title: Komisijas Direktīva 2007/35/EK ( 2007. gada 18. jūnijs ), ar ko groza Padomes Direktīvu 76/756/EEK attiecībā uz apgaismes ierīču un gaismas signālierīču uzstādīšanu mehāniskajiem transportlīdzekļiem un to piekabēm, lai pielāgotu minēto direktīvu tehnikas attīstībai   (Dokuments attiecas uz EEZ)

text:
               19.6.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 157/14

      KOMISIJAS DIREKTĪVA 2007/35/EK
   (2007. gada 18. jūnijs),
   ar ko groza Padomes Direktīvu 76/756/EEK attiecībā uz apgaismes ierīču un gaismas signālierīču uzstādīšanu mehāniskajiem transportlīdzekļiem un to piekabēm, lai pielāgotu minēto direktīvu tehnikas attīstībai
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,
   ņemot vērā Padomes 1970. gada 6. februāra Direktīvu 70/156/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju tipa apstiprinājumu (1), un jo īpaši tās 13. panta 2. punkta otro ievilkumu,
   ņemot vērā Padomes 1976. gada 27. jūlija Direktīvu 76/756/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz apgaismes ierīču un gaismas signālierīču uzstādīšanu mehāniskajiem transportlīdzekļiem un to piekabēm (2), un jo īpaši tās 4. pantu,
   tā kā:

               (1)

               Direktīva 76/756/EEK ir viena no atsevišķajām direktīvām par EK tipa apstiprināšanas procedūru, kas noteikta ar Direktīvu 70/156/EEK. Tāpēc Direktīvas 70/156/EEK noteikumus attiecībā uz transportlīdzekļu sistēmām, detaļām un atsevišķām tehniskām vienībām piemēro Direktīvai 76/756/EEK.

               (2)

               Lai palielinātu ceļu satiksmes drošību, uzlabojot lielu kravas automašīnu un to piekabju redzamību, Direktīvā 76/756/EEK jāievieš prasība aprīkot šādus transportlīdzekļus ar atstarotājiem.

               (3)

               Lai ņemtu vērā turpmākus grozījumus ANO/EEK Noteikumos Nr. 48 (3), par ko Kopiena jau ir vienojusies, ir lietderīgi pielāgot Direktīvu 76/756/EEK tehnikas attīstībai, saskaņojot to ar minēto noteikumu tehniskajām prasībām. Skaidrības labad jāaizstāj Direktīvas 76/756/EEK II pielikums.

               (4)

               Tāpēc attiecīgi jāgroza Direktīva 76/756/EEK.

               (5)

               Šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar Tehniskās attīstības pielāgošanas komitejas sniegto atzinumu,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvas 76/756/EEK II pielikumu aizstāj ar šīs direktīvas pielikumu.
   2. pants
   No 2011. gada 10. jūlija, ja nav ievērotas ar šo direktīvu grozītās Direktīvas 76/756/EEK prasības, dalībvalstis, pamatojoties uz iemesliem, kas saistīti ar apgaismes ierīču un gaismas signālierīču uzstādīšanu, uzskata, ka atbilstības sertifikāti, kas pievienoti jauniem transportlīdzekļiem saskaņā ar Direktīvas 70/156/EEK noteikumiem, vairs nav derīgi šīs direktīvas 7. panta 1. punkta nolūkā.
   3. pants
   1.   Dalībvalstīm vēlākais līdz 2008. gada 9. jūlijam jāpieņem un jāpublicē šīs direktīvas izpildīšanai nepieciešamie likumi, regulas un administratīvie akti. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmus minēto aktu noteikumus un minēto aktu un šīs direktīvas atbilstības tabulu.
   Tās piemēro minētos noteikumus no 2008. gada 10. jūlija.
   Pieņemot minētos noteikumus, dalībvalstis tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī pievieno šādu atsauci to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka to, kā izdarīt šādu atsauci.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus valsts tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   4. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   5. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2007. gada 18. jūnijā

            Komisijas vārdā —

            priekšsēdētāja vietnieks

         Günter VERHEUGEN

      (1)  OV L 42, 23.2.1970., 1. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2006/96/EK (OV L 363, 20.12.2006., 81. lpp.).

      (2)  OV L 262, 27.9.1976., 1. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas Direktīvu 97/28/EK (OV L 171, 30.6.1997., 1. lpp.).

      (3)  OV L 137, 30.5.2007., 1. lpp.

      PIELIKUMS

            “II PIELIKUMS

                        1.

                        Tehniskās prasības ir noteiktas 2., 5. un 6. punktā un 3. līdz 9. pielikumā ANO/EEK Noteikumos Nr. 48 (1).

                        2.

                        Piemērojot 1. punktā minēto noteikumu, ievēro šādus nosacījumus:

                                    a)

                                    “transportlīdzeklis bez kravas” ir transportlīdzeklis, kura masa ir minēta šīs direktīvas I pielikuma 1. papildinājuma 2.6. punktā, bez vadītāja;

                                    b)

                                    “paziņojuma veidlapa” ir “tipa apstiprinājuma sertifikāts”, kā noteikts šīs direktīvas I pielikuma 2. papildinājumā;

                                    c)

                                    ar “attiecīgo noteikumu līgumslēdzējām pusēm” saprot “dalībvalstis”;

                                    d)

                                    ar atsauci uz Noteikumiem Nr. 3 saprot atsauci uz Direktīvu 76/757/EEK;

                                    e)

                                    2. zemsvītras piezīmi 2.7.25. punktā nepiemēro;

                                    f)

                                    8. zemsvītras piezīmi 6.19. punktā nepiemēro;

                                    g)

                                    5. pielikuma 1. zemsvītras piezīmi saprot šādi: “Kategoriju definīcijas skatīt Direktīvas 70/156/EEK II pielikuma A iedaļā.”

                        3.

                        Neskarot Direktīvas 70/156/EEK 8. panta 2.a, 2.c un 3. punkta prasības, šā pielikuma prasības un citas atsevišķo direktīvu prasības, aizliegts uzstādīt apgaismes ierīces un gaismas signālierīces, kas atšķiras no ierīcēm, kuras definētas ANO/EEK Noteikumu Nr. 48 2.7. punktā.

         (1)  OV L 137, 30.5.2007., 1. lpp.”


title: Komisijas Septītā Direktīva (1976. gada 1. marts), ar ko nosaka Kopienas analīžu metodes barības oficiālajai kontrolei

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31976L0372

Oficiālais Vēstnesis L 102 , 15/04/1976 Lpp. 0008 - 0018 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 3 Sējums 7 Lpp. 0048  Speciālizdevums grieķu valodā Nodaļa 03 Sējums 15 Lpp. 0031  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 3 Sējums 7 Lpp. 0048  Speciālizdevums spāņu valodā: Nodaļa 03 Sējums 10 Lpp. 0044  Speciālizdevums portugāļu valodā Nodaļa 03 Sējums 10 Lpp. 0044

		Komisijas Septītā Direktīva(1976. gada 1. marts),ar ko nosaka Kopienas analīžu metodes barības oficiālajai kontrolei(76/372/EEK)EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes 1970. gada 20. jūlija Direktīvu par paraugu ņemšanas un analīžu Kopienas metožu ieviešanu barības oficiālajai kontrolei [1], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Pievienošanās aktu [2], un jo īpaši tās 2. pantu,tā kā minētajā direktīvā ir prasīts veikt oficiālu barības kontroli, izmantojot paraugu ņemšanas un analīžu Kopienas metodes, lai pārbaudītu atbilstību prasībām, kas normatīvo un administratīvo aktu noteikumos paredzētas attiecībā uz barības kvalitāti un sastāvu;tā kā ar Komisijas 1971. gada 15. jūnija Direktīvu 71/250/EEK [3], 1971. gada 18. novembra Direktīvu 71/393/EEK [4], 1972. gada 27. aprīļa Direktīvu 72/199/EEK [5], 1972. gada 5. decembra Direktīvu 73/46/EEK [6], 1974. gada 25. marta Direktīvu 74/203/EEK [7] un 1974. gada 20. decembra Direktīvu 75/84/EEK [8] jau ir noteiktas vairākas Kopienas analīžu metodes;tā kā šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar Barības pastāvīgās komitejas sniegto atzinumu,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDalībvalstis prasa, lai analīzes, ar ko barības oficiālās kontroles nolūkā nosaka aflatoksīna B1 saturu, izdara saskaņā ar šīs direktīvas pielikumā aprakstītajām metodēm.Vispārīgos noteikumus, kas izklāstīti 1971. gada 15. jūnija Pirmās direktīvas 71/250/EEK pielikuma 1. daļā "Ievads", izņemot to daļu, kas attiecas uz analizējamā parauga sagatavošanu, piemēro šīs direktīvas pielikumā aprakstītajām metodēm.2. pantsDalībvalstīs ne vēlāk kā līdz 1976. gada 1. oktobrim stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu atbilstību šai direktīvai. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.3. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1976. gada 1. martāKomisijas vārdā —Komisijas loceklisP. J. Lardinois[1] OV L 170, 3.8.1970., 2. lpp.[2] OV L 73, 27.3.1972., 14. lpp.[3] OV L 155, 12.7.1971., 13. lpp.[4] OV L 279, 20.12.1971., 7. lpp.[5] OV L 123, 29.5.1972., 6. lpp.[6] OV L 83, 30.3.1973., 21. lpp.[7] OV L 108, 22.4.1974., 7. lpp.[8] OV L 32, 5.2.1975., 26. lpp.--------------------------------------------------PIELIKUMSAFLATOKSĪNA B1 NOTEIKŠANAA. VIENDIMENSIJAS PLĀNSLĀŅU HROMATOGRĀFIJAS METODE1. Mērķis un piemērošanas jomaAr šo metodi var noteikt aflatoksīna B1 saturu šādā barībā: zemesriekstos, koprā, linsēklās, sojā, sezamā, babasū palmā, kukurūzas dīgļu eļļas raušos, labībā un labības produktos, zirņu miltos, kartupeļu mīkstumā un kartupeļu cietē. Zemākā noteikšanas robeža ir 0,01 mg/kg (10 ppb).Ja traucējošu vielu klātbūtne apgrūtina noteikšanu, analīze jāatkārto, izmantojot B metodi (divdimensiju plānslāņu hromatogrāfija).2. PrincipsParaugu ekstrahē ar hloroformu. Ekstraktu izfiltrē, ņem alikvotu daļu un attīra kolonnas hromatogrāfijā ar silikagelu. Eluātu ietvaicē un atlikumu no jauna izšķīdina noteiktā daudzumā hloroforma vai benzola un acetonitrila maisījuma. Alikvotu šā šķīduma daļu lieto plānslāņu hromatogrāfijā. Apstarojot hromatogrammu ar UV gaismu, aflatoksīna daudzumu nosaka vizuāli vai fluordensitometrijā, salīdzinot ar aflatoksīna B1 standartiem, kuros aflatoksīna daudzums ir zināms. No barības ekstrahētā aflatoksīna B1 identitāte jāapstiprina saskaņā ar norādīto procedūru.3. ReaģentiNB:Ja nav citu norādījumu, visiem reaģentiem jābūt "analītiska reaģenta" kvalitātei.3.1. Acetons.3.2. Hloroforms, kas stabilizēts ar 0, 5–1,0 % 96 % etanola (V/V).3.3. N-heksāns.3.4. Metilspirts.3.5. Bezūdens dietilēteris, kas nesatur peroksīdus.3.6. Benzola un acetonitrila maisījums: 98/2 (V/V).3.7. Hloroforma (3.2.) un metilspirta (3.4.) maisījums: 97/3 (V/V).3.8. Kolonnas hromatogrāfijai – silikagels, kura daļiņu lielums ir 0,05–0,20 mm.3.9. Absorbējoša kokvilnas vate, kas iepriekš attaukota ar hloroformu, vai stikla vate.3.10. Granulēts bezūdens nātrija sulfāts.3.11. Inerta gāze, piemēram, slāpeklis.3.12. 1 N sālsskābe.3.13. 50 % (V/V) sērskābe.3.14. Kizelgūrs (diatomīts), kas mazgāts skābē.3.15. Silikagels G-HR vai līdzvērtīgs – plānslāņu hromatogrāfijai.3.16. Standartšķīdums ar apmēram 0,1 μg aflatoksīna B1 uz ml hloroforma (3.2.) vai benzola/acetonitrila maisījuma (3.6.), ko gatavo un pārbauda, kā norādīts 7. iedaļā.3.17. Kvalitatīvai pārbaudei paredzēts standartšķīdums, kas satur apmēram 0,1 μg aflatoksīna B1 un B2 uz ml hloroforma (3.2.) vai benzola/acetonitrila maisījuma (3.6.). Šīs koncentrācijas ir orientējošas. Tās jāprecizē, lai abiem aflatoksīniem nodrošinātu vienādu fluorescences intensitāti.3.18. Attīstītāji:3.18.1. Hloroforms (3.2.)/acetons (3.1.): 9/1 (V/V), nepiesātināta kamera.3.18.2. Dietilēteris (3.5.)/metilspirts (3.4.)/ūdens: 96/3/1 (V/V/V), nepiesātināta kamera.3.18.3. Dietilēteris (3.5.)/metilspirts(3.4.)/ūdens: 94/4,5/1,5 (V/V/V), piesātināta kamera.3.18.4. Hloroforms (3.2.)/metilspirts (3.4.): 94/6 (V/V), piesātināta kamera.3.18.5. Hloroforms (3.2.)/metilspirts (3.4.): 97/3 (V/V), piesātināta kamera.4. Aparatūra4.1. Smalcinātājs – maisītājs.4.2. Kratītājs vai magnētiskais maisītājs.4.3. Šleihera un Šīla kroku filtri Nr. 588 vai līdzvērtīgi ar 24 cm diametru.4.4. Hromatogrāfijas stikla caurule, kuras iekšējais diametrs ir 22 mm un garums 300 mm, ar politetrafluoretilēna (PTFE) krānu un 250 ml rezervuāru.4.5. Rotācijas ietvaicētājs ar 500 ml apaļkolbu.4.6. 500 ml koniskās kolbas ar šlifa aizbāžņiem.4.7. Plānslāņu hromatogrāfijas iekārta.4.8. Stikla plates plānslāņu hromatogrāfijai, 200 x 200 mm, sagatavotas kā norādīts tālāk tekstā (norādītie daudzumi ir pietiekami piecu plašu sagatavošanai). 30 g silikagela G-HR (3.15.) liek koniskā kolbā. Pievieno 60 ml ūdens, aiztaisa un krata vienu minūti. Suspensiju klāj uz platēm tā, lai izveidojas viendabīgs 0,25 mm slānis. Ļauj nožūt un liek eksikatorā ar silikagelu. Lietošanas laikā plates aktivē, turot vienu stundu žāvēšanas skapī 110 °C temperatūrā.Var izmantot gatavas plates, ja tās dod līdzīgus rezultātus tiem, ko iegūst ar platēm, kuras gatavo, kā aprakstīts iepriekš.4.9. UV lampa ar lielu viļņu garumu (360 nm). Gaismas intensitātei jānodrošina 1 ng aflatoksīna B1 plankuma skaidra izšķiršana uz plānslāņu hromatogrāfijas plates 10 cm attālumā no lampas.4.10. Graduētas 10 ml mēģenes ar polietilēna aizbāžņiem.4.11. UV spektrofotometrs.4.12. Fluordensitometrs (vēlams).5. Procedūra5.1. Parauga sagatavošana (sk. "Piezīmes" C daļas 1. punktā)Samaļ paraugu tā, lai tas viss iet caur sietu ar 1 mm acu izmēru (saskaņā ar ISO R 565 ieteikumiem).5.2. Ekstrakcija50 g samalta un homogenizēta parauga liek koniskā 500 ml kolbā (4.6.). Pievieno 25 g kizelgūra (3.14.), 25 ml ūdens un 250 ml hloroforma (3.2.). Aiztaisa kolbu, krata vai maisa 30 minūtes ar aparātu (4.2.) un izfiltrē caur kroku filtru (4.3.). Izmet pirmos 10 ml filtrāta un savāc 50 ml.5.3. Kolonnas tīrīšanaHromatogrāfijas caurules (4.4.) apakšgalā ieliek kokvilnas vai stikla vates tamponu (3.9.), divas trešdaļas caurules piepilda ar hloroformu (3.2.) un pievieno 5 g nātrija sulfāta (3.10.).Pārbauda, vai nātrija sulfāta slāņa augšējā virsma ir līdzena, un mazās porcijās pievieno 10 g silikagela (3.8.). Pēc katras porcijas pievienošanas labi samaisa, lai neveidojas gaisa burbuļi. Ļauj nostāties 15 minūtes un tad uzmanīgi pievieno 15 g nātrija sulfāta (3.10.). Ļauj šķidrumam tecēt uz leju, līdz tas ir nedaudz virs nātrija sulfāta slāņa augšējās virsmas.Sajauc 50 ml ekstrakta, kas savākts, kā aprakstīts 5.2., ar 100 ml n-heksāna (3.3.), un maisījumu kvantitatīvi pārnes uz kolonnu. Ļauj šķidrumam tecēt uz leju, līdz tas ir nedaudz virs nātrija sulfāta slāņa augšējās virsmas. Šīs saskalas nolej. Tad pievieno 100 ml dietilētera (3.5.) un vēlreiz ļauj tecēt līdz nātrija sulfāta slāņa augšējai virsmai. Veicot šīs darbības, jāraugās, lai tecēšanas ātrums ir no 8 līdz 12 ml minūtē un lai kolonna neiztek sausa. Nolej iztekošo šķidrumu. Pēc tam eluē ar 150 ml hloroforma/metilspirta maisījuma (3.7.) un savāc visu eluātu.Pēdējo ar rotācijas ietvaicētāju (4.5.) gandrīz līdz sausam stāvoklim ietvaicē inertas gāzes plūsmā (3.11.) temperatūrā, kas nepārsniedz 50 °C. Atlikumu, izmantojot hloroforma (3.2.) vai benzola un acetonitrila maisījumu (3.6.), kvantitatīvi pārnes uz graduētu 10 ml mēģeni (4.10.). Šķīdumu koncentrē inertas gāzes (3.11.) plūsmā un pēc tam papildina tilpumu līdz 2 ml ar hloroformu (3.2.) vai benzola un acetonitrila maisījumu (3.6.).5.4. Plānslāņu hromatogrāfijaUz plānslāņu hromatogrāfijas plates 2 cm no apakšējās malas ar 2 cm atstarpēm (4.8.) pārnes turpmāk norādītos standartšķīduma un ekstrakta tilpumus:- 10, 15, 20, 30 un 40 μl aflatoksīna B1 standartšķīduma (3.16.),- 10 μl ekstrakta, ko iegūst, kā aprakstīts 5.3. punktā, un uzliek virsū tajā pašā vietā, 20 μl standartšķīduma (3.16.),- 10 un 20 μl ekstrakta, ko iegūst, kā aprakstīts 5.3. punktā.Hromatogrammu attīsta tumsā ar vienu no attīstītājiem (3.18.). Attīstītājs jāizvēlas iepriekš, liekot 25 μl kvalitatīvā standartšķīduma (3.17.) uz plates un pārbaudot, vai pēc attīstīšanas aflatoksīns B1 ir pilnīgi atdalījies no B2.Ļauj attīstītājiem iztvaikot tumsā un pēc tam apstaro ar UV gaismu, liekot plati 10 cm attālumā no lampas (4.9.). Aflatoksīna B1 plankumi fluorescē zili.5.5. Kvantitatīva noteikšanaNosaka vizuāli vai fluordensitometrijā, kā norādīts turpmāk.5.5.1. Vizuālie mērījumiAflatoksīna B1 daudzumu ekstraktā nosaka, salīdzinot ekstrakta plankumu fluorescences intensitāti ar standartšķīduma plankumu fluorescences intensitāti. Vajadzības gadījumā interpolē. Fluorescencei, kas rodas, ekstraktu uzliekot uz standartšķīduma, jābūt intensīvākai par 10 μl ekstrakta fluorescenci un nedrīkst būt vairāk par vienu redzamu plankumu. Ja 10 μl ekstrakta fluorescence ir intensīvāka par 40 μl standartšķīduma fluorescenci, ekstraktu pirms atkārtotas plānslāņu hromatogrāfijas atšķaida 10 vai 100 reižu ar hloroformu (3.2.) vai benzola un acetonitrila maisījumu (3.6.).5.5.2. Fluordensitometrijas mērījumiAflatoksīna B1 plankumu fluorescences intensitāti mēra ar fluordensitometru (4.12.) 365 nm garuma indukcijas viļņos un 443 nm garuma emisijas viļņos. Aflatoksīna B1 daudzumu ekstrakta plankumos nosaka, salīdzinot to fluorescences intensitāti ar aflatoksīna B1 standarta plankumu fluorescences intensitāti.5.6. Aflatoksīna B1 identitātes apstiprināšanaAflatoksīna B1 identitāti ekstraktā apstiprina turpmāk norādītajās procedūrās.5.6.1. Apstrāde ar sērskābiSaskaņā ar 5.4. iegūto hromatogrammu apsmidzina ar sērskābi (3.13.). Aflatoksīna B1 plankumu zilajai fluorescencei jākļūst dzeltenai, apstarojot ar UV gaismu.5.6.2. Divdimensiju hromatogrāfija ar aflatoksīna B1 pusacetāla (aflatoksīna B2a) veidošanosNB:Turpmāk aprakstītās darbības jāveic, precīzi ievērojot diagrammu 3. attēlā.5.6.2.1. Šķīdumu lietojumsUz plates (4.8.) novelk divas taisnas līnijas, kas ir paralēlas divām blakuspusēm (6 cm uz iekšu no katras puses), lai ierobežotu šķīdinātāja frontu pārvietošanos. Ar kapilārpipetēm vai mikropipetēm uz plates uzpilina šādus šķīdumus:- punktā A: tilpumu attīrīta parauga ekstrakta, kas iegūts, kā aprakstīts 5.3. punktā, un satur apmēram 2,5 nm aflatoksīna B1,- punktā B un C: 25 μl standartšķīduma (3.16.).5.6.2.2. AttīstīšanaHromatogrammu attīsta tumsā virzienā I ar attīstītāju (3.18.1.) (1 cm slānis nepiesātinātā kamerā), līdz šķīdinātāju fronte sasniedz šķīdinātāja robežlīniju.Izņem plati no kameras un piecas minūtes ļauj žūt tumsā apkārtējās vides temperatūrā. Tad 2,5 cm augstā joslā izsmidzina sālsskābi (3.12.), noklājot punktus A un B, kas 3. attēlā parādīti iezīmētajā rajonā, līdz tā kļūst tumša, bet plates atlikušo daļu aizsedz ar stikla plāksni. Ļauj reaģēt tumsā 10 minūtes, žāvē ar gaisa plūsmu apkārtējās vides temperatūrā.Pēc tam hromatogrammu attīsta tumsā virzienā II ar attīstītāju (3.18.1.) (1 cm slānis nepiesātinātā kamerā), līdz šķīdinātāju fronte sasniedz šķīdinātāja robežlīniju. Izņem plati no kameras un ļauj žūt apkārtējās vides temperatūrā.5.6.2.3. Hromatogrammas interpretācija.Hromatogrammu apskata UV gaismā (4.9.) un pārbauda, vai tai ir šādas iezīmes:a) zils fluorescents aflatoksīna B1 plankums, kas radies no standartšķīduma C punktā (pārvietošanās virzienā I);b) zils fluorescents (ar sālsskābi) nereaģējuša aflatoksīna B1 plankums un intensīvāk zils fluorescents aflatoksīna B1-pusacetāla plankums, kuri abi radušies no standartšķīduma punktā B (pārvietošanās virziens II);c) plankumi, kas atbilst b) punktā aprakstītajiem; radušies no parauga ekstrakta punktā A. Šo plankumu atrašanās vietu nosaka, pirmkārt, aflatoksīna B1 pārvietošanās attālums no punkta A virzienā I (vienāds ar punktā C uzpilinātā standarta pārvietošanās attālumu) un, otrkārt, aflatoksīna B1-pusacetāla pārvietošanās attālumi no tā virzienā II (vienādi ar punktā B uzpilinātā standarta pārvietošanās attālumu). To pusacetāla plankumu fluorescences intensitātei, kas radušies no ekstrakta un no standartšķīduma, kas uzpilināts punktā B, būtu jāsakrīt.6. Rezultātu aprēķināšana6.1. Pēc vizuālajiem mērījumiemSaturu mikrogramos aflatoksīna B1 uz kg parauga (ppb) aprēķina pēc formulas:S · Y · VW · Xkur:Y un X ir attiecīgi aflatoksīna B1 standartšķīduma (3.16.) un ekstrakta ar līdzīgu fluorescences intensitāti tilpums mikrolitros,S = koncentrācija mikrogramos aflatoksīna B1 uz ml standartšķīduma (3.16.),V = ekstrakta galīgais tilpums mikrolitros, no kura var sagatavot jebkuru vajadzīgo atšķaidījumu,W = parauga svars gramos, kas atbilst kolonnas tīrīšanas ekstrakta tilpumam.6.2. Pēc fluordensitometrijas mērījumiemSaturu mikrogramos aflatoksīna B1 uz kg parauga aprēķina pēc formulas:S · VW · Ykur:Y = uz plates uzpilinātā ekstrakta tilpums mikrolitros (10 vai 20 μl),S = aflatoksīna B1 daudzums nanogramos ekstrakta plankumā (proporcionāls attiecīgajai Y vērtībai), ko izsecina no mērījumiem,V = ekstrakta galīgais tilpums mikrolitros, no kura var sagatavot jebkuru vajadzīgo atšķaidījumu,W = parauga svars gramos, kas atbilst kolonnas tīrīšanas ekstrakta tilpumam.7. Standartšķīduma (3.16.) gatavošana un pārbaude7.1 Aflatoksīna B1 koncentrācijas noteikšanaSagatavo aflatoksīna B1 standartšķīdumu hloroformā (3.2.) vai benzola un acetonitrila maisījumā (3.6.) ar koncentrāciju no 8 līdz 10 μg/ml. Ar spektrofotometru (4.11.) nosaka absorbcijas spektru no 330 līdz 370 nm.Izmēra optisko blīvumu (A) 363 nm līmenī hloroforma šķīdumā; vai 348 nm līmenī benzola un acetonitrila maisījuma šķīdumā.Aprēķina aflatoksīna B1 koncentrāciju mikrogramos uz ml šķīduma pēc formulām:hloroforma šķīdumā,benzola un acetonitrila maisījuma šķīdumā.Pēc vajadzības, sargājot no dienasgaismas, atšķaida, lai iegūtu darba standartšķīdumu ar aflatoksīna B1 koncentrāciju apmēram 0,1 μg/ml. Glabājot ledusskapī 4 °C temperatūrā, šis šķīdums ir stabils divas nedēļas.7.2 Hromatogrāfiskās tīrības pārbaudeUzpilina uz plates (4.8.) 5 μl aflatoksīna B1 standartšķīduma, kas satur no 8 līdz 10 μg/ml (7.1.). Hromatogrammu attīsta, kā norādīts 5.4. punktā. UV gaismā hromatogrammā vajadzētu būt redzamam tikai vienam plankumam, un sākumpunktā nedrīkst būt uztverama fluorescence.8. AtkārtojamībaNo viena parauga viena analītiķa divās paralēlās noteikšanās iegūto rezultātu atšķirība nedrīkst pārsniegt:- 25 % no lielākā rezultāta, ja aflatoksīna B1 saturs ir no 10 līdz 20 μg/kg,- 5 μg pēc absolūtā lieluma, ja saturs ir lielāks par 20 un mazāks par 50 μg/kg,- 10 % no lielākā rezultāta, ja saturs pārsniedz 50 μg/kg.9. ReproducējamībaSk. "Piezīmes" C daļas 2. punktā.B. DIVDIMENSIJU PLĀNSLĀŅU HROMATOGRĀFIJAS METODE1. Mērķis un piemērošanas jomaAr šo metodi var noteikt aflatoksīna B1 līmeni barībā, uz ko neattiecas A metodes piemērošanas joma. Zemākā noteikšanas robeža ir 0,01 mg/kg (10 ppb). Metode nav piemērojama barībai, kas satur citrusaugļu mīkstumu.2. PrincipsParaugu ekstrahē ar hloroformu. Ekstraktu izfiltrē, ņem alikvotu daļu un attīra kolonnas hromatogrāfijā ar silikagelu. Eluātu ietvaicē un atlikumu no jauna izšķīdina noteiktā daudzumā hloroforma vai benzola un acetonitrila maisījuma. Alikvotu šā šķīduma daļu lieto divdimensiju plānslāņu hromatogrāfijā. Apstarojot hromatogrammu ar UV gaismu, aflatoksīna B1 daudzumu nosaka vizuāli vai fluordensitometrijā, salīdzinot ar aflatoksīna B1 standartiem, kuros aflatoksīna daudzums ir zināms. No barības ekstrahētā aflatoksīna B1 identitāte jāapstiprina saskaņā ar norādīto procedūru.3. ReaģentiNB:Ja nav citu norādījumu, visiem reaģentiem jābūt "analītiska reaģenta" kvalitātei.3.1. Acetons.3.2. Hloroforms, kas stabilizēts ar 0,5–1,0 % 96 % etanola (V/V).3.3. N-heksāns.3.4. Metilspirts.3.5. Bezūdens dietilēteris, kas nesatur peroksīdus.3.6. Benzola un acetonitrila maisījums: 98/2 (V/V).3.7. Hloroforma (3.2.) un metilspirta (3.4.) maisījums: 97/3 (V/V).3.8. Kolonnas hromatogrāfijai – silikagels, kura daļiņu lielums ir 0,05–0,20 mm.3.9. Absorbējoša kokvilnas vate, kas iepriekš attaukota ar hloroformu, vai stikla vate.3.10. Granulēts bezūdens nātrija sulfāts.3.11. Inerta gāze, piemēram, slāpeklis.3.12. 1 N sālsskābe.3.13. Kizelgūrs (diatomīts), kas mazgāts skābē.3.14. Silikagels G-HR vai līdzvērtīgs – plānslāņu hromatogrāfijai.3.15. Attīstītāji.3.15.1. Dietilēteris (3.5.)/metilspirts (3.4.)/ūdens: 94/4,5/1,5 (V/V/V), piesātināta kamera.3.15.2. Hloroforms (3.2.)/acetons (3.1.): 9/1 (V/V), nepiesātināta kamera.3.16. Standartšķīdums ar apmēram 0,1 μg aflatoksīna B1 uz ml hloroforma (3.2.) vai benzola un acetonitrila maisījuma (3.6.), ko gatavo un pārbauda, kā aprakstīts A metodes 7. punktā.4. IekārtaSk. A metodes 4. punktā.5. Procedūra5.1. Parauga sagatavošana | Sk. A metodes 5.1., 5.2. un 5.3. punktu. |5.2. Ekstrakcija |5.3. Kolonnas tīrīšana |5.4. Divdimensiju plānslāņu hromatogrāfija5.4.1. Šķīdumu lietojums (sk. diagrammu 1. attēlā)Uz plates (4.8.) novelk divas taisnas līnijas, kas ir paralēlas divām blakuspusēm (5 un 6 cm uz iekšu no katras puses), lai ierobežotu šķīdinātāja frontu pārvietošanos. Ar kapilārpipetēm vai mikropipetēm uz plates uzpilina šādus šķīdumus:- punktā A – 20 μl attīrīta parauga ekstrakta, ko iegūst saskaņā ar 5.3. punktu,- punktā B – 20 μl standartšķīduma (3.16.),- punktā C – 10 μl standartšķīduma (3.16.),- punktā D – 20 μl standartšķīduma (3.16.),- punktā E – 40 μl standartšķīduma (3.16.).Žāvē lēnā gaisa vai inertas gāzes (3.11.) plūsmā. Iegūto plankumu diametram jābūt apmēram 5 mm.5.4.2. Attīstīšana (sk. diagrammu 1. attēlā)Hromatogrammu attīsta tumsā virzienā I ar attīstītāju (3.15.1.) (1 cm slānis piesātinātā kamerā), līdz šķīdinātāju fronte sasniedz šķīdinātāja robežlīniju. Izņem plati no kameras un 15 minūtes ļauj žūt tumsā apkārtējās vides temperatūrā.Pēc tam hromatogrammu attīsta tumsā virzienā II ar attīstītāju (3.15.2.) (1 cm slānis nepiesātinātā kamerā), līdz šķīdinātāju fronte sasniedz šķīdinātāja robežlīniju. Izņem plati no kameras un ļauj žūt apkārtējās vides temperatūrā.5.4.3. Homatogrammas interpretācija (sk. diagrammu 2. attēlā)Apstaro hromatogrammu ar UV gaismu, noliekot plati 10 cm attālumā no lampas (4.9.). Nosaka zilo fluorescento aflatoksīna B1 plankumu B,C, D un E novietojumu. Caur šiem plankumiem taisnā leņķī pret attīstīšanas virzieniem projicē divas iedomātas līnijas. Šo līniju krustojumā P ir prognozējams aflatoksīna B1 plankums, kas radies no punktā A (1. attēlā) uzpilinātā parauga ekstrakta. Tomēr faktiski aflatoksīna B1 plankums var būt punktā Q, kur krustojas divas taisnas, iedomātas līnijas, kas ir apmēram 100° leņķī viena pret otru un attiecīgi projicētas caur plankumu B un C. Aflatoksīna B1 daudzumu parauga ekstraktā nosaka, kā aprakstīts 5.5. punktā.5.4.4. PapildhromatogrāfijaUz jaunas plates (4.8.) novelk divas taisnas līnijas, kas ir paralēlas divām blakuspusēm, kā parādīts diagrammā 1. attēlā, un punktā A (sk. 1. attēlu) uzpilina 20 μl attīrītā ekstrakta, kas iegūts, kā aprakstīts 5.3. punktā, un uzpilina tam virsū 20 μl standartšķīduma (3.16.). Attīsta, kā norādīts 5.4.2. punktā. Hromatogrammu apstaro ar UV gaismu (4.9.) un pārbauda, vai:- aflatoksīna B1 plankumi, kas radušies no ekstrakta un standarta, ir uzlikti virsū,- šis plankums fluorescē intensīvāk nekā aflatoksīna B1 plankums punktā Q uz pirmās plates.5.5. Kvantitatīva noteikšanaNosaka vizuāli vai fluordensitometrijā, kā norādīts tālāk tekstā.5.5.1. Vizuāli mērījumiAflatoksīna B1 daudzumu ekstraktā nosaka, salīdzinot ekstrakta plankuma fluorescences intensitāti ar standartšķīduma plankumu C, D un E fluorescences intensitāti. Vajadzības gadījumā interpolē. Ja 20 μl ekstrakta fluorescence ir intensīvāka par 40 μl standartšķīduma fluorescenci, ekstraktu pirms atkārtotas plānslāņu hromatogrāfijas atšķaida 10 vai 100 reižu ar hloroformu (3.2.) vai benzola un acetonitrila maisījumu (3.6.).5.5.2. Fluordensitometrijas mērījumiAflatoksīna B1 plankumu fluorescences intensitāti mēra ar fluordensitometru (4.12.) 365 nm garuma indukcijas viļņos un 443 nm garuma emisijas viļņos.Aflatoksīna B1 daudzumu ekstrakta plankumā nosaka, salīdzinot ekstrakta plankuma fluorescences intensitāti ar standartšķīduma plankumu C, D un E fluorescences intensitāti.5.6. Aflatoksīna B1 identitātes apstiprināšanaSk. A metodes 5.6. punktu.6. Rezultātu aprēķināšanaSk. A metodes 6. punktu.7. AtkārtojamībaSk. A metodes 8. punktu.8. ReproducējamībaSk. "Piezīmes" C daļas 2. punktu.C. PIEZĪMES PAR A UN B METODI1. AttaukošanaParaugi, kas satur vairāk par 5 % tauku, pēc sagatavošanas, kas aprakstīta 5.1. punktā, jāattauko ar petrolēteri (v. t. 40–60 °C).Tādos gadījumos analītiskie rezultāti jāizsaka neattaukotā parauga svara izteiksmē.2. Rezultātu reproducējamībaRezultātu reproducējamība, t. i., no viena un tā paša parauga divās vai vairākās laboratorijās iegūto rezultātu atšķirība ir novērtēta šādi:± 50 % no vidējā lieluma, ja ir no 10 līdz 20 μg/kg,± 10 μg/kg no vidējā lieluma, ja vidējais lielums pārsniedz 20 un ir mazāks par 50 μg/kg,± 20 % no vidējā lieluma, ja vidējais lielums pārsniedz 50 μg/kg.--------------------------------------------------


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/63/EK ( 2009. gada 13. jūlijs ) attiecībā uz noteiktām lauksaimniecības vai mežsaimniecības riteņtraktoru daļām un parametriem (kodificēta versija) (Dokuments attiecas uz EEZ)

text:
               19.8.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 214/23

      EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2009/63/EK
   (2009. gada 13. jūlijs)
   attiecībā uz noteiktām lauksaimniecības vai mežsaimniecības riteņtraktoru daļām un parametriem
   (kodificēta versija)
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 95. pantu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
   saskaņā ar Līguma 251. pantā noteikto procedūru (2),
   tā kā:

               (1)

               Padomes Direktīva 74/151/EEK (1974. gada 4. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz noteiktām lauksaimniecības un mežsaimniecības riteņtraktoru daļām un parametriem (3) ir vairākkārt būtiski grozīta (4). Skaidrības un praktisku iemeslu labad būtu lietderīgi veikt minētās direktīvas kodifikāciju.

               (2)

               Direktīva 74/151/EEK ir viena no atsevišķajām direktīvām par EK tipa apstiprināšanas procedūru, kas paredzēta Padomes Direktīvā 74/150/EEK (1974. gada 4. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz lauksaimniecības un mežsaimniecības riteņtraktoru tipa apstiprinājumu (5), ko atcēla ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/37/EK (2003. gada 26. maijs), kas attiecas uz tipa apstiprinājumu lauksaimniecības vai mežsaimniecības traktoriem, to piekabēm un maināmām velkamām mašīnām kopā ar to sistēmām, detaļām un atsevišķām tehniskām vienībām (6), un kas nosaka tehniskos priekšrakstus attiecībā uz lauksaimniecības vai mežsaimniecības riteņtraktoru dizainu un uzbūvi saistībā ar to maksimālo pieļaujamo pilno masu, pakaļējās numura zīmes atrašanās vietu un tās uzstādīšanu, degvielas tvertnēm, balasta svaru, skaņas signālierīcēm, pieļaujamo trokšņa līmeni un izplūdes gāzu sistēmu (trokšņa slāpētāju). Šo tehnisko priekšrakstu mērķis ir dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana, lai nodrošinātu EK tipa apstiprinājuma procedūru, kas noteikta Direktīvā 2003/37/EK un jāpiemēro katram traktora tipam. Tātad Direktīvas 2003/37/EK noteikumus, kas attiecas uz lauksaimniecības un mežsaimniecības traktoriem, to piekabēm un maināmām velkamām mašīnām kopā ar to sistēmām, detaļām un atsevišķām tehniskām vienībām, piemēro šai direktīvai.

               (3)

               Šī direktīva nedrīkstētu skart dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņiem VII pielikuma B daļā minēto direktīvu transponēšanai valsts tiesību aktos un piemērošanai,

         IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   1.   “Lauksaimniecības vai mežsaimniecības traktors” ir jebkurš mehāniskais transportlīdzeklis ar riteņiem vai kāpurķēdēm un vismaz divām asīm, kura galvenā funkcija saistīta ar tā vilkmes spēku un kurš īpaši konstruēts, lai vilktu, stumtu, vestu vai darbinātu noteiktus darbarīkus, mehānismus vai piekabes, kas paredzētas lietošanai lauksaimniecībā vai mežsaimniecībā. Tas var būt aprīkots kravas un pasažieru pārvadāšanai.
   2.   Šī direktīva attiecas tikai uz tiem 1. punktā definētajiem traktoriem, kas aprīkoti ar pneimatiskajām riepām un kuru maksimālais paredzētais ātrums ir starp 6 un 40 km/h.
   2. pants
   1.   Dalībvalsts nedrīkst atteikt piešķirt EK tipa apstiprinājumu vai traktora tipa valsts tipa apstiprinājumu, atsaucoties uz šādām traktoru daļām un parametriem, ja tie atbilst I līdz VI pielikumā noteiktajām prasībām:

               —

               maksimālā pieļaujamā pilna masa,

               —

               pakaļējās numura zīmes atrašanās vieta un tās uzstādīšana,

               —

               degvielas tvertnes,

               —

               balasta svars,

               —

               skaņas signālierīces,

               —

               pieļaujamais trokšņa līmenis un izplūdes gāzu sistēma (trokšņa slāpētājs).

         2.   Attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas neatbilst prasībām, kuras noteiktas šajā direktīvā, tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar attiecīgās direktīvas priekšmetu, dalībvalstis:

               —

               neizsniedz EK tipa apstiprinājumu,

               —

               var neizsniegt valsts tipa apstiprinājumu.

         3.   Attiecībā uz jauniem transportlīdzekļiem, kas neatbilst prasībām, kuras noteiktas šajā direktīvā, tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar attiecīgās direktīvas priekšmetu, dalībvalstis:

               —

               uzskata, ka atbilstības sertifikāti, kas ir līdzi šiem jauniem transportlīdzekļiem saskaņā ar Direktīvas 2003/37/EK noteikumiem, nav derīgi 7. panta 1. punkta nolūkiem,

               —

               var atteikt minēto jauno transportlīdzekļu reģistrāciju, tirdzniecību vai nodošanu ekspluatācijā.

         3. pants
   Dalībvalsts nedrīkst atteikt traktoru reģistrāciju vai aizliegt to pārdošanu, nodošanu ekspluatācijā vai lietošanu tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar 2. panta 1. punktā uzskaitītajām traktoru daļām un parametriem, ja tie atbilst I līdz VI pielikumā noteiktajām prasībām.
   4. pants
   Grozījumus, kas vajadzīgi, lai I līdz VI pielikuma prasības pielāgotu tehnikas attīstībai, izņemot tās, kas izklāstītas VI pielikuma 1.1. un 1.4.1.2. punktā, pieņem saskaņā ar Direktīvas 2003/37/EK 20. panta 3. punktā minēto procedūru.
   5. pants
   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai valsts tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz ko attiecas šī direktīva.
   6. pants
   Direktīvu 74/151/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar VII pielikuma A daļā minētajām direktīvām, ar šo atceļ, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņiem VII pielikuma B daļā minēto direktīvu transponēšanai valsts tiesību aktos un to piemērošanai.
   Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu un tās lasa saskaņā ar atbilstības tabulu VIII pielikumā.
   7. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   To piemēro no 2010. gada 1. janvāra.
   8. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2009. gada 13. jūlijā

            Eiropas Parlamenta vārdā –

            priekšsēdētājs

         H.-G. PÖTTERING

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         E. ERLANDSSON

      (1)  OV C 161, 13.7.2007., 36. lpp.

      (2)  Eiropas Parlamenta 2007. gada 19. jūnija Atzinums (OV C 146 E, 12.6.2008., 74. lpp.) un Padomes 2009. gada 22. jūnija Lēmums.

      (3)  OV L 84, 28.3.1974., 25. lpp.

      (4)  Sk. VII pielikuma A daļu.

      (5)  OV L 84, 28.3.1974., 10. lpp.

      (6)  OV L 171, 9.7.2003., 1. lpp.

      I PIELIKUMS

         MAKSIMĀLĀ PIEĻAUJAMĀ PILNĀ MASA

                  1.

                  Tehniski pieļaujamo maksimālo pilno masu, ko norādījis ražotājs, kompetentā administrācija pieņem par maksimāli pieļaujamo pilno masu, ja:

                              1.1.

                              jebkura testa rezultāti, ko veic minētā administrācija, ir apmierinoši, jo īpaši tie, kas attiecas uz bremzēšanu un stūres vadību;

                              1.2.

                              maksimāli pieļaujamā pilnā masa un maksimāli pieļaujamā pilnā masa uz asi atkarībā no transportlīdzekļa kategorijas nepārsniedz 1. tabulā norādītās vērtības.
                              1.   tabula

                                 Maksimāli pieļaujamā pilnā masa un maksimāli pieļaujamā pilnā masa uz asi atkarībā no transportlīdzekļa kategorijas

                                          Transportlīdzekļa kategorija

                                          Asu skaits

                                          Maksimāli pieļaujamā masa
                                          (t)

                                          Maksimāli pieļaujamā masa uz asi

                                          Dzenošā ass
                                          (t)

                                          Nedzenošā ass
                                          (t)

                                          T1, T2, T4.1

                                          2

                                          18 (ar kravu)

                                          11,5

                                          10

                                          3

                                          24 (ar kravu)

                                          11,5

                                          10

                                          T3

                                          2 vai 3

                                          0,6 (bez kravas)

                                              (1)

                                              (1)

                                          T4.3

                                          2, 3 vai 4

                                          10 (ar kravu)

                                              (1)

                                              (1)

                  2.

                  Lai kāds arī būtu traktora kravas apjoms, svars, ko uz ceļa rada priekšējās ass riteņi, nedrīkst būt mazāks par 20 % no traktora pašmasu.

         (1)  Nav vajadzības noteikt ass limitu transportlīdzekļu kategorijām T3 un T4.3, jo tām pēc definīcijas ir limiti attiecībā uz maksimāli pieļaujamo masu ar kravu un/vai bez kravas.

      II PIELIKUMS
      1.   FORMA UN IZMĒRI VIETAI, KURĀ UZSTĀDA PAKAĻĒJĀS NUMURA ZĪMES

      Uzstādīšanas vieta ir līdzena vai praktiski līdzena taisnstūra virsma ar vismaz šādiem izmēriem:

                  —

                  garums: 255 vai 520 milimetri,

                  —

                  platums: 165 vai 120 milimetri.

            Izdarot izvēli, ņem vērā galamērķa dalībvalstīs spēkā esošos gabarītus.
      2.   TĀS VIETAS NOVIETOJUMS, KURĀ UZSTĀDA UN PIESTIPRINA NUMURA ZĪMES

      Uzstādīšanas vieta ir tāda, ka pēc pareizas piestiprināšanas zīmēm ir šādas īpašības:
      2.1.   Numura zīmes novietojums attiecībā pret traktora sāniem

      Numura zīmes viduspunkts nedrīkst atrasties pa labi no traktora simetrijas plaknes.
      Numura zīmes sānu mala nedrīkst atrasties pa kreisi no vertikālās plaknes, kas ir paralēla traktora simetrijas plaknei un pieskaras punktam, kurā traktora šķērsgriezumam ir vislielākais platums.
      2.2.   Zīmes stāvoklis attiecībā pret traktora garenisko simetrijas plakni

      Zīme ir perpendikulāra vai praktiski perpendikulāra pret traktora garenisko simetrijas plakni.
      2.3.   Zīmes stāvoklis attiecībā pret traktora vertikālo plakni

      Zīme ir vertikāla ar pieļaujamo novirzi 5°. Ja to nosaka traktora forma, tā tomēr var būt ieslīpa attiecībā pret vertikāli:

                  2.3.1.

                  ne vairāk kā 30°, ja virsma, uz kuras atrodas reģistrācijas numurs, ir izliekta uz augšu, ar noteikumu, ka zīmes augšējā mala atrodas ne augstāk kā 1,2 metrus no zemes;

                  2.3.2.

                  ne vairāk kā 15°, ja virsma, uz kuras atrodas reģistrācijas numurs, ir izliekta uz leju, ar noteikumu, ka zīmes augšējā mala atrodas ne augstāk kā 1,2 metrus no zemes.

            2.4.   Zīmes augstums no zemes

      Numura zīmes apakšējā mala nedrīkst būt mazāk kā 0,3 metru atstatumā no zemes; numura zīmes augšējā mala nedrīkst būt vairāk kā 4 metru atstatumā no zemes.
      2.5.   Zīmes augstuma no zemes noteikšana

      Augstumus, kas paredzēti 2.3. un 2.4. punktā, mēra traktoram bez kravas.

      III PIELIKUMS

         ŠĶIDRĀS DEGVIELAS TVERTNES

                  1)

                  Degvielas tvertnēm jābūt pagatavotām tā, lai tās būtu nerūsējošas. Tām jāiztur noplūdes testi, ko veic ražotājs ar spiedienu, kas divkārt pārsniedz darba spiedienu, tomēr tas nekādā gadījumā nedrīkst būt zemāks par 0,3 bar. Jebkādi spiediena paaugstinājumi vai spiediens, kas pārsniedz darba spiedienu, automātiski jāizlīdzina ar atbilstīgām ierīcēm (ventiļiem, drošības vārstuļiem utt.). Ventiļiem jābūt veidotiem tā, lai novērstu aizdegšanās risku. Degviela nedrīkst noplūst caur degvielas tvertnes vāku vai ierīcēm, kas paredzētas paaugstināta spiediena izlīdzināšanai, pat tad, ja tvertne ir pilnībā apgāzta; pilēšana ir pieļaujama.

                  2)

                  Degvielas tvertnēm jābūt uzstādītām tā, lai tās būtu pasargātas no sekām, kas rodas, traktoram saņemot triecienu no priekšas vai aizmugures; tvertnes tuvumā nedrīkst būt izvirzītas daļas, asas malas utt.
                  Degvielas padeves cauruļvadam un uzpildes atverei jābūt ārpus kabīnes.

      IV PIELIKUMS

         PRETSVARI

      Ja, ievērojot pārējās EK apstiprinājuma prasības, traktoram jābūt aprīkotam ar pretsvariem, tos piegādā ražotājs, tiem jābūt piemērotiem uzstādīšanai un ar ražotāja marku, kā arī ar masas norādi kilogramos ar ± 5 % precizitāti. Priekšējiem pretsvariem, kas ir paredzēti biežai noņemšanai/uzstādīšanai, jāatstāj vismaz 25 mm drošības josla rokturiem. Pretsvari jāuzstāda tā, lai nepieļautu neparedzētu nomontēšanos (piemēram, traktoram apgāžoties).

      V PIELIKUMS

         SKAŅAS SIGNĀLIERĪCE

      1.   Uz skaņas signālierīces jābūt EK apstiprinājuma zīmei, ko nosaka Padomes Direktīva 70/388/EEK (1970. gada 27. jūlijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisku transportlīdzekļu skaņas signālierīcēm (1).
      2.   Traktoram pierīkotas skaņas signālierīces parametri

      2.1.   Akustiskie testi
      Ja traktors ir saņēmis tipa apstiprinājumu, šim tipam pierīkotā skaņas signālierīce jātestē šādi:

                  2.1.1.

                  traktoram pierīkotās iekārtas skaņas spiediens jāmēra punktā, kas atrodas septiņus metrus priekšā traktoram. Traktora motors jāaptur. Faktiskais spriegums ir tāds, kāds izklāstīts Direktīvas 70/388/EEK I pielikuma 1.2.1. punktā;

                  2.1.2.

                  mērījumus veic “A” mērījumu skalā pēc IEC (Starptautiskās Elektrotehnikas komisijas) standarta;

                  2.1.3.

                  maksimālo skaņas spiediena līmeni nosaka augstumā, kas atrodas starp 0,5 un 1,5 metriem no zemes;

                  2.1.4.

                  maksimālais skaņas intensitātes līmenis nedrīkst būt zemāks par 93 dB(A) un augstāks par 112 dB(A).

         (1)  OV L 176, 10.8.1970., 12. lpp.

      VI PIELIKUMS
      1.   PIEĻAUJAMIE TROKŠŅA LĪMEŅI

      1.1.   Robežas

      Šīs direktīvas 1. pantā minēto traktoru trokšņa līmenis, ja to mēra saskaņā ar šajā pielikumā izklāstītajiem noteikumiem, nedrīkst pārsniegt šādas robežas:

                  —

                  89 dB(A) traktoriem, kuru pašmasa pārsniedz 1,5 tonnas,

                  —

                  85 dB(A) traktoriem, kuru pašmasa nepārsniedz 1,5 tonnas.

            1.2.   Mērierīces

      Traktoru radīto troksni mēra ar tāda veida trokšņa līmeņa mērītāju, kāds aprakstīts Starptautiskās Elektrotehnikas komisijas 179. publikācijā 1. izdevumā (1965. gadā).
      1.3.   Mērīšanas nosacījumi

      Mērījumus veic traktoriem bez kravas pietiekami klusā un atklātā vietā (apkārtnes un vēja trokšņiem esot vismaz par 10 dB(A) klusākiem nekā mērāmajam troksnim).
      Šāds apvidus, piemēram, var būt atklāta telpa 50 m rādiusā, kuras centrālā daļa vismaz 20 m rādiusā ir praktiski gluda; tā var būt klāta ar betonu, asfaltu vai līdzīgu materiālu, un tā nedrīkst būt klāta ar pulverveida sniegu, garu zāli, mīkstu augsni vai pelniem.
      Testa trases virsma nedrīkst radīt pārmērīgu riepu troksni. Šis noteikums attiecas tikai uz braucošu traktoru trokšņa mērījumiem.
      Mērījumus veic skaidrā laikā ar nelielu vēju. Traktora vai mikrofona tuvumā drīkst atrasties vienīgi novērotājs, kas nolasa mērījumus no aparāta, tāpēc ka skatītāju klātbūtne vai nu pie traktora, vai mikrofona var būtiski ietekmēt aparāta rādījumus. Ievērojamas rādītāja svārstības, kas nešķiet saistītas ar vispārējā trokšņa līmeņa rādītājiem, neņem vērā, nolasot vērtības.
      1.4.   Mērīšanas metode

      1.4.1.   Braucošu traktoru trokšņa mērīšana (tipa apstiprināšanas procedūrai)
      Katrā traktora pusē veic vismaz divus mērījumus. Regulējot mērierīci, var veikt iepriekšējus mērījumus, tomēr tos neņem vērā.
      Mikrofonu novieto 1,2 m attālumā no zemes, 7,5 metru attālumā no traktora gaitas viduslīnijas CC, mērot pa šai līnijai perpendikulāru līniju PP′ (1. attēls).
      Abas līnijas AA′ un BB′, kas ir paralēlas līnijai PP′ un atrodas attiecīgi 10 metrus pirms un pēc minētās līnijas, atzīmē uz mērījumu trases. Traktori vienmērīgā ātrumā tuvojas līnijai AA′, kā precizēts tālāk. Droseli atver, cik ātri vien iespējams, un tur pilnīgi atvērtā stāvoklī līdz traktora (1) aizmugure šķērso BB′; tad droseli aizver, cik vien ātri iespējams.
      Maksimālais reģistrētais trokšņa līmenis ir mērījuma rezultāts.
      1.4.1.1.   Testa ātrums ir trīs ceturtdaļas no maksimālā ātruma, kādu var sasniegt augstākajā pārnesumā, ko lieto, pārvietojoties pa ceļiem.
      1.4.1.2.   Rezultātu interpretēšana
      1.4.1.2.1.   Lai ņemtu vērā mērinstrumentu neprecizitāti, katra mērījuma rezultātu nosaka, atņemot 1 dB(A) no mērījuma nolasījuma.
      1.4.1.2.2.   Mērījumus uzskata par derīgiem, ja atšķirības starp diviem secīgiem mērījumiem vienā un tajā pašā traktora pusē nepārsniedz 2 dB(A).
      1.4.1.2.3.   Testa rezultāts ir augstākais izmērītais trokšņa līmenis. Ja šis rezultāts pārsniedz testētā traktora kategorijai maksimālo pieļaujamo trokšņa līmeni par 1 dB(A), veic vēl divus mērījumus. No četriem mērījumiem trim ir jāatbilst paredzētajām robežām.

         Mērījumu stāvokļi braucošiem traktoriem

      1.4.2.   Stāvošu traktoru trokšņa mērīšana (nav obligāta tipa apstiprināšanas procedūrai, bet jāreģistrē)
      1.4.2.1.   Trokšņa līmeņa mērītāja novietojums
      Mērījumus veic punktā X (sk. 2. attēlu) 7 metru attālumā no tuvākās traktora virsmas.
      Mikrofonu novieto 1,2 metru augstumā no zemes.
      1.4.2.2.   Mērījumu skaits
      Veic vismaz divus mērījumus.
      1.4.2.3.   Traktoru testēšanas noteikumi
      Traktora motoru bez ātruma ierobežotāja darbina ātrumā, kas vienāds ar trim ceturtdaļām apgr./min. ātruma, ar kuru – saskaņā ar traktora ražotāju – tas sasniedz maksimālo jaudu. Apgriezienu skaitu minūtē mēra ar atsevišķu ierīci, piemēram, cilindriem aprīkotu darbagaldu un tahometru. Ja motoram ir ātruma ierobežotājs, kas neļauj tam pārsniegt ātrumu, ar kādu tas sasniedz maksimālo jaudu, tas jādarbina maksimālajā ātrumā, kādu pieļauj šis ierobežotājs.
      Pirms jebkuru mērījumu veikšanas motors jāuzsilda vai jāatdzesē līdz tā normālajai darba temperatūrai.
      1.4.2.4.   Rezultātu interpretēšana
      Ziņojumā norāda visus reģistrētos trokšņa līmeņa nolasījumus.
      Ja iespējams, uzrāda arī metodi, pēc kuras aprēķināta motora jauda. Jāuzrāda arī traktora kravas apjoms.
      Mērījumus uzskata par derīgiem, ja atšķirības starp diviem secīgiem mērījumiem vienā un tajā pašā traktora pusē nepārsniedz 2 dB(A).
      Lielākais reģistrētais skaitlis ir mērījuma rezultāts.

         Mērījumu stāvokļi stāvošiem traktoriem

      2.   IZPLŪDES GĀZU SISTĒMAS (TROKŠŅA SLĀPĒTĀJS)

      2.1.   Ja traktors ir aprīkots ar ierīci (trokšņa slāpētāju), kas paredzēta, lai samazinātu izplūdes troksni, uz to attiecas šā 2. punkta prasības. Ja motora gaisa pievadcaurule ir aprīkota ar gaisa filtru, kas ir vajadzīgs, lai panāktu atbilstību pieļaujamā trokšņa līmeņa prasībām, šo filtru uzskata par trokšņa slāpētāja daļu, un arī uz minēto filtru attiecas šā 2. punkta prasības.
      Izplūdes caurule ir jānovieto tā, lai izplūdes gāzes nevarētu ieplūst kabīnē.
      2.2.   Tipa apstiprinājuma sertifikātam jāpievieno arī gāzu izplūdes sistēmas zīmējums.
      2.3.   Trokšņa slāpētājam jābūt marķētam ar atzīmi par tā marku un tipu, kas ir skaidri salasāma un neizdzēšama.
      2.4.   Trokšņa slāpētāja konstrukcijā atļauts lietot šķiedrainu absorbējošu materiālu vienīgi tad, ja ievēroti šādi noteikumi:

                  2.4.1.

                  šķiedraino absorbējošo materiālu nedrīkst izvietot tajās trokšņa slāpētāja daļās, caur kurām iet gāzes;

                  2.4.2.

                  ar atbilstīgām ierīcēm jānodrošina šķiedrainā absorbējošā materiāla nekustīgums visu to laiku, kamēr tiek lietots trokšņa slāpētājs;

                  2.4.3.

                  šķiedrainajam absorbējošajam materiālam jābūt izturīgam pret temperatūru, kas ir vismaz par 20 % augstāka nekā darba temperatūra (Celsija grādos), kas var iestāties klusinātāja atrašanās vietā, kur izvietoti minētie šķiedrainie absorbējošie materiāli.

         (1)  Ja traktoram ir arī piekabe, to neņem vērā, nosakot, kad tiek šķērsota līnija BB′.

      VII PIELIKUMS
      A DAĻA

         Atceltā direktīva ar sekojošiem grozījumiem

         (minēta 6. pantā)

                  Padomes Direktīva 74/151/EEK
                  (OV L 84, 28.3.1974., 25. lpp.)

                  Padomes Direktīva 82/890/EEK
                  (OV L 378, 31.12.1982., 45. lpp.)

                  Tikai attiecībā uz atsaucēm uz Direktīvu 74/151/EEK 1. panta 1. punktā

                  Komisijas Direktīva 88/410/EEK
                  (OV L 200, 26.7.1988., 27. lpp.)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 97/54/EK
                  (OV L 277, 10.10.1997., 24. lpp.)

                  Tikai attiecībā uz atsaucēm uz Direktīvu 74/151/EEK 1. panta pirmajā ievilkumā

                  Komisijas Direktīva 98/38/EK
                  (OV L 170, 16.6.1998., 13. lpp.)

                  Komisijas Direktīva 2006/26/EK
                  (OV L 65, 7.3.2006., 22. lpp.)

                  Tikai 1. pants

            B DAĻA

         Termiņi transponēšanai valsts tiesību aktos un piemērošanai

         (minēti 6. pantā)

                  Direktīva

                  Termiņš transponēšanai

                  Piemērošanas datums

                  74/151/EEK

                  1975. gada 8. septembris

                  —

                  82/890/EEK

                  1984. gada 22. jūnijs

                  —

                  88/410/EEK

                  1988. gada 30. septembris (1)

                  —

                  97/54/EK

                  1998. gada 22. septembris

                  1998. gada 23. septembris

                  98/38/EK

                  1999. gada 30. aprīlis (2)

                  —

                  2006/26/EK

                  2006. gada 31. decembris (3)

                  —

         (1)  Saskaņā ar Direktīvas 88/410/EEK 2. pantu:

         “1.   Kopš 1988. gada 1. oktobra neviena dalībvalsts nedrīkst:

                     —

                     atteikties piešķirt EEK tipa apstiprinājumu traktora tipam, izsniegt Direktīvas 74/150/EEK 10. panta 1. punkta pēdējā ievilkumā minēto dokumentu vai piešķirt valsts tipa apstiprinājumu, vai

                     —

                     aizliegt traktoru laišanu ekspluatācijā,

               ja šā tipa traktoru šķidrās degvielas tvertnes, balasta svars un pieļaujamie trokšņa līmeņi atbilst šīs direktīvas prasībām.
         2.   Kopš 1989. gada 1. oktobra dalībvalstis:

                     —

                     vairs nedrīkst izsniegt Direktīvas 74/150/EEK 10. panta 1. punkta pēdējā ievilkumā minēto dokumentu tādam traktoru tipam, kura šķidrās degvielas tvertnes, balasta svars un pieļaujamie trokšņa līmeņi neatbilst šīs direktīvas prasībām,

                     —

                     var atteikties piešķirt valsts tipa apstiprinājumu tādam traktoru tipam, kura šķidrās degvielas tvertnes, balasta svars un pieļaujamie trokšņa līmeņi neatbilst šīs direktīvas prasībām.”

         (2)  Saskaņā ar Direktīvas 98/38/EK 2. pantu:

         “1.   No 1999. gada 1. maija dalībvalstis nedrīkst:

                     —

                     attiecībā uz traktora tipu atteikties piešķirt EEK tipa apstiprinājumu, izdot Direktīvas 74/150/EEK 10. panta 1. punkta pēdējā ievilkumā minēto dokumentu vai piešķirt attiecīgās valsts tipa apstiprinājumu, vai

                     —

                     aizliegt sākt traktoru ekspluatāciju,

               ja šie traktori atbilst ar šo direktīvu grozītās Direktīvas 74/151/EEK prasībām.
         2.   No 1999. gada 1. oktobra dalībvalstis:

                     —

                     vairs nedrīkst izdot Direktīvas 74/150/EEK 10. panta 1. punkta pēdējā ievilkumā minēto dokumentu traktora tipam, kas neatbilst ar šo direktīvu grozītās Direktīvas 74/151/EEK prasībām,

                     —

                     var atteikties piešķirt valsts tipa apstiprinājumu traktora tipam, kas neatbilst ar šo direktīvu grozītās Direktīvas 74/151/EEK prasībām.”

         (3)  Saskaņā ar Direktīvas 2006/26/EK 5. pantu:

         “1.   No 2007. gada 1. janvāra attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas atbilst prasībām, kuras attiecīgi noteiktas ar šo direktīvu grozītajās Direktīvās 74/151/EEK, 78/933/EEK, 77/311/EEK un 89/173/EEK, pamatojoties uz jautājumiem, kas saistīti ar attiecīgās direktīvas priekšmetu, dalībvalstis:

                     a)

                     izsniedz EK tipa apstiprinājumu vai valsts tipa apstiprinājumu;

                     b)

                     neaizliedz šāda transportlīdzekļa reģistrāciju, tirdzniecību vai nodošanu ekspluatācijā.

               2.   No 2007. gada 1. jūlija attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas neatbilst prasībām, kuras attiecīgi noteiktas ar šo direktīvu grozītajās Direktīvās 74/151/EEK, 78/933/EEK, 77/311/EEK un 89/173/EEK, pamatojoties uz jautājumiem, kas saistīti ar attiecīgