title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 98/44/EK (1998. gada 6. jūlijs) par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31998L0044

Oficiālais Vēstnesis L 213 , 30/07/1998 Lpp. 0013 - 0021

		Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 98/44/EK(1998. gada 6. jūlijs)par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijāEIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 100.a pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [2],saskaņā ar Līguma 189.b pantā izklāstīto procedūru [3],(1) tā kā pieaug biotehnoloģijas un ģenētiskās inženierijas nozīme dažādās nozarēs un biotehnoloģiskiem izgudrojumiem noteikti būs būtiska nozīme Kopienas rūpnieciskajā attīstībā;(2) tā kā pētniecībai un attīstībai, jo īpaši ģenētiskās inženierijas jomā, vajadzīgi apjomīgi augsta riska ieguldījumi, tādēļ vienīgi atbilstīga tiesiskā aizsardzība var nodrošināt to rentabilitāti;(3) tā kā efektīva un saskaņota aizsardzība visās dalībvalstīs ir būtiska, lai saglabātu un veicinātu ieguldījumus biotehnoloģijas jomā;(4) tā kā pēc tam, kad Eiropas Parlaments bija noraidījis Samierināšanas komitejas apstiprināto kopējo projektu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā [4], Eiropas Parlaments un Padome noteica, ka nepieciešams skaidrojums attiecībā uz izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā;(5) tā kā pastāv atšķirības biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajā aizsardzībā, ko nosaka dažādu dalībvalstu tiesību akti un prakse; tā kā šādas atšķirības var radīt šķēršļus tirdzniecībai un tādējādi traucēt pareizu iekšējā tirgus darbību;(6) tā kā šādas atšķirības var pieaugt, ja dalībvalstis pieņem jaunus un atšķirīgus tiesību aktus un administratīvo praksi, vai tā kā dažādi attīstās attiecīgo valstu tiesu prakse, kas interpretē šādus tiesību aktus;(7) tā kā to valsts tiesību aktu nekoordinēta izstrāde, kas attiecas uz biotehnoloģisko izgudrojumu tiesisko aizsardzību Kopienā, var izraisīt tālākus tirdzniecības traucējumus, kavēt šādu izgudrojumu rūpniecisko attīstību un vienmērīgu iekšējā tirgus darbību;(8) tā kā biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajai aizsardzībai nav nepieciešams radīt atsevišķu tiesību aktu kopumu valstu patentu tiesību noteikumu vietā; tā kā valsts patentu tiesību noteikumi joprojām ir galvenais pamats biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajai aizsardzībai, kaut arī tie jāpielāgo vai jāpapildina dažos īpašos aspektos, lai pienācīgi ņemtu vērā tehnoloģisko attīstību, kurā iesaistīts bioloģiskais materiāls, kurš arī atbilst patentspējas prasībām;(9) tā kā konkrētos gadījumos, piemēram, kad patentspēja neattiecas uz augu un dzīvnieku šķirnēm un pēc būtības bioloģiskiem procesiem augu un dzīvnieku ražošanā, noteiktas koncepcijas valsts tiesību aktos, kas pamatojas uz starptautiskām konvencijām par patentiem un augu šķirnēm, rada neskaidrību attiecībā uz biotehnoloģisko un dažu mikrobioloģisko izgudrojumu aizsardzību; tā kā ir vajadzīga saskaņošana, lai novērstu minēto neskaidrību;(10) tā kā jāņem vērā biotehnoloģijas attīstības iespējas attiecībā uz vidi, un jo īpaši šīs tehnoloģijas lietderība, attīstot tādas audzēšanas metodes, kas rada mazāku piesārņojumu un ļauj racionālāk izmantot zemi; tā kā ir jāizmanto patentu sistēma, lai veicinātu šādu procesu izpēti un pielietošanu;(11) tā kā jaunattīstības valstīm biotehnoloģijas attīstība ir svarīga gan veselības aizsardzībā un lielāko epidēmiju un endēmiju apkarošanā, gan bada apkarošanā pasaulē; tā kā līdzīgi ir jāizmanto patentu sistēma, lai veicinātu zinātnisko izpēti šajās jomās; tā kā ir jāveicina starptautiskas procedūras, lai šādas tehnoloģijas izplatītu trešā pasaulē un lai sniegtu labumu attiecīgajām iedzīvotāju grupām;(12) tā kā ir stājies spēkā Nolīgums par intelektuālā īpašuma tiesību tirdzniecības aspektiem (TRIPs) [5], ko parakstījusi Eiropas Kopiena un dalībvalstis un kurā noteikts, ka izstrādājumiem un procesiem visās tehnoloģijas nozarēs jānodrošina patentu aizsardzība;(13) tā kā Kopienas tiesiskais regulējums biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzībai var aprobežoties ar konkrētu principu noteikšanu, kuri attiecas uz paša bioloģiskā materiāla patentspēju, šādus principus paredzot jo īpaši tāpēc, lai noteiktu atšķirību starp izgudrojumiem un atklājumiem attiecībā uz noteiktu cilvēka izcelsmes elementu patentspēju, uz biotehnoloģiskā izgudrojuma aizsardzības jomu, ko tam piešķir patents, uz tiesībām papildus rakstiskiem aprakstiem izmantot deponējumu un, visbeidzot, uz izvēles iespēju saņemt vienkāršas piespiedu licences attiecībā uz augu šķirņu un izgudrojumu savstarpējo atkarību;(14) tā kā patents uz izgudrojumu tā īpašniekam nevis atļauj īstenot šo izgudrojumu, bet tikai dod viņam tiesības aizliegt trešām personām izmantot to rūpnieciskiem un komerciāliem mērķiem; tā kā līdz ar to patentu materiālās tiesības nevar aizstāt vai veidot vēl vienu valsts, Eiropas vai starptautisku tiesību aktu, kas var noteikt ierobežojumus vai aizliegumus vai kas saistīts ar izpētes un tās rezultātu izmantošanas vai komercializācijas uzraudzību īpaši no tāda aspekta kā veselības aizsardzības, drošības, vides aizsardzības, dzīvnieku labturības, ģenētiskās daudzveidības saglabāšanas prasības un atbilstība noteiktām ētikas normām;(15) tā kā valsts un Eiropas patentu tiesību aktos (Minhenes konvencijā) nepastāv nekādi aizliegumi vai izņēmumi, kas a priori noraida bioloģiska materiāla patentspēju;(16) tā kā patentu tiesības jāpiemēro tā, lai ievērotu pamatprincipus, kas aizsargā personas cieņu un integritāti; tā kā ir svarīgi garantēt principu, ka nevar patentēt cilvēka ķermeni nevienā tā veidošanās vai attīstības stadijā, ietverot dzimumšūnas, un kāda no tā elementiem vai kāda no tā produktiem, ietverot cilvēka gēna sekvenci vai daļēju sekvenci, vienkāršu atklāšanu; tā kā šie principi ir saskaņā ar patentspējas kritērijiem, kas atbilst patentu tiesībām, saskaņā ar kurām nevar patentēt vienkārši atklājumu;(17) tā kā ievērojami progresē slimību ārstēšana sakarā ar to, ka pastāv zāles, kuras iegūst no elementiem, kas izdalīti no cilvēka ķermeņa un/vai iegūti citādi, kad šādas zāles iegūst tehniskos procesos, kuru mērķis ir iegūt elementus, kas pēc struktūras līdzīgi tiem, kas pastāv dabīgi cilvēka ķermenī, un tā kā tādējādi patentu sistēmai jāveicina izpēte, kuras mērķis ir iegūt un izdalīt šādus zāļu ražošanai vērtīgus elementus;(18) tā kā patentu sistēma nepietiekami veicina biotehnoloģisko zāļu izpēti un ražošanu, kas vajadzīgas cīņai ar retām slimībām, un Kopienai un dalībvalstīm ir pienākums adekvāti reaģēt uz šo problēmu;(19) tā kā tika ņemts vērā Atzinums Nr. 8, ko sniegusi Eiropas Komisijas padomdevēju grupa jautājumos par biotehnoloģijas ētiku;(20) tā kā tādēļ jāprecizē, ka izgudrojumam, kura pamatā ir elements, kas izdalīts no cilvēka ķermeņa vai kā citādi iegūts tehniskā procesā, un kuru var izmantot rūpnieciski, piemīt patentspēja, pat ja minētā elementa struktūra ir identiska dabīgā elementa struktūrai, ja patenta sniegtās tiesības neattiecas uz cilvēka ķermeni un tā elementiem to dabīgajā vidē;(21) tā kā šādam elementam, kas izdalīts no cilvēka ķermeņa vai kā citādi iegūts, piemīt patentspēja, jo tas, piemēram, ir rezultāts tādiem tehniskiem procesiem, ko izmanto, lai to identificētu, attīrītu un klasificētu un lai to vairotu ārpus cilvēka ķermeņa, metodēm, kuras spēj praktiski realizēt vienīgi cilvēki un kuras nespēj norisināties pašas no sevis;(22) tā kā diskusija par gēnu sekvenču vai daļējo sekvenču patentspēju ir pretrunīga; tā kā saskaņā ar šo direktīvu uz patenta piešķiršanu par izgudrojumiem, kas saistīti ar šādām sekvencēm vai daļējām sekvencēm, jāattiecina tie paši patentspējas kritēriji kā visās pārējās tehnoloģijas jomās: jaunums, izgudrojuma līmenis un rūpnieciskais pielietojums; tā kā sekvences vai daļējas sekvences rūpnieciskā izmantošana jānorāda reģistrētajā patenta pieteikumā;(23) tā kā viena pati DNA sekvence bez funkcijas norādes nesatur nekādu tehnisku informāciju un tādēļ nav patentējams izgudrojums;(24) tā kā, lai atbilstu rūpnieciskās izmantošanas kritērijiem, gadījumos, kad gēna sekvenci vai daļēju sekvenci izmanto olbaltumvielas vai olbaltumvielas daļas iegūšanai, jāprecizē, kuru olbaltumvielu vai olbaltumvielas daļu iegūst vai kādu funkciju tā veic;(25) tā kā, lai interpretētu patenta piešķirtās tiesības, ja sekvences pārklājas vienīgi daļās, kas nav būtiskas izgudrojumam, patentu tiesību noteikumos katru sekvenci uzskata par neatkarīgu sekvenci;(26) tā kā, ja izgudrojuma pamatā ir cilvēka izcelsmes bioloģiskais materiāls vai ja tas izmanto šādu materiālu, tad, reģistrējot patenta pieteikumu, personai, no kuras ķermeņa šis materiāls ir ņemts, jābūt iespējai tam izteikt brīvu un apzinātu piekrišanu saskaņā ar valsts tiesību aktiem;(27) tā kā, ja izgudrojuma pamatā ir augu vai dzīvnieku izcelsmes bioloģiskais materiāls vai ja tajā izmantots šāds materiāls, patenta pieteikumā attiecīgā gadījumā jābūt ietvertai informācijai par šāda materiāla ģeogrāfisko izcelsmi, ja tāda zināma; tā kā tas neierobežo patentu pieteikumu apstrādi vai to tiesību derīgumu, kas izriet no piešķirtajiem patentiem;(28) tā kā šī direktīva nekādā veidā neietekmē esošo patentu tiesību pamatu, atbilstīgi kuram patentu var piešķirt par jebkuru jaunu patentēta izstrādājuma pieteikumu;(29) tā kā šī direktīva neierobežo augu un dzīvnieku šķirņu izslēgšanu no patentspējas; tā kā, no otras puses, izgudrojumi, kas saistīti ar augiem vai dzīvniekiem, ir patentējami, ar noteikumu, ka izgudrojuma pieteikums nav tehniski noteikts attiecībā uz kādu vienu atsevišķu augu vai dzīvnieku šķirni;(30) tā kā jēdziens "augu šķirne" definēts tiesību aktos, kuri aizsargā jaunas šķirnes un saskaņā ar kuriem šķirni definē pēc tās pilna genoma, tādēļ tai piemīt individualitāte un tā skaidri atšķirama no citām šķirnēm;(31) tā kā uz augu grupu, ko raksturo konkrēts gēns (un nevis tā pilns genoms), neattiecas jaunu šķirņu aizsardzība, un tādējādi tas nav izslēgts no patentspējas, pat ja tajā ietilpst jaunas augu šķirnes;(32) tā kā tomēr, ja izgudrojums ir vienīgi konkrētas augu sugas ģenētiskā modifikācija un ja izaudzēta jauna augu šķirne, tā joprojām ir izslēgta no patentspējas, pat ja ģenētiskā modifikācija ir nevis pēc savas būtības bioloģiska procesa, bet gan biotehnoloģiska procesa rezultāts;(33) tā kā šajā direktīvā jādefinē, kad augu un dzīvnieku selekcijas process ir pēc savas būtības bioloģisks;(34) tā kā šī direktīva neierobežo izgudrojuma un atklājuma jēdzienu, kas izstrādāts valsts, Eiropas vai starptautiskajās patentu tiesībās;(35) tā kā šī direktīva neierobežo valstu patentu tiesību noteikumus, ar kuriem no patentspējas izslēdz cilvēku vai dzīvnieku ķirurģiskas vai terapeitiskas ārstēšanas procesus un diagnostikas metodes, ko pielieto cilvēka vai dzīvnieka ķermenim;(36) tā kā TRIPs nolīgumā paredzēta iespēja, ka Pasaules Tirdzniecības organizācijas biedri var izslēgt no patentspējas izgudrojumus, kuru komerciālā izmantošana to teritorijā jānovērš, lai aizsargātu sabiedrisko kārtību vai morāli, tostarp, lai aizsargātu cilvēku dzīvību, dzīvniekus vai augus vai to veselību vai lai novērstu nopietnu kaitējumu videi, ar noteikumu, ka šādas izslēgšanas vienīgais iemesls nav tas, ka izmantošanu aizliedz to tiesību akti;(37) tā kā šajā direktīvā ir arī jāuzsver princips, saskaņā ar kuru izgudrojumi jāizslēdz no patentspējas, ja to komerciālā izmantošana aizskar sabiedrisko kārtību vai morāli;(38) tā kā šīs direktīvas rezolutīvajā daļā jāiekļauj arī to izgudrojumu paraugsaraksts, kas ir izslēgti no patentspējas, lai sniegtu valstu tiesām un patentu birojiem vispārīgu norādījumu par to, kā interpretēt norādi uz sabiedrisko kārtību un morāli; tā kā šo sarakstu acīmredzot nevar uzskatīt par pilnīgu; tā kā acīmredzot no patentspējas izslēgti arī procesi, kuru izmantošana aizskar cilvēka cieņu - piemēram, procesi, lai no cilvēku un dzīvnieku dzimumšūnām vai totipotentām šūnām radītu himēras;(39) tā kā sabiedriskā kārtība un morāle jo īpaši atbilst dalībvalstī atzītiem ētikas vai morāles principiem, kuru ievērošana ir īpaši svarīga biotehnoloģijas jomā, ņemot vērā izgudrojumu potenciālo darbības jomu šajā nozarē un to raksturīgo saistību ar dzīvo substanci; tā kā šādi ētikas vai morāles principi papildina standarta tiesiskās pārbaudes atbilstīgi patentu tiesībām neatkarīgi no izgudrojuma tehniskās jomas;(40) tā kā Kopienā pastāv vienprātība par to, ka iejaukšanās cilvēka ģenētiskās informācijas struktūrās un cilvēku klonēšana apdraud sabiedrisko kārtību un morāli; tā kā tādēļ ir svarīgi neatgriezeniski izslēgt no patentspējas procesus, kuros modificē cilvēka ģenētiskās informācijas struktūru ģenētisko identitāti, un cilvēku klonēšanas procesus;(41) tā kā cilvēku klonēšanas procesu var definēt kā jebkādu procesu, ietverot embrija šķelšanas metodes, kura uzdevums ir radīt cilvēku ar tādu pašu kodola ģenētisko informāciju, kāda piemīt kādam citam dzīvam vai mirušam cilvēkam;(42) tā kā bez tam jāizslēdz no patentspējas arī cilvēka embriju izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem; tā kā jebkurā gadījumā šāda izslēgšana neattiecas uz izgudrojumiem terapeitiskiem vai diagnostikas mērķiem, ko piemēro cilvēka embrijam un kas tam ir noderīgi;(43) tā kā Līguma par Eiropas Savienību F panta 2. punktā paredzēts, ka Savienība kā Kopienu tiesību vispārējus principus ievēro pamattiesības, ko garantē Eiropas Konvencija par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību, kura parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā, un kas izriet no dalībvalstu kopīgām konstitucionālām tradīcijām;(44) tā kā Komisijas Dabaszinātņu ētikas un jaunu tehnoloģiju Eiropas grupa izvērtē visus biotehnoloģijas ētiskos aspektus; tā kā šajā sakarā jāuzsver, ka ar grupu var apspriesties vienīgi tad, ja biotehnoloģija jāizvērtē ētikas pamatprincipu līmenī, tostarp, ja ar to apspriežas par patentu tiesībām;(45) tā kā no patentspējas jāizslēdz dzīvnieku ģenētiskās identitātes modificēšanas procesi, kas tiem var sagādāt ciešanas, nedodot būtisku medicīnisku labumu cilvēkiem vai dzīvniekiem izpētes, profilakses, diagnostikas vai terapijas jomā, un arī šādos procesos iegūti dzīvnieki;(46) tā kā, ņemot vērā faktu, ka patenta funkcija ir atlīdzināt izgudrotāja radošās pūles, piešķirot viņam ekskluzīvas, bet noteiktam laikposmam piesaistītas tiesības, un tādējādi stimulēt izgudrojumu rašanos, patenta īpašniekam jābūt tiesīgam aizliegt izmantot patentētu materiālu, kas pats spēj vairoties, situācijās, kas analogas tām, kurās drīkstētu aizliegt izmantot patentētus produktus, kas nespēj paši vairoties, tas nozīmē, paša patentētā produkta kā tāda ražošanu;(47) tā kā jāparedz pirmā atkāpe no patenta īpašnieka tiesībām, ja lauksaimniekam patenta īpašnieks vai ar viņa piekrišanu pārdod lauksaimnieciskiem mērķiem pavairošanas materiālu, kurā iekļauts aizsargātais izgudrojums; tā kā ar minēto sākotnējo atkāpi ir jādod lauksaimniekam atļauja izmantot savas ražas produkciju tālākai pavairošanai savā saimniecībā; tā kā šādas atkāpes apmērs un nosacījumi ir jāierobežo saskaņā ar to apmēru un nosacījumiem, kas izklāstīti Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību [6];(48) tā kā no lauksaimnieka var pieprasīt vienīgi tādu maksu, kas atbilstīgi Kopienas tiesībām attiecībā uz augu šķirņu aizsardzību paredzēta kā nosacījums, lai piemērotu atkāpi no Kopienas augu šķirņu aizsardzības;(49) tā kā patenta īpašnieks tomēr var aizstāvēt savas tiesības attiecībā pret lauksaimnieku, kurš ļaunprātīgi izmanto atkāpi, vai attiecībā pret selekcionāru, kas izveido augu šķirni, kurā iekļauts aizsargātais izgudrojums, ja pēdējais neievēro savas saistības;(50) tā kā ar otru atkāpi no patenta īpašnieka tiesībām jāatļauj lauksaimniekam izmantot ar patentu aizsargātus mājlopus lauksaimnieciskiem mērķiem;(51) tā kā šādas otras atkāpes apjoms un nosacījumi jānosaka valsts tiesību aktos un praksē, jo nepastāv Kopienas tiesību akti par dzīvnieku šķirņu aizsardzību;(52) tā kā ģenētiskās inženierijas rezultātā iegūtu jaunu auga pazīmju izmantošanas jomā garantēta piekļuve, veicot samaksu, jāpiešķir piespiedu licences veidā, ja saistībā ar attiecīgo ģinti vai sugu auga šķirnei piemīt nozīmīgs tehniskais progress ar ievērojamu ekonomisko nozīmi salīdzinājumā ar patentā deklarēto izgudrojumu;(53) tā kā no jaunām augu šķirnēm ģenētiskās inženierijas rezultātā iegūtu jaunu auga pazīmju izmantošanas jomā garantēta piekļuve, veicot samaksu, jāpiešķir piespiedu licences veidā, ja izgudrojumam piemīt nozīmīgs tehniskais progress ar ievērojamu ekonomisko nozīmi;(54) tā kā TRIPs nolīguma 34. pantā sīki izstrādāti noteikumi par pierādīšanas pienākumu, kas ir saistošs visām dalībvalstīm; tā kā tādēļ nav vajadzīgs noteikums šajā direktīvā;(55) tā kā saskaņā ar Lēmumu 93/626/EEK [7] Kopiena ir 1992. gada 5. jūnija Konvencijas par bioloģisko daudzveidību līgumslēdzēja puse; tā kā šajā ziņā dalībvalstīm, kad tajās stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi šīs direktīvas izpildei, īpaša nozīme jāpiešķir Konvencijas 3. pantam, 8. panta j) punktam, 16. panta 2. punkta otrajam teikumam un 16. panta 5. punktam;(56) tā kā Konvencijas par bioloģisko daudzveidību līgumslēdzēju pušu Trešā konference, kas notika 1996. gada novembrī, Lēmumā III/17 paredzēja, ka "jāturpina strādāt pie tā, lai būtu iespējams kopīgi atzīt saistību starp intelektuālā īpašuma tiesībām un attiecīgajiem noteikumiem TRIPs nolīgumā un Konvencijā par bioloģisko daudzveidību, jo īpaši par jautājumiem, kuri attiecas uz tehnoloģijas nodošanu un bioloģiskās daudzveidības saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu, un taisnīgu un vienlīdzīgu to labumu sadali, ko iegūst no ģenētisko resursu izmantošanas, tostarp to pamatiedzīvotāju un vietējo kopienu zināšanu, jauninājumu un prakses aizsardzību, kuras realizē tradicionālu dzīvesveidu, kas saistīts ar bioloģiskās daudzveidības saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu",IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.I NODAĻAPatentspēja1. pants1. Dalībvalstis aizsargā biotehnoloģiskos izgudrojumus saskaņā ar valsts patentu tiesībām. Vajadzības gadījumā tās koriģē valsts patentu tiesības, lai ņemtu vērā šīs direktīvas noteikumus.2. Šī direktīva neskar dalībvalstu saistības saskaņā ar starptautiskajiem nolīgumiem, un jo īpaši TRIPs nolīgumu un Konvenciju par bioloģisko daudzveidību.2. pants1. Šajā direktīvā,a) "bioloģiskais materiāls" ir materiāls, kas satur ģenētisku informāciju un ir spējīgs pats vairoties vai ko var pavairot bioloģiskā sistēmā;b) "mikrobioloģiskais process" ir process, kurā iesaistīts vai kura rezultātā rodas mikrobioloģisks materiāls, vai kurš veikts ar mikrobioloģisku materiālu.2. Augu vai dzīvnieku ražošanas process ir pēc savas būtības bioloģisks, ja tas pilnībā sastāv tikai no dabīgām norisēm, kā piemēram, krustošana vai selekcija.3. Jēdziens "augu šķirne" definēts Regulas (EK) Nr. 2100/94 5. pantā.3. pants1. Šajā direktīvā tādi izgudrojumi, kuri ir jauni, kuri ietver sevī izgudrojuma līmeni un kurus var izmantot rūpnieciski, ir patentējami, pat ja tie saistīti ar produktu, kas sastāv vai kas satur bioloģisku materiālu vai procesu, ar kura palīdzību ražo, apstrādā vai izmanto bioloģisku materiālu.2. Bioloģisks materiāls, kurš ir izdalīts no tā dabīgās vides vai kurš saražots ar tehniska procesa palīdzību, var būt izgudrojuma objekts, pat ja tas iepriekš bija sastopams dabā.4. pants1. Nav patentējamas:a) augu un dzīvnieku šķirnes;b) pēc savas būtības bioloģiski augu un dzīvnieku ražošanas procesi.2. Izgudrojumi, kas saistīti ar augiem vai dzīvniekiem, ir patentējami, ja izgudrojuma tehniskās īstenošanas iespējas neaprobežojas ar kādu konkrētu augu vai dzīvnieku šķirni.3. Šā panta 1. punkta b) apakšpunkts neierobežo tādu izgudrojumu patentspēju, kuri saistīti ar mikrobioloģisku vai citu tehnisku procesu vai šādā procesā iegūtu produktu.5. pants1. Cilvēka ķermenis dažādajās tā veidošanās un attīstības stadijās un vienkārša kāda tā elementu atklāšana, ietverot gēna sekvenci vai daļēju sekvenci, nevar veidot patentējamus izgudrojumus.2. Elements, kas izdalīts no cilvēka ķermeņa vai citādi iegūts tehniskā procesā, ietverot gēna sekvenci vai daļēju sekvenci, var veidot patentējamu izgudrojumu, pat ja šā elementa struktūra ir identiska dabīgam elementam.3. Patenta pieteikumā ir jānorāda gēna sekvences vai daļējas sekvences rūpnieciskā izmantošana.6. pants1. Izgudrojumus uzskata par nepatentējamiem, ja to komerciālā izmantošana būtu pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai morālei; tomēr izmantošanu neuzskata par neatbilstīgu tādēļ vien, ka to aizliedz tiesību akts.2. Pamatojoties uz 1. punktu, jo īpaši par nepatentējamiem uzskata:a) cilvēka klonēšanas procesus;b) cilvēka ģenētiskās informācijas struktūru ģenētiskās identitātes modificēšanas procesus;c) cilvēka embrija izmantošanu rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem;d) dzīvnieku ģenētiskās identitātes modificēšanas procesus, kas tiem var sagādāt ciešanas, nedodot būtisku medicīnisku labumu cilvēkiem vai dzīvniekiem, un arī šādos procesos iegūtus dzīvniekus.7. pantsKomisijas Dabaszinātņu ētikas un jaunu tehnoloģiju Eiropas grupa izvērtē visus biotehnoloģijas ētiskos aspektus.II NODAĻAAizsardzības joma8. pants1. Aizsardzība, ko patents piešķir bioloģiskam materiālam, kuram izgudrojuma rezultātā piemīt īpašas pazīmes, attiecas uz jebkādu bioloģisko materiālu, kas iegūts no šā bioloģiskā materiāla pavairošanas ceļā identiskā vai atšķirīgā veidā un kam piemīt tās pašas pazīmes.2. Aizsardzība, ko patents piešķir procesam, kurš ļauj apstrādāt bioloģisku materiālu, kam izgudrojuma rezultātā piemīt īpašas pazīmes, attiecas arī uz bioloģisku materiālu, kas tieši iegūts šādā procesā, un uz jebkuru citu bioloģisku materiālu, kuru iegūst no tieši iegūtā bioloģiskā materiāla, pavairojot identiskā vai atšķirīgā veidā, un kuram piemīt tās pašas pazīmes.9. pantsAizsardzība, ko patents piešķir produktam, kurā ietilpst vai kurš sastāv no ģenētiskas informācijas, attiecas arī uz visu materiālu, izņemot to, kas paredzēts 5. panta 1. punktā, kurā iekļauts produkts un kurš satur ģenētisko informāciju un veic savu funkciju.10. pantsAizsardzība, kas minēta 8. un 9. pantā, neattiecas uz bioloģisku materiālu, kas iegūts no tāda bioloģiskā materiāla pavairošanas, kuru dalībvalsts teritorijā laiž tirgū patenta īpašnieks vai ko laiž tirgū ar viņa piekrišanu, ja pavairošana noteikti izriet no tās izmantošanas, kurai bioloģiskais materiāls tika pārdots, ar noteikumu, ka iegūto materiālu pēc tam neizmanto citai pavairošanai.11. pants1. Atkāpjoties no 8. un 9. panta, ja patenta īpašnieks vai kāds cits ar viņa piekrišanu pārdod vai kādā citā veidā realizē lauksaimniekam augu pavairošanas materiālu lauksaimnieciskiem mērķiem, lauksaimniekam ir vajadzīga atļauja izmantot savas ražas produkciju pavairošanai savā saimniecībā, un šīs atkāpes apmērs un nosacījumi atbilst tiem, kas noteikti Regulas (EK) Nr. 2100/94 14. pantā.2. Atkāpjoties no 8. un 9. panta, ja patenta īpašnieks vai kāds cits ar viņa piekrišanu pārdod vai kādā citā veidā realizē lauksaimniekam vaislas dzīvniekus vai citu dzīvnieku reproduktīvo materiālu, lauksaimniekam jāsaņem atļauja izmantot ar patentu aizsargātos mājdzīvniekus lauksaimnieciskiem mērķiem. Tas ietver sevī dzīvnieka vai cita dzīvnieku reproduktīvā materiāla piedāvāšanu tādiem mērķiem, lai veiktu lauksaimnieciskās darbības, bet ne pārdošanu saskaņā ar komerciālu pavairošanu vai tās nolūkā.3. Šā panta 2. punktā paredzētās atkāpes apmēru un nosacījumus nosaka valsts tiesību akti un prakse.III NODAĻAPiespiedu pretlicencēšana12. pants1. Ja selekcionārs nevar iegūt vai izmantot tiesības uz augu šķirni, nepārkāpjot iepriekšējo patentu, viņš var pieteikties uz piespiedu licenci ar patentu aizsargātā izgudrojuma neekskluzīvai izmantošanai tiktāl, ciktāl licence vajadzīga, lai izmantotu aizsargājamu augu šķirni, veicot attiecīgu honorāra maksājumu. Dalībvalstis paredz, ka šādas licences piešķiršanas gadījumā patenta īpašniekam ir tiesības pretendēt uz pretlicenci ar pamatotiem nosacījumiem, lai izmantotu aizsargāto šķirni.2. Ja biotehnoloģiska izgudrojuma patenta īpašnieks nevar to izmantot, nepārkāpjot iepriekšējās tiesības uz augu šķirni, viņš var pieteikties uz piespiedu licenci neekskluzīvai tās augu šķirnes izmantošanai, ko aizsargā minētās tiesības, veicot attiecīgu honorāra maksājumu. Dalībvalstis paredz, ka šādas licences piešķiršanas gadījumā tiesību uz šķirni īpašniekam ir tiesības pretendēt uz pretlicenci ar pamatotiem nosacījumiem, lai izmantotu aizsargāto izgudrojumu.3. Šā panta 1. un 2. punktā minēto licenču pieprasītājiem jāpierāda, ka:a) viņi bez panākumiem ir pieteikušies īpašniekam, kam pieder patents vai tiesības uz augu šķirni, lai iegūtu līgumisku licenci;b) augu šķirne vai izgudrojums ietver sevī nozīmīgu tehnisku progresu ar ievērojamu ekonomisko nozīmi salīdzinājumā ar patentā pieteikto izgudrojumu vai aizsargāto augu šķirni.4. Katra dalībvalsts izraugās iestādi vai iestādes, kas ir atbildīgas par licences piešķiršanu. Ja licenci par augu šķirni var piešķirt vienīgi Kopienas Augu šķirņu birojs, piemēro Regulas (EK) Nr. 2100/94 29. pantu.IV NODAĻABioloģiskā materiāla deponējums, pieejamība un atkārtots deponējums13. pants1. Ja izgudrojumā iesaistīta tāda bioloģiska materiāla izmantošana vai tas saistīts ar tādu bioloģisku materiālu, kas nav pieejams sabiedrībai un ko nevar aprakstīt patenta pieteikumā tādā veidā, lai ļautu izgudrojumu atveidot šajā ziņā kvalificētai personai, aprakstu uzskata par neadekvātu patentu tiesību nozīmē, izņemot ja:a) bioloģiskais materiāls deponēts ne vēlāk kā dienā, kad patenta pieteikumu reģistrē atzītā depozitārija iestādē. Atzītas tiek vismaz tās starptautiskās depozitārija iestādes, kas ieguvušas šo statusu saskaņā ar 7. pantu Budapeštas 1977. gada 28. aprīļa Līgumā par mikroorganismu deponēšanas starptautisko atzīšanu patentēšanas procedūras vajadzībām, še turpmāk – "Budapeštas līgums";b) reģistrētajā pieteikumā iekļauta tāda attiecīga informācija, kāda ir pieejama pieteikuma iesniedzējam attiecībā uz deponētā bioloģiskā materiāla pazīmēm;c) patenta pieteikumā ir norādīts depozitārija iestādes nosaukums un depozīta numurs.2. Pieejamību deponētajam bioloģiskajam materiālam nodrošina, piegādājot paraugu:a) līdz patenta pieteikuma pirmajai publicēšanai – vienīgi tām personām, kas ir tiesīgas saskaņā ar valsts patentu tiesībām;b) laikā no pieteikuma pirmās publicēšanas līdz patenta piešķiršanai – ikvienam, kas to pieprasa, vai, ja tā pieprasa pieteikuma iesniedzējs, vienīgi neatkarīgam ekspertam;c) pēc patenta piešķiršanas un neatkarīgi no patenta anulēšanas vai atcelšanas – ikvienam, kas to pieprasa.3. Paraugu piegādā vienīgi tad, ja persona, kas to pieprasa, laikposmā, kurā patents ir spēkā, uzņemas saistības:a) nenodot to vai jebkādu no tā iegūtu materiālu trešo personu rīcībā un,b) izņemot eksperimentālus nolūkus, neizmantot to vai jebkādu no tā iegūtu materiālu, ja vien attiecīgi patenta pieteikuma iesniedzējs vai īpašnieks nav nepārprotami atteicies no šādu saistību uzņemšanās nepieciešamības.4. Ja pieteikumu noraida vai atsauc, tad pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma pieeja deponētajam materiālam ir ļauta tikai neatkarīgam ekspertam uz 20 gadiem no patenta pieteikuma reģistrācijas dienas. Tādā gadījumā piemēro šā panta 3. punktu.5. Pieteikuma iesniedzēja lūgumus, kas minēti 2. punkta b) apakšpunktā un 4. punktā, var izteikt vienīgi līdz dienai, kurā tehniskos priekšdarbus patentu pieteikuma publicēšanai uzskata par pabeigtiem.14. pants1. Ja bioloģiskais materiāls, kas deponēts saskaņā ar 13. pantu, vairs nav pieejams atzītajā depozitārija iestādē, materiālu atļauj deponēt no jauna ar tiem pašiem nosacījumiem, kā Budapeštas līgumā izklāstītie nosacījumi.2. Jaunam deponējumam pievieno deponētāja parakstītu apliecinājumu, kas apstiprina, ka no jauna deponētais bioloģiskais materiāls ir tas pats, kas sākotnēji deponēts.V NODAĻANobeiguma noteikumi15. pants1. Ne vēlāk kā 2000. gada 30. jūlijā dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Par to tās tūlīt informē Komisiju.Kad dalībvalstis pieņem šos pasākumus, tajos iekļauj atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstīs nosaka paņēmienus, kā izdarīt šādas atsauces.2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus tiesību aktus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.16. pantsKomisija Eiropas Parlamentam un Padomei nosūta:a) ik pēc pieciem gadiem no datuma, kas precizēts 15. panta 1. punktā – ziņojumu par visām problēmām, ar ko tā sastopas saistībā uz attiecībām starp šo direktīvu un starptautiskiem nolīgumiem par cilvēktiesību aizsardzību, kuriem dalībvalstis pievienojušās;b) divu gadu laikā pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā – ziņojumu, kurā novērtētas sekas, kādas ģenētiskās inženierijas fundamentālajos pētījumos radījusi to dokumentu nepublicēšana vai novēlota publicēšana, kas attiecas uz objektiem, kuri varētu būtu patentējami;c) ik gadu no datuma, kas precizēts 15. panta 1. punktā – ziņojumu par patentu tiesību attīstību un sekām biotehnoloģijas un ģenētiskās inženierijas jomā.17. pantsŠī direktīva stājas spēkā dienā, kad to publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.18. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1998. gada 6. jūlijāEiropas Parlamenta vārdā —priekšsēdētājsJ. M. Gil-RoblesPadomes vārdā —priekšsēdētājsR. Edlinger[1] OV C 296, 8.10.1996., 4. lpp. un OV C 311, 11.10.1997., 12. lpp.[2] OV C 295, 7.10.1996., 11. lpp.[3] Eiropas Parlamenta 1997. gada 16. jūlija Atzinums (OV C 286, 22.9.1997., 87. lpp.). Padomes 1998. gada 26. februāra Kopējā nostāja (OV C 110, 8.4.1998., 17. lpp.) un Eiropas Parlamenta 1998. gada 12. maija Lēmums (OV C 167, 1.6.1998.). Padomes 1998. gada 16. jūnija Lēmums.[4] OV C 68, 20.3.1995., 26. lpp.[5] OV L 336, 23.12.1994., 213. lpp.[6] OV L 227, 1.9.1994., 1. lpp. Regula grozīta ar Regulu (EK) Nr. 2506/95 (OV L 258, 28.10.1995., 3. lpp.).[7] OV L 309, 31.12.1993., 1. lpp.--------------------------------------------------


