.pdf

                     (9)
                  OV C 51E, 26.2.2002., 370. lpp.

                     (10)
                  OV L 12, 16.1.2001., 1. lpp.

                     (11)
                  OV C 326, 26.10.2002., 299. lpp.

                     (12)
                  OV L 339, 21.12.2007., 3. lpp.

                     (13)
                  Sk. Tiesas 2014. gada 11. jūnija spriedumu lietā C-377/12, 34. punktu.

                     (14)
                  OV C 326, 26.10.2012., 47. lpp.

                     (15)
                  Padomes 2002. gada 18. novembra Lēmums 2002/971/EK, ar ko dalībvalstīm Kopienas interesēs atļauj 1996. gada Starptautisko konvenciju par atbildību un zaudējumu atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu jūras pārvadājumiem (HNS konvencija) ratificēt vai pievienoties tai (OV L 337, 13.12.2002., 55. lpp.).

                     (16)
                  Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīva 2004/35/EK par atbildību vides jomā attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu (OV L 143, 30.4.2004., 56. lpp.).

                     (17)
                  OV L