title: Padomes Direktīva (1988. gada 23. novembris) par standarta pārbaudes procedūrām, lai īstenotu Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu un Regulu (EEK) Nr. 3821/85 par reģistrācijas kontrolierīcēm, ko izmanto autotransportā

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31988L0599

Oficiālais Vēstnesis L 325 , 29/11/1988 Lpp. 0055 - 0057 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 5 Sējums 4 Lpp. 0135  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 5 Sējums 4 Lpp. 0135

		Padomes Direktīva(1988. gada 23. novembris)par standarta pārbaudes procedūrām, lai īstenotu Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu un Regulu (EEK) Nr. 3821/85 par reģistrācijas kontrolierīcēm, ko izmanto autotransportā(88/599/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 75. pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],ņemot vērā Padomes 1985. gada 20. decembra sanāksmē pieņemto Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvju rezolūciju par sociālo regulu labāku piemērošanu autotransportam [4],tā kā Regula (EEK) Nr. 3820/85 [5] un Regula (EEK) Nr. 3821/85 [6] ir svarīga, lai izveidotu iekšzemes transporta pakalpojumu iekšējo tirgu;tā kā, lai sociālās regulas pienācīgi piemērotu autotransportam, jāievieš vienādotas un iedarbīgas dalībvalstu pārbaudes;tā kā jāievieš minimālās prasības, pēc kurām pārbaudīt, kā tiek ievēroti attiecīgie noteikumi, nolūkā samazināt un novērst pārkāpumus;tā kā Portugāles Republikā autotransporta pārbaudīšanas procedūras ieviestas tikai nesen un tāpēc tai jāļauj atlikt šīs direktīvas piemērošanu uz vēlāku laiku;tā kā, lai visā Kopienā pārbaudes būtu efektīvas, ir jābūt informācijas apmaiņai un savstarpējai sadarbībai attiecībā uz regulu īstenošanu dalībvalstīs;tā kā informācijas apmaiņa ir obligāta, un tai jānotiek regulāri;tā kā sociālo regulu vienāda piemērošana autotransporta jomā vajadzīga, lai novērstu transporta uzņēmumu konkurences izkropļojumus un veicinātu drošību uz ceļiem, kā arī sociālo attīstību,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsPārbaudesŠīs direktīvas mērķis ir noteikt minimālus nosacījumus, kā pārbaudīt, vai pareizi un vienādi tiek piemērota Regula (EEK) Nr. 3820/85 un Regula (EEK) Nr. 3821/85.2. pantsKontroles sistēmas1. Dalībvalstis ievieš sistēmu atbilstošām un regulārām pārbaudēm gan uz ceļiem, gan uzņēmumu telpās, katru gadu plaši pārbaudot raksturīgas grupas, kurās pārstāvēti autovadītāji, uzņēmumi un transportlīdzekļi visās transporta kategorijās, uz kurām attiecas Regula (EEK) Nr. 3820/85 un Regula (EEK) Nr. 3821/85.2. Katra dalībvalsts organizē pārbaudes tā, lai:- katru gadu tiktu aptverts vismaz 1 % dienu, ko strādā to transportlīdzekļu vadītāji, uz kuriem attiecas Regula (EEK) Nr. 3820/85 un Regula (EEK) Nr. 3821/85,- ne mazāk kā 15 % no pārbaudāmo darbadienu kopējā skaita tiktu pārbaudīti uz ceļiem un ne mazāk kā 25 % — uzņēmumu telpās.3. Informāciju par to, cik autovadītāju pārbauda uz ceļiem, cik pārbaudes veic uzņēmumu telpās, cik darbadienas pārbauda un cik pārkāpumus reģistrē, pievieno citai informācijai, ko iesniedz Komisijai saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 3820/85 16. panta 2. punktu.3. pantsPārbaudes uz ceļiem1. Pārbaudes uz ceļiem rīko dažādās vietās dažādos laikos, aptverot pietiekami plašu ceļu tīkla daļu tā, lai no pārbaudēm būtu grūti izvairīties.2. Pārbaudēs uz ceļiem:- noskaidro braukšanas ilgumu diennaktī, pārtraukumus un diennakts atpūtas laiku, kā arī — gadījumos, kad skaidri saskatāmi pārkāpumi — pārbauda iepriekšējo dienu datu reģistrācijas diagrammas, kuras autovadītājiem jāuzrāda atbilstīgi Regulas (EEK) Nr. 3821/85 15. panta 7. punktam,- vajadzības gadījumā — noskaidro pēdējo nedēļas atpūtas laiku,- pārbauda, vai pienācīgi darbojas reģistrēšanas iekārtas (konstatē ierīču un/vai diagrammu iespējamu nepareizu lietojumu) un — vajadzības gadījumā — pārbauda arī to, vai vadītājs var uzrādīt dokumentus, kas minēti Regulas (EEK) Nr. 3820/85 14. panta 5. punktā.3. Pārbaudes uz ceļiem attiecina uz visiem transportlīdzekļiem un vadītājiem neatkarīgi no tā, vai viņi ir attiecīgās valsts iedzīvotāji vai ne.4. Lai atvieglotu pilnvaroto inspektoru uzdevumu, tiem izsniedz:- sarakstu ar galvenajiem aspektiem, kas jāpārbauda,- aktuālu un ar autotransporta operācijām saistītu izteicienu apkopojumu vairākās valodās. Šādu apkopojumu dalībvalstis saņem no Komisijas.5. Ja uz ceļa pārbaudot autovadītāju, kas vada kādā citā dalībvalstī reģistrētu transportlīdzekli, rodas aizdomas par iespējamiem pārkāpumiem, kurus pārbaudes laikā nav iespējams apstiprināt vajadzīgo datu trūkuma dēļ, tad attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes nolūkā noskaidrot situāciju viena otrai palīdz. Gadījumos, kad minētajā nolūkā kompetentā dalībvalsts veic pārbaudi uzņēmuma telpās, par tādas pārbaudes secinājumiem ziņo otrai iesaistītajai dalībvalstij.4. pantsPārbaudes uzņēmumu telpās1. Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā minētās pārbaudes telpās plāno, ņemot vērā iepriekšējo pieredzi attiecībā uz dažādu kategoriju transportlīdzekļiem.Tāpat pārbaudes veic arī tādu uzņēmumu telpās, kuru transportlīdzekļus pārbaudot uz ceļiem atklāts, ka nopietni pārkāpta Regula (EEK) Nr. 3820/85 un Regula (EEK) Nr. 3821/85.2. Veicot pārbaudes uzņēmumu telpās, papildus aspektiem, ko pārbauda uz ceļiem, pārbauda vēl arī šādus aspektus:- nedēļas atpūtas laikposmi, un braukšanas laikposmi starp tādām atpūtām,- braukšanas stundu ierobežojumi divu nedēļu posmā,- kompensācijas par saīsinātu diennakts vai nedēļas atpūtas laiku,- diagrammu lietošana un/vai autovadītāja darbalaika organizēšana.3. Piemērojot šo pantu, pārbaudes, ko veic kompetento iestāžu telpās, pamatojoties uz attiecīgiem dokumentiem, ko pēc kompetento iestāžu lūguma iesnieguši uzņēmumi, pielīdzina uzņēmumu telpās veiktām pārbaudēm.5. pantsSaskaņotas un koordinētas pārbaudes1. Dalībvalstis vismaz divreiz gadā veic saskaņotas operācijas ar mērķi uz ceļiem pārbaudīt autovadītājus un transportlīdzekļus, uz kuriem attiecas Regula (EEK) Nr. 3820/85 un Regula (EEK) Nr. 3821/85.2. Ja iespējams, minētās operācijas savas valsts teritorijā vienlaikus veic divu vai vairāku dalībvalstu attiecīgās iestādes.6. pantsInformācijas apmaiņa1. Ar informāciju, kas abpusēji pieejama saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 3820/85 17. panta 3. punktu un Regulas (EEK) Nr. 3821/85 19. panta 3. punktu, apmainās reizi 12 mēnešos, sākot no dienas, kurā pagājuši seši mēneši no šīs direktīvas paziņošanas [7], kā arī pēc kādas dalībvalsts īpaša lūguma konkrētos gadījumos.2. Informācijas apmaiņai dalībvalstu kompetentās iestādes izmanto standarta ziņojuma formu, ko, vienojoties ar dalībvalstīm, izstrādā Komisija.7. pants1. Dalībvalstīs, izņemot Portugāles Republiku, stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 1989. gada 1. janvārim izpildītu šīs direktīvas prasības.Portugāles Republikā minētie normatīvie un administratīvie akti stājas spēkā vēlākais 1990. gada 1. janvārī.2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus normatīvos un administratīvos aktus, kas saistīti ar šīs direktīvas piemērošanu.8. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1988. gada 23. novembrīPadomes vārdā —priekšsēdētājsTh. Pangalos[1] OV C 116, 3.5.1988., 17. lpp.[2] Atzinums sniegts 1988. gada 17. novembrī (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).[3] OV C 208, 8.8.1988., 26. lpp.[4] OV C 348, 31.12.1985., 1. lpp.[5] OV L 370, 31.12.1985., 1. lpp.[6] OV L 370, 31.12.1985., 8. lpp.[7] Šī direktīva tikusi paziņota dalībvalstīm 1988. gada 24. novembrī.--------------------------------------------------


title: Padomes Otrā direktīva (1983. gada 30. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31984L0005

Oficiālais Vēstnesis L 008 , 11/01/1984 Lpp. 0017 - 0020 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 6 Sējums 2 Lpp. 0090  Speciālizdevums spāņu valodā: Nodaļa 13 Sējums 15 Lpp. 0244  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 6 Sējums 2 Lpp. 0090  Speciālizdevums portugāļu valodā Nodaļa 13 Sējums 15 Lpp. 0244

		Padomes Otrā direktīva(1983. gada 30. decembris)par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu(84/5/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 100. pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],tā kā ar Padomes Direktīvu 72/166/EEK [4], kas grozīta ar Direktīvu 72/430/EEK [5], Padome ir tuvinājusi dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu un šīs atbildības apdrošināšanas pienākuma ieviešanu;tā kā Direktīvas 72/166/EEK 3. pants nosaka to, ka dalībvalstīm jāveic visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība attiecībā uz to transportlīdzekļu izmantošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, būtu apdrošināta; tā kā sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz to apmēriem;tā kā starp dažādu dalībvalstu tiesību aktiem attiecībā uz apdrošināšanas seguma saistību apmēru tomēr turpina pastāvēt būtiskas atšķirības; tā kā šīs atšķirības tieši ietekmē kopējā tirgus izveidi un darbību;tā kā jo īpaši ir pamatota apdrošināšanas seguma saistību paplašināšana, iekļaujot atbildību par kaitējumu īpašumam;tā kā obligātajam apdrošināšanas apjomam noteikti jāgarantē cietušajiem atbilstīga kompensācija neatkarīgi no dalībvalsts, kur negadījums noticis;tā kā jāparedz, lai iestāde garantē, ka cietušais nepaliks bez kompensācijas, ja transportlīdzeklis, kas izraisījis negadījumu, nav apdrošināts vai identificēts; tā kā ir svarīgi, negrozot dalībvalstu piemērotos noteikumus par subsidētu vai nesubsidētu kompensāciju, ko maksā minētā iestāde, un noteikumus, kurus piemēro subrogācijai, nodrošināt, ka negadījumā cietušais varētu tieši vispirms griezties minētajā iestādē; tā kā dalībvalstīm tomēr būtu jādod iespēja piemērot dažus ierobežotus izņēmumus minētās iestādes kompensāciju izmaksāšanā un noteikt, ka kompensācijas par neidentificēta transportlīdzekļa radīto kaitējumu īpašumam var ierobežot vai neizmaksāt, ņemot vērā krāpšanas iespējamību;tā kā cietušo interesēs ir tas, lai konkrētās izņēmuma klauzulas attiektos tikai uz apdrošinātāja attiecībām ar negadījuma izraisītāju; tā kā tomēr gadījumos, kad transportlīdzeklis ir nozagts vai iegūts vardarbīgi, dalībvalstis var noteikt, ka iepriekšminētā iestāde maksā kompensāciju;tā kā, lai mazinātu minēto iestāžu finansiālo slogu, dalībvalstis var paredzēt noteiktus ierobežojumus gadījumiem, kad iestāde izmaksā kompensāciju par kaitējumu īpašumam, ko radījis neapdrošināts transportlīdzeklis vai transportlīdzeklis, kurš ir nozagts vai iegūts vardarbīgi;tā kā apdrošinātās personas, autovadītāja vai jebkuras citas atbilstīgas personas ģimenes locekļiem būtu jāsniedz tāda aizsardzība, kas katrā ziņā ir pielīdzināma trešās personas aizsardzībai attiecībā uz miesas bojājumiem;tā kā apdrošināšanas kontroles atcelšana ir nosacījums, lai uzņēmēja valsts apdrošināšanas apvienība garantētu kompensācijas par kaitējumiem, kas radīti transportlīdzekļiem, kuri parasti atrodas citā dalībvalstī; tā kā piemērotākais kritērijs, lai noteiktu transportlīdzekļa parasto atrašanās vietu konkrētā dalībvalstī, ir valsts reģistrācijas numura zīme; tā kā šajā sakarā būtu jāgroza Direktīvas 72/166/EEK 1. panta 4. punkta pirmais ievilkums;tā kā, ņemot vērā pašreizējo stāvokli konkrētās dalībvalstīs attiecībā uz to, kā iepriekšminētās iestādes par kaitējumu īpašumam piemēro gan minimālo apjomu, gan apdrošinājumu un tā robežas, būtu jāparedz pagaidu pasākumi, lai pakāpeniski ieviestu šajās dalībvalstīs direktīvas noteikumus, kas attiecas uz minimālo apjomu un kompensācijām par kaitējumu īpašumam,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pants1. Direktīvas 72/166/EEK 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem.2. Neierobežojot dalībvalstīm tiesības noteikt lielākas garantijas, katrai dalībvalstij jāpieprasa, ka šīs apdrošināšanas obligātais apjoms ir vismaz:- par miesas bojājumiem –350000 ECU, ja ir tikai viens cietušais; ja viens prasījums attiecas uz vairākiem cietušajiem, tad šo apjomu reizina ar cietušo skaitu,- par kaitējumu īpašumam —100000 ECU par prasījumu, neatkarīgi no cietušo skaita.Iepriekšminēto mazāko apjomu vietā dalībvalstis var noteikt mazāko apjomu 500000 ECU apmērā par miesas bojājumiem, ja viens prasījums attiecas uz vairākiem cietušajiem, vai par miesas bojājumiem un kaitējumu īpašumam — vispārēju mazāko apjomu 600000 ECU apmērā par prasījumu, neatkarīgi no cietušo skaita vai kaitējumu veida.3. Šajā direktīvā "ECU" ir norēķinu vienība, kas definēta Regulas (EEK) Nr. 3180/78 [6] 1. pantā. Konvertācijas vērtību visu Kopienas valstu valūtās, kas jānosaka turpmākiem četru gadu posmiem, sākot no katra posma pirmā gada 1. janvāra, iegūst no ECU konvertācijas vērtības iepriekšējā gada septembra pēdējā dienā. Pirmais posms sākas 1984. gada 1. janvārī.4. Katra dalībvalsts izveido vai pilnvaro iestādi, kas sniegtu kompensāciju vismaz obligātās apdrošināšanas līmenī par kaitējumu īpašumam vai miesas bojājumiem negadījumos, kurus izraisījuši neidentificēti transportlīdzekļi vai transportlīdzekļi, kam nav nokārtota 1. punktā paredzētā apdrošināšana. Šis noteikums neierobežo dalībvalstu tiesības ņemt vērā minētās iestādes kompensācijas kā subsidētas vai nesubsidētas, un tiesības izstrādāt noteikumus, lai kārtotu atlīdzības prasījumu starp minēto iestādi un personu vai personām, kas atbild par negadījumu, un citiem apdrošinātājiem vai sociālā nodrošinājuma iestādēm, kuras pieprasa atlīdzināt cietušajam par to pašu negadījumu.Cietušais katrā ziņā var griezties tieši iestādē, kam, pamatojoties uz informāciju, kuru pēc tās lūguma sniedz cietušais, jādod pamatota atbilde par kompensācijas izmaksu.Tomēr dalībvalstis var nepieļaut minētajai iestādei izmaksāt kompensāciju personām, kas apzināti reģistrējušas transportlīdzekli, kurš radījis kaitējumus vai traumas, ja iestāde var pierādīt, ka personas ir zinājušas, ka tas nav apdrošināts.Dalībvalstis var ierobežot vai nepieļaut minētajai iestādei izmaksāt kompensāciju, ja īpašumam kaitējis neidentificēts transportlīdzeklis.Dalībvalstis var arī atļaut papildus izmaksāt ne vairāk kā 500 ECU par kaitējumu īpašumam, ko radījis neapdrošināts transportlīdzeklis, par kuru cietušais bijis atbildīgs.Turklāt, lai iestāde izmaksātu kompensāciju, katra dalībvalsts piemēro savus normatīvos un administratīvos aktus, neierobežojot nevienu citu praksi, kas ir labvēlīgāka cietušajam.2. pants1. Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka jebkuri likumos paredzētie vai līgumā noteiktie noteikumi, kas iekļauti apdrošināšanas polisē, kura izsniegta saskaņā ar Direktīvas 72/166/EEK 3. panta 1. punktu, un kas transportlīdzekļu lietošanas vai vadīšanas apdrošināšanu neattiecina uz:- personām, kam nav tiešu vai netiešu atļauju, vai- personām, kam nav attiecīgā transportlīdzekļa vadītāja apliecības, vai- personām, kuras ir pārkāpušas obligātās tehniskās prasības attiecībā uz attiecīgā transportlīdzekļa stāvokli un drošību,piemērojot Direktīvas 72/166/EEK 3. panta 1. punktu, tiktu uzskatīti par spēkā neesošiem attiecībā uz prasījumiem, ko iesniedz trešās personas, kuras ir negadījumā cietušie.Tomēr noteikumus vai atrunas, kas minētas pirmajā ievilkumā, var vērst pret personām, kuras apzināti reģistrējušas transportlīdzekli, kas radījis kaitējumus vai traumas, ja apdrošinātājs var pierādīt, ka personas ir zinājušas, ka transportlīdzeklis ir zagts.Dalībvalstīm ir tiesības nepiemērot pirmās daļas noteikumus negadījumiem, kas notikuši to teritorijā, ciktāl cietušais par zaudējumiem var saņemt kompensāciju no sociālā nodrošinājuma iestādes.2. Ja transportlīdzekļi ir nozagti vai iegūti vardarbīgi, dalībvalstis var paredzēt, ka 1. panta 4. punktā norādītā iestāde izmaksā kompensāciju apdrošinātāja vietā, ievērojot šā panta 1. punktā izklāstītos nosacījumus; ja transportlīdzeklis parasti atrodas citā dalībvalstī, minētā iestāde nedrīkst neko pieprasīt no šīs dalībvalsts iestādēm.Dalībvalstis, kas paredzējušas, ka 1. panta 4. punktā norādītā iestāde izmaksā kompensāciju par kaitējumu īpašumam, ko radījis nozagts vai vardarbīgi iegūts transportlīdzeklis, par kuru cietušais bijis atbildīgs, var noteikt papildu kompensāciju ne vairāk kā 250 ECU.3. pantsApdrošinātās personas, autovadītāja vai jebkuras citas tādas personas ģimenes locekļus, kas saskaņā ar civiltiesībām ir atbildīga par negadījumu un kuras atbildība ir apdrošināta saskaņā ar 1. panta 1. punktu, pamatojoties uz šo radniecību nedrīkst izslēgt no apdrošināšanas attiecībām attiecībā uz miesas bojājumiem.4. pantsDirektīvas 72/166/EEK 1. panta 4. punkta pirmo ievilkumu aizstāj ar šādu:"— tās valsts teritorijā, kuras reģistrācijas numura zīme ir transportlīdzeklim, vai."5. pants1. Dalībvalstis vēlākais līdz 1987. gada 31. decembrim izdara grozījumus savos tiesību aktos, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju.2. Šādi grozītus tiesību aktus sāk piemērot ne vēlāk kā 1988. gada 31. decembrī.3. Neatkarīgi no 2. punkta:a) Grieķijas Republikai, lai palielinātu garantijas atbilstīgi 1. panta 2. punktam, ir laiks līdz 1995. gada 31. decembrim. Ja tā izmanto šīs izvēles tiesības, tad garantijām jāsasniedz minētajā pantā noteiktie apjomi:- vairāk nekā 16 % — līdz 1988. gada 31. decembrim,- 31 % — līdz 1992. gada 31. decembrim;b) pārējām dalībvalstīm, lai palielinātu garantijas atbilstīgi 1. panta 2. punktam, ir laiks līdz 1990. gada 31. decembrim. Dalībvalstīm, kuras izmanto šīs izvēles tiesības, līdz 1. punktā norādītajam datumam, jāpalielina garantijas vismaz par pusi no starpības starp garantiju apjomu 1984. gada 1. janvārī un noteikto apjomu 1. panta 2. punktā.4. Neatkarīgi no 2. punkta:a) Itālijas Republika var paredzēt, ka 1. panta 4. punkta piektajā daļā noteiktā papildmaksa līdz 1990. gada 31. decembrim ir 1000 ECU;b) Grieķijas Republika un Īrija var paredzēt, ka:- iestādes kompensāciju par kaitējumu īpašumam, kā minēts 1. panta 4. punktā, nepieļauj līdz 1992. gada 31. decembrim,- papildmaksa, kas minēta 1. panta 4. punkta piektajā daļā, un papildmaksa, kas minēta 2. panta 2. punkta otrajā daļā, līdz 1995. gada 31. decembrim ir 1500 ECU.6. pants1. Ne vēlāk kā 1989. gada 31. decembrī Komisija iesniedz Padomei ziņojumu par stāvokli dalībvalstīs, kas piemēro 5. pant 3. punkta a) apakšpunktā un 4. punkta b) apakšpunktā paredzētos pagaidu pasākumus, un vajadzības gadījumā iesniedz priekšlikumus pārskatīt šos pasākumus, ņemot vērā notikumu attīstību.2. Ne vēlāk kā 1993. gada 31. decembrī Komisija iesniedz Padomei progresa ziņojumu par šīs direktīvas īstenošanu un vajadzības gadījumā iesniedz priekšlikumus par to, kā pielāgot 1. panta 2. un 4. punktā noteiktos apjomus.7. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1983. gada 30. decembrīPadomes vārdā —priekšsēdētājsG. Varfis[1] OV C 214, 21.8.1980., 9. lpp. un OV C 78, 30.3.1982., 17. lpp.[2] OV C 287, 9.11.1981., 44. lpp.[3] OV C 138, 9.6.1981., 15. lpp.[4] OV L 103, 2.5.1972., 2. lpp.[5] OV L 291, 28.12.1972., 162. lpp.[6] OV L 379, 30.12.1978., 1. lpp.--------------------------------------------------


title: Komisijas Direktīva 2008/49/EK ( 2008. gada 16. aprīlis), ar ko groza II pielikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2004/36/EK attiecībā uz kritērijiem perona pārbaužu procedūrās, ko veic gaisa kuģiem, kas izmanto Kopienas lidostas (Dokuments attiecas uz EEZ)

text:
               19.4.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 109/17

      KOMISIJAS DIREKTĪVA 2008/49/EK
   (2008. gada 16. aprīlis),
   ar ko groza II pielikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2004/36/EK attiecībā uz kritērijiem perona pārbaužu procedūrās, ko veic gaisa kuģiem, kas izmanto Kopienas lidostas
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvu 2004/36/EK par Kopienas lidostas izmantojošo trešo valstu gaisa kuģu drošību (1) un jo īpaši tās 12. pantu,
   tā kā:

               (1)

               Ar Direktīvu 2004/36/EK ievieš saskaņotu pieeju starptautisko drošības standartu efektīvai īstenošanai Kopienā, saskaņojot to trešo valstu gaisa kuģu pirmslidojuma/pēclidojuma pārbaužu [turpmāk tekstā “perona pārbaužu”] noteikumus un procedūras, kuri nolaižas dalībvalstu lidostās. Tajā paredzēts, ka dalībvalstīm, ievērojot saskaņotu procedūru, jāveic perona pārbaude tiem trešo valstu gaisa kuģiem, kuri nolaižas jebkurā to lidostā, kas ir atvērta starptautiskajai satiksmei, kā arī jāpiedalās informācijas vākšanā un apmaiņā par perona pārbaudēm.

               (2)

               Dalībvalstu Kopienas saistības, ko uzliek Direktīva 2004/36/EK, lielā mērā var izpildīt, brīvprātīgi piedaloties ārzemju gaisa kuģu drošības novērtējuma (SAFA) programmā, kuru 1996. gadā aizsāka Eiropas Civilās aviācijas konference (ECAC) un kuras pārvaldību deleģēja Apvienotajām aviācijas institūcijām (JAA).

               (3)

               No 2007. gada 1. janvāraSAFA programma ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē, un to ar Eiropas Aviācijas drošības aģentūras (EASA) palīdzību pārvalda Komisija, kā to paredz Komisijas 2006. gada 19. maija Regula (EK) Nr. 768/2006, ar ko īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/36/EK par informācijas vākšanu un apmaiņu attiecībā uz to gaisa kuģu drošību, kuri izmanto Kopienas lidostas, un informācijas sistēmu pārvaldību (2).

               (4)

                  SAFA programma ir jāpapildina ar piemērotiem pasākumiem, lai nodrošinātu vienotus standartus attiecībā uz to, kā jāveic perona pārbaudes, piemēram, ieviešot perona pārbaužu rokasgrāmatas.

               (5)

               Direktīvas 2004/36/EK II pielikumā ietverti tikai ļoti vispārīgi kritēriji, jo tad, kad šī direktīva tika pieņemta, sīki izstrādātas tehniskās vadlīnijas un procedūras publicēšanai sagatavoja un regulāri atjaunināja JAA, un pēc tam tās fakultatīvā kārtā piemēroja ECAC dalībvalstis, kas piedalās SAFA programmā.

               (6)

               Sakarā ar to, ka SAFA programma tagad ir Kopienas kompetencē, un tā kā Komisija arvien lielāku uzmanību pievērš atbilstīgi SAFA programmai veikto perona pārbaužu rezultātiem, pieņemot lēmumus par pārvadātāju iekļaušanu Kopienā aizliegto gaisa pārvadātāju sarakstā, kas izveidots ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 14. decembra Regulu (EK) Nr. 2111/2005 par darbības aizliegumam Kopienā pakļauto gaisa pārvadātāju Kopienas saraksta izveidi un gaisa transporta pasažieru informēšanu par apkalpojošā gaisa pārvadātāja identitāti un par Direktīvas 2004/36/EK 9. panta atcelšanu, ir nospriests, ka ir jāprecizē perona pārbaužu procedūru rokasgrāmatas pamata elementi.

               (7)

               Rokasgrāmatas svarīgākie elementi ir pamata standarti efektīvai perona pārbaužu veikšanai, tāpēc tie pēc iespējas nekavējoties jāiestrādā II pielikumā Direktīvai 2004/36/EK, kurā noteikts, kā šādas perona pārbaudes veicamas, jo īpaši pēc SAFA programmas iekļaušanas Kopienas kompetencē.

               (8)

               Eiropas Aviācijas drošības aģentūra (EASA) ir sagatavojusi priekšlikumu grozījumam Direktīvas 2004/36/EK II pielikumā, kā to paredz Komisijas Regulas (EK) Nr. 768/2006 4. panta 1. punkts.

               (9)

               Tādēļ Direktīva 2004/36/EK attiecīgi jāgroza.

               (10)

               Šajā regulā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar atzinumu, ko sniegusi ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 3922/1991 (3) 12. pantu izveidotā komiteja,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Grozījumi Direktīvā 2004/36/EK
   Direktīvas 2004/36/EK II pielikumu aizstāj ar šīs direktīvas pielikuma tekstu.
   2. pants
   Vadlīniju dokumenti
   Kad Eiropas Aviācijas drošības aģentūra izstrādā šīs direktīvas pielikumā minētos vadlīniju dokumentus, kas jāpiemēro dalībvalstīs, tā nosaka pārskatāmas procedūras apspriedēm ar dalībvalstīm, pamatojoties uz dalībvalstu aviācijas regulatīvo iestāžu iegūtajām speciālajām zināšanām un vajadzības gadījumā iesaistot piemērotus ieinteresēto personu ekspertus. Šajā nolūkā var paredzēt darba grupas izveidi.
   3. pants
   Transponēšana
   Ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu tās prasības.
   Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.
   4. pants
   Stāšanās spēkā
   Šī direktīva stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   5. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2008. gada 16. aprīlī

            Komisijas vārdā —

            priekšsēdētāja vietnieks

         Jacques BARROT

      (1)  OV L 143, 30.4.2004., 76. lpp. Direktīvā grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 2111/2005 (OV L 344, 27.12.2005., 15. lpp.).

      (2)  OV L 134, 20.5.2006., 16. lpp.

      (3)  OV L 373, 31.12.1991., 4. lpp. Regulā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 216/2008 (OV L 79, 19.3.2008., 1. lpp.).

      PIELIKUMS
      “
            II PIELIKUMS
            EK SAFA perona pārbaužu procedūru rokasgrāmata. Pamata elementi
            1.   VISPĀRĒJĀS NORĀDES
            1.1.   SAFA perona pārbaudes veic inspektori, kuriem ir pārbaudes veikšanai vajadzīgās obligātās zināšanas par tehniskajiem, lidojumderīguma un funkcionālajiem aspektiem, lai gadījumā, kad jākontrolē visi pārbaudes saraksta punkti, tas būtu izdarāms. Ja perona pārbaudi veic 2 vai vairāki inspektori, atbildību par galveno elementu pārbaudi – gaisa kuģa vizuālu pārbaudi no ārpuses, pilotu kabīnes, pasažieru salona un/vai bagāžas nodalījumu pārbaudi – inspektori var savstarpēji dalīt.
            1.2.   Pirms tās perona pārbaudes daļas sākšanas, kas notiek gaisa kuģī, inspektoriem jāstādās priekšā gaisa kuģa kapteinim vai, ja viņš/viņa nav uz vietas, citam gaisa kuģa apkalpes loceklim, vai arī pēc ieņemtā amata augstākajam ekspluatanta pārstāvim. Ja nav iespējams informēt nevienu ekspluatanta pārstāvi vai ja šāda pārstāvja gaisa kuģa tuvumā vai pašā gaisa kuģī nav, vispārējais princips ir SAFA perona pārbaudi neveikt. Īpašos gadījumos var pieņemt lēmumu SAFA perona pārbaudi tomēr veikt, bet šādā gadījumā šī pārbaude nozīmē tikai gaisa kuģa vizuālu pārbaudi no ārpuses.
            1.3.   Pārbaudei jābūt pēc iespējas visaptverošai atbilstoši rīcībā esošajam laikam un resursiem. Tas nozīmē, ka gadījumā, ja rīcībā esošais laiks un resursi ir ierobežoti, pārbauda nevis visas pozīcijas, bet gan to ierobežotu skaitu. Saskaņā ar SAFA perona pārbaudes veikšanai rīcībā esošo laiku un resursiem pārbaudāmās pozīcijas izraugās atbilstoši EK SAFA programmas mērķiem.
            1.4.   Perona pārbaude nedrīkst izraisīt pārbaudāmā gaisa kuģa izlidošanas nepamatotu kavēšanos. Daži no iemesliem (bet ne visi), kādēļ šāda kavēšanās būtu pamatota, ir: šaubas attiecībā uz operatīvo lidojuma plānu, gaisa kuģa lidojumderīgumu vai jebkādi citi jautājumi, kas ir tieši saistīti ar šā gaisa kuģa un tajā atrodošos cilvēku drošību.
            2.   INSPEKTORU KVALIFIKĀCIJA
            2.1.   Dalībvalstis nodrošina, lai no 2009. gada 1. janvāra visas SAFA perona pārbaudes tās teritorijā veiktu kvalificēti inspektori.
            2.2.   Dalībvalstis nodrošina, lai to inspektori atbilstu turpmāk tekstā izklāstītajiem kvalifikācijas kritērijiem.
            2.3.   Kvalifikācijas kritēriji
            2.3.1.   Atbilstības kritēriji
            Kvalifikācijas atbilstības nolūkos dalībvalstīm jānodrošina, ka SAFA inspektoru kvalifikācijas kandidātiem ir vajadzīgā izglītība aeronavigācijas jomā un/vai praktiska pieredze jomā(-s), uz ko pārbaudes attiecas, t. i.,

                        a)

                        gaisa kuģa darbība,

                        b)

                        personāla licencēšana,

                        c)

                        gaisa kuģa lidojumderīgums,

                        d)

                        bīstamās kravas.

                  2.3.2.   Prasības attiecībā uz apmācību
            Pirms kvalificēšanas kandidātiem jābūt sekmīgi pabeigušiem mācības, kurās ietilpst:

                        —

                           SAFA mācību organizācijas sniegtas teorijas nodarbības, kā noteikts 2.4. punktā,

                        —

                        praktiskās mācības, ko nodrošina SAFA mācību organizācija, kā noteikts 2.4. punktā, vai – kā to paredz 2.5. punkts – dalībvalsts iecelts vecākais inspektors, kas darbojas neatkarīgi no SAFA mācību organizācijas,

                        —

                        apmācība darba vietā, kuru nodrošina vairāku pārbaužu laikā, kuras veic dalībvalsts iecelts vecākais inspektors, kā to paredz 2.5. punkts.

                  2.3.3.   Prasības, lai kvalifikācija būtu derīga
            Dalībvalstis nodrošina, lai inspektori pēc kvalifikācijas saņemšanas to saglabātu šādi:

                        a)

                        periodiski piedaloties mācībās, kurās ietilpst SAFA mācību organizācijas sniegtas teorijas nodarbības, kā noteikts 2.4. punktā;

                        b)

                        ik 12 mēnešus pēc nesenākās SAFA apmācības pabeigšanas veicot minimālo skaitu perona pārbaužu, izņemot gadījumu, ja nacionālā aviācijas aģentūra inspektoru ir kvalificējusi arī lidojuma darbību vai lidojumderīguma pārbaužu veikšanai un ja inspektors regulāri ir iesaistīts vietējo gaisa pārvadātāju gaisa kuģu pārbaužu veikšanā.

                  2.3.4.   Vadlīniju dokumenti

               EASA izstrādā un vēlākais 2008. gada 30. septembrī publicē detalizētus vadlīniju dokumentus, kuru nolūks ir palīdzēt dalībvalstīm 2.3.1., 2.3.2. un 2.3.3. punkta īstenošanā.
            2.4.   SAFA mācību organizācijas
            2.4.1.   SAFA mācību organizācija var būt dalībvalsts kompetentās iestādes vai trešās personas organizācijas struktūra.
            Trešās personas organizācija var būt:

                        —

                        citas dalībvalsts kompetentās iestādes struktūra vai

                        —

                        neatkarīga organizācija.

                  2.4.2.   Dalībvalstis nodrošina, ka 2.3.2. punktā un 2.3.3. punkta a) apakšpunktā minētā apmācība, kuru nodrošina to valsts iestādes, atbilst vismaz attiecīgajām EASA izstrādātajām un publicētajām programmām.
            2.4.3.   Dalībvalstis, kuras ar SAFA saistītu apmācību nolūkos slēdz līgumus ar trešo personu organizācijām, ievieš šādu organizāciju novērtēšanas sistēmas. Šai sistēmai jābūt vienkāršai, pārskatāmai un proporcionālai, un tās darbībā jāņem vērā visi saistošie vadlīniju dokumenti, kurus sagatavojusi un publicējusi EASA. Šādās sistēmās var ņemt vērā arī citu dalībvalstu veiktos novērtējumus.
            2.4.4.   Trešo personu mācību organizācijas drīkst izmantot tikai tad, ja novērtējuma rezultātā secināts, ka apmācība tiks sniegta saskaņā ar attiecīgajām EASA izstrādātajām un publicētajām programmām.
            2.4.5.   Dalībvalstis nodrošina, lai to kompetento iestāžu apmācības programmas un/vai to ieviestās sistēmas trešo personu organizētu mācību novērtēšanai grozītu atbilstoši jaunākajiem ieteikumiem, kas pausti EASA veikto standartizācijas revīziju rezultātā saskaņā ar Komisijas Regulā (EK) Nr. 736/2006 (1) noteiktajām darba metodēm.
            2.4.6.   Dalībvalsts var lūgt EASA izvērtēt mācību organizāciju un sniegt atzinumu, uz kura pamata dalībvalsts var veikt savu novērtējumu.
            2.4.7.   EASA izstrādā un vēlākais 2008. gada 30. septembrī publicē detalizētus vadlīniju dokumentus, kuru nolūks ir palīdzēt dalībvalstīm šā punkta īstenošanā.
            2.5.   Vecākie inspektori
            2.5.1.   Dalībvalsts var iecelt vecākos inspektorus ar nosacījumu, ka tie atbilst attiecīgajiem kvalifikācijas kritērijiem, kas minētajai dalībvalstij jānosaka.
            2.5.2.   Dalībvalstis nodrošina, lai 2.5.1. punktā minētajos kritērijos ietilptu vismaz šādas prasības, atbilstoši kurām ieceltā persona:

                        —

                        3 gadus pirms iecelšanas par vecāko inspektoru ir pildījusi kvalificēta SAFA inspektora funkcijas,

                        —

                        3 gadu laikā pirms iecelšanas par vecāko inspektoru ir veikusi vismaz 36 SAFA pārbaudes.

                  2.5.3.   Dalībvalstis nodrošina, lai vecāko inspektoru sniegtā praktiskā apmācība un/vai apmācība darba vietā pamatotos uz attiecīgajām EASA izstrādātajām un publicētajām programmām.
            2.5.4.   Dalībvalstis var arī likt saviem vecākajiem inspektoriem sniegt praktisko apmācību un/vai apmācību darba vietā citu dalībvalstu inspektoriem, kuri jāapmāca.

               EASA izstrādā un vēlākais 2008. gada 30. septembrī publicē detalizētus vadlīniju dokumentus, kuru nolūks ir palīdzēt dalībvalstīm šā punkta īstenošanā.
            2.6.   Pārejas posma pasākumi
            2.6.1.   SAFA inspektori, kas atbilst 2.3.1. punktā minētajiem kvalifikācijas kritērijiem, kā arī 2.3.3. punkta b) apakšpunktā minētajam kritērijam par nesenāko pieredzi, atbilstoši Komisijas Direktīvas 2008/49/EK 3. pantam noteiktajā datumā jāuzskata par tādiem, kas var kvalificēties kā inspektori saskaņā ar šajā nodaļā izklāstītajām prasībām.
            2.6.2.   Neskarot 2.3.3. punkta a) apakšpunkta noteikumus, inspektoriem, kurus uzskata par kvalificētiem saskaņā ar 2.6.1. punktu, periodiski jāiziet apmācība, ko pakāpeniski nodrošina SAFA mācību organizācija, bet ne vēlāk kā līdz 2010. gada 1. jūlijam un pēc tam atbilstīgi 2.3.3. punkta a) apakšpunkta nosacījumiem.
            3.   STANDARTI
            3.1.   ICAO standarti un ICAO Eiropas reģionālās papildu procedūras ir pamatnosacījumi, atbilstoši kuriem gaisa kuģi un tā ekspluatantu pārbauda EK SAFA programmas ietvaros. Turklāt, pārbaudot gaisa kuģa tehnisko stāvokli, tā atbilstību pārbauda, par pamatu ņemot gaisa kuģu ražotāju standartus.
            4.   PĀRBAUDES PROCEDŪRA
            Pārbaudes punktu saraksta pozīcijas
            4.1.   Pārbaudāmās pozīcijas izraugās no SAFA perona pārbaudes ziņojuma, kurā kopumā minētas 54 pozīcijas (sk. 1. papildinājumu).
            4.2.   Pārbaudes un to rezultātā izdarītie konstatējumi, ja tādi ir, pēc pārbaudes pabeigšanas jānorāda SAFA perona pārbaudes ziņojumā.

               SAFA detalizētas vadlīnijas
            4.3.   Par katru SAFA perona pārbaudes ziņojumā iekļauto pārbaudāmo pozīciju tiks sagatavots sīks apraksts, kurā būs izklāstīts, cik lielā mērā un kā tā jāpārbauda. Papildus būs ietvertas atsauces uz attiecīgajām ICAO pielikumu prasībām, kas jāpiemēro. Šīs vadlīnijas EASA pilnveidos un publicēs kā sīki izstrādātu vadlīniju dokumentu, kurā vajadzības gadījumā var izdarīt grozījumus, ja tas jāpielāgo jaunākajiem piemērotajiem standartiem.
            Ziņojumu ievadīšana centralizētā SAFA datubāzē
            4.4.   Pēc iespējas nekavējoties un ne vēlāk kā 15 darbdienu laikā pēc pārbaudes veikšanas pārbaudes ziņojumu ievada SAFA centralizētajā datubāzē, pat ja netika izdarīti nekādi konstatējumi.
            5.   KONSTATĒJUMU KATEGORIJAS
            5.1.   Attiecībā uz katru pārbaudāmo pozīciju iespējamie konstatējumi ir trīs kategoriju novirzes no 3.1. punktā noteiktajiem standartiem. Šādu konstatējumu kategorijas ir:

                        —

                        1. kategorija – konstatētā ietekme uz drošību ir maznozīmīga,

                        —

                        2. kategorija – konstatētais var būtiskā mērā ietekmēt drošību, un

                        —

                        3. kategorija – konstatētajam ir ļoti liela ietekme uz drošību.

                  5.2.   Norādījumus tam, saskaņā ar kādiem nosacījumiem konstatēto iedala kādā no kategorijām, izstrādās un kā detalizētu vadlīniju dokumentu publicēs EASA, un vajadzības gadījumā tajā izdarīs grozījumus, lai to pielāgotu zinātnes un tehnikas sasniegumiem.
            6.   TUPMĀKIE PASĀKUMI, KAS JĀVEIC
            6.1.   Neskarot 1.2. punktu, aizpilda pārbaudes apliecinājumu, kurā ir vismaz 2. papildinājumā izklāstītie punkti, un tā kopiju nodod gaisa kuģa kapteinim vai, ja viņš/viņa nav uz vietas, citam gaisa kuģa apkalpes loceklim, vai arī pēc ieņemtā amata augstākajam ekspluatanta pārstāvim, kas atrodas gaisa kuģī vai ir tā tuvumā, kad tiek pabeigta SAFA pārbaude. Saņēmējam jāparaksta apstiprinājums par pārbaudes apliecinājuma saņemšanu, kuru pēc tam patur inspektors. Ja saņēmējs apstiprinājumu par saņemšanu atsakās parakstīt, to norāda pārbaudes apliecinājumā. EASA izstrādās un publicēs attiecīgas detalizētas instrukcijas, kas kalpos kā vadlīnijas šajā sakarā.
            6.2.   3.7.Atkarībā no tā, kādā kategorijā konstatējumi iekļauti, ir noteikti atsevišķi turpmākie pasākumi, kas jāveic. Saistību starp konstatējumu kategoriju un no tā izrietošajiem pasākumiem, kas jāveic, atspoguļo veicamo darbību klasifikācija, un to kā vadlīniju dokumentu izstrādās un publicēs EASA.
            6.3.   1. darbību klase: atbilstoši šai darbību klasei par SAFA perona pārbaudes rezultātiem ir jāinformē gaisa kuģa kapteinis vai, ja viņš/viņa nav uz vietas, cits gaisa kuģa apkalpes loceklis, vai arī pēc ieņemtā amata augstākais ekspluatanta pārstāvis. Šo informāciju attiecīgajai personai paziņo mutiski un tad iesniedz rakstveidā sagatavoto pārbaudes apliecinājumu. Šādu 1. darbību klases pasākumu veic pēc katras pārbaudes, neraugoties uz to, vai tajā izdarīti kādi konstatējumi.
            6.4.   2. darbību klase: atbilstoši šai darbību klasei

                        1)

                        notiek sarakste ar attiecīgo ekspluatantu, lai saņemtu apstiprinājumu par veiktajām koriģējošajām darbībām, un

                        2)

                        notiek sarakste ar atbildīgo valsti (ekspluatanta valsti un/vai reģistrācijas valsti) par to pārbaužu rezultātiem, kas veiktas attiecīgajam gaisa kuģim, kurš drošības aspektu ziņā tiek ekspluatēts šīs attiecīgās valsts pārraudzībā. Attiecīgā gadījumā šajā sarakstē ietilpst pieprasījums, lai saņemtu apstiprinājumu, ka koriģējošās darbības, kas veiktas atbilstīgi 1) apakšpunktam, ir apmierinošas.

                  Dalībvalstis iesniedz EASA ikmēneša ziņojumu par to, kas paveikts, īstenojot perona pārbaužu rezultātā sāktos turpmākos pasākumus.
            2. darbību klases pasākumus veic gadījumos, kad pārbaudes rezultātā izdara 2. vai 3. kategorijas konstatējumus.

               EASA izstrādās un publicēs attiecīgas detalizētas instrukcijas, kas kalpos kā vadlīnijas šajā sakarā.
            6.5.   3. darbību klase: 3. darbību klases pasākumus veic, ja pārbaudes rezultātā izdara 3. kategorijas konstatējumu. Ņemot vērā 3. kategorijas konstatējumu būtisko nozīmi sakarā ar to iespējamo ietekmi uz attiecīgā gaisa kuģa un tajā atrodošos cilvēku drošību, ir ieviests šāds iedalījums apakšklasēs:

                        1)

                        3.a klase – ierobežojumi attiecībā uz gaisa kuģa ekspluatāciju lidojuma laikā – kompetentā iestāde, kas veic perona pārbaudi, izdara slēdzienu, ka pārbaudes laikā atklāto trūkumu dēļ gaisa kuģa pacelšanās var notikt tikai ar noteiktiem ierobežojumiem.

                        2)

                        3.b klase – koriģējošas darbības pirms lidojuma – perona pārbaudes laikā konstatē trūkumus, kuru dēļ pirms paredzētā lidojuma jāveic viena vai vairākas koriģējošas darbības.

                        3)

                        3.c klase – par pārbaudi atbildīgās valsts aviācijas iestādes aizliegums gaisa kuģim lidot – gaisa kuģim aizliedz lidot gadījumā, kad ir izdarīti 3. kategorijas (kritiski) konstatējumi un ja kompetentā iestāde, kas veic perona pārbaudi, nav pārliecināta, ka gaisa kuģa ekspluatants pirms pacelšanās veiks korektīvas darbības trūkumu novēršanai, tādējādi tieši apdraudot gaisa kuģi un cilvēkus, kas tajā atrodas. Šādos gadījumos valsts aviācijas iestāde, kas veic perona pārbaudi, aizliedz gaisa kuģim pacelties tik ilgi, kamēr apdraudējums nav novērsts, un nekavējoties par to informē attiecīgā ekspluatanta un gaisa kuģa reģistrācijas valsts kompetentās iestādes.

                  Saskaņā ar 2. un 3. apakšpunktu veiktajās darbībās var ietilpt arī pārlidojums bez pasažieriem līdz tehniskās apkopes bāzei.

                        4)

                        3.d klase – tūlītējs ekspluatācijas aizliegums – ja pārbaudes laikā konstatē klaju un tūlītēju drošības apdraudējumu, dalībvalsts var noteikt ekspluatācijas aizliegumu, kā to paredz piemērotie valsts un Kopienas tiesību akti.

            1. papildinājums
            SAFA perona pārbaudes ziņojums

            2. papildinājums
            Pārbaudes apliecinājuma veidlapa

         ”

         (1)  OV L 129, 17.5.2006., 10. lpp.


title: Padomes Trešā Direktīva 90/232/EEK (1990. gada 14. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31990L0232

Oficiālais Vēstnesis L 129 , 19/05/1990 Lpp. 0033 - 0035 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 13 Sējums 19 Lpp. 0189  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 13 Sējums 19 Lpp. 0189

		Padomes Trešā Direktīva 90/232/EEK(1990. gada 14. maijs)par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanuEIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 100.a pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],sadarbībā ar Eiropas Parlamentu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],tā kā ar Padomes Direktīvu 72/166/EEK [4], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 84/5/EEK [5], Padome ir pieņēmusi noteikumus par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu civiltiesiskās atbildības sakarā jautājumos par transportlīdzekļu lietošanu un šīs atbildības apdrošināšanas pienākuma ieviešanu;tā kā Direktīvas 72/166/EEK 3. pants nosaka to, ka dalībvalstīm jāveic visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība attiecībā uz to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, būtu apdrošināta; tā kā saskaņā ar šiem pasākumiem būtu jānosaka sedzamās atbildības apjoms un apdrošināšanas seguma noteikumi;tā kā Direktīva 84/5/EEK, kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Spānijas un Portugāles Pievienošanās aktu, ir ievērojami samazinājusi atšķirības starp civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas līmeni un saturu dalībvalstīs; tā kā šajā apdrošināšanā joprojām ir ievērojamas atšķirības attiecībā uz apdrošināšanas segumu;tā kā ceļu satiksmes negadījumā cietušajām personām būtu jāgarantē līdzvērtīga attieksme neatkarīgi no tā, kurā vietā Kopienā negadījumi notikuši;tā kā dažās dalībvalstīs jo īpaši ir nepilnības transportlīdzekļa pasažieru obligātajā apdrošināšanā; tā kā, lai pasargātu šo iespējamo cietušo mazāk aizsargāto kategoriju, būtu jāparedz daži iztrūkstošie noteikumi;tā kā būtu jānovērš visas neskaidrības attiecībā uz Direktīvas 72/166/EEK 3. panta 2. punkta pirmā ievilkuma piemērošanu; tā kā visām transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas polisēm jābūt derīgām visā Kopienas teritorijā;tā kā apdrošināto personu interesēs katrai apdrošināšanas polisei visās dalībvalstīs turklāt būtu jānodrošina apdrošinājuma vienreizēja prēmija, ko paredz valsts tiesību akti vai ko paredz tās dalībvalsts tiesību akti, kurā transportlīdzeklis parasti atrodas, ja apdrošinājums ir lielāks;tā kā Direktīvas 84/5/EEK 1. panta 4. punkts prasa visām dalībvalstīm izveidot vai pilnvarot organizāciju, kas sniegtu kompensāciju cietušajiem negadījumos, kurus izraisījuši neapdrošināti vai neidentificēti transportlīdzekļi; tā kā tomēr iepriekšminētais noteikums neskar dalībvalstu tiesības aplūkot minētās iestādes kompensācijas kā subsidētas vai nesubsidētas;tā kā tomēr, ja noticis negadījums, ko radījis neapdrošināts transportlīdzeklis, dažās dalībvalstīs pirms pieprasīšanas iestādei cietušajam ir jāpierāda, ka atbildīgā persona ir maksātnespējīga vai atsakās maksāt kompensāciju; tā kā šī iestāde labāk nekā cietušais var celt prasību pret atbildīgo personu; tā kā tomēr būtu jānovērš, ka iestāde pieprasītu cietušajam, kuram pienākas kompensācija, pierādīt, ka atbildīgā persona ir maksātnespējīga vai atsakās maksāt;tā kā, ja rodas strīds starp iepriekšminēto iestādi un civiltiesiskās atbildības apdrošinātāju par to, kuram būtu jāmaksā kompensācija negadījumā cietušajam, tad lai novērstu to, ka kompensācijas izmaksa cietušajam aizkavējas, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka viena no šīm pusēm līdz strīda atrisināšanai ir pirmām kārtām atbildīgā par kompensācijas izmaksu;tā kā ceļu satiksmes negadījumā cietušajām personām dažreiz ir grūti noskaidrot tās apdrošināšanas sabiedrības nosaukumu, kurā ir apdrošināta negadījumā iesaistītā transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskā atbildība; tā kā šādu cietušo personu interesēs dalībvalstīs būtu jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka šādu informāciju var iegūt nekavējoties;tā kā, ņemot vērā visus šos apsvērumus, būtu vienādi jāpapildina iepriekšējās divas direktīvas par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu lietošanu;tā kā šāds papildinājums, kas apdrošinātajām personām un negadījumā cietušajiem nodrošina labāku aizsardzību, turpmāk atvieglos šķērsot Kopienas iekšējās robežas un iekšējā tirgus izveidi un darbību; tā kā tādēļ būtu jāņem vērā augsts patērētāju aizsardzības līmenis;tā kā saskaņā ar Līguma 8.c pantu ir vēlams ņemt vērā, cik daudz darba jāveic valstīm ar atšķirīgu ekonomiskās attīstības līmeni; tā kā tāpēc dažām dalībvalstīm būtu jāpiešķir pārejas režīms, lai dažus šīs direktīvas noteikumus varētu ieviest pakāpeniski,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsNeskarot Direktīvas 84/5/EEK 2. panta 1. punkta otro daļu, Direktīvas 72/166/EEK 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana ietver atbildību par transportlīdzekļa lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju.Šajā direktīvā "transportlīdzeklis" ir jebkurš transportlīdzeklis, kas definēts Direktīvas 72/166/EEK 1. pantā.2. pantsDalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka visas transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas polises:- ņemot par pamatu vienreizēju prēmiju, attiecas uz visu Kopienas teritoriju un- ņemot par pamatu to pašu vienreizējo prēmiju, visās dalībvalstīs nodrošina apdrošinājumu, ko paredz valsts tiesību akti vai ko paredz tās dalībvalsts tiesību akti, kurā transportlīdzeklis parasti atrodas, ja šis apdrošinājums ir lielāks.3. pantsPadomes Direktīvas 84/5/EEK 1. panta 4. punkta pirmo daļu papildina ar šādu teikumu:"Tomēr dalībvalstis var neatļaut iestādei izmaksāt kompensāciju cietušām personām, ja konstatē, ka atbildīgā persona ir maksātnespējīga vai atsakās maksāt."4. pantsJa rodas strīds starp iestādi, kas minēta Direktīvas 84/5/EEK 1. panta 4. punktā, un civiltiesiskās atbildības apdrošinātāju par to, kuram būtu jāmaksā kompensācija negadījumā cietušajai personai, tad dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai viena no šīm pusēm pirmām kārtām būtu atbildīga par kompensācijas izmaksu bez aizkavēšanās.Ja galu galā ir nolemts, ka visa kompensācija vai tās daļa jāmaksā otrai pusei, tad šī puse attiecīgi atlīdzina tai, kura ir samaksājusi.5. pants1. Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ceļu satiksmes negadījumā cietušās personas ātri var noskaidrot tās apdrošināšanas sabiedrības nosaukumu, kurā ir apdrošināta negadījumā iesaistītā transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskā atbildība.2. Komisija līdz 1995. gada 31. decembrim iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu par šā panta 1. punkta īstenošanu.Vajadzības gadījumā Komisija iesniedz Padomei attiecīgus priekšlikumus.6. pants1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai līdz 1992. gada 31. decembrim izpildītu šīs direktīvas prasības. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju.2. Atkāpjoties no 1. punkta:- Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei un Portugāles Republikai 1. un 2. panta prasības jāizpilda līdz 1995. gada 31. decembrim,- Īrijai 1. panta prasības attiecībā uz motociklu aizmugurējā sēdekļa pasažieriem jāizpilda līdz 1998. gada 31. decembrim un 1. panta prasības attiecībā uz pārējiem transportlīdzekļiem un 2. panta prasības jāizpilda līdz 1995. gada 31. decembrim.7. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1990. gada 14. maijāPadomes vārdā —priekšsēdētājsD. J. O'Malley[1] OV C 16, 20.1.1989., 12. lpp.[2] OV C 304, 4.12.1989., 41. lpp. unOV C 113, 7.5.1990.[3] OV C 159, 26.6.1989., 7. lpp.[4] OV L 103, 2.5.1972., 1. lpp.[5] OV L 8, 11.1.1984., 17. lpp.--------------------------------------------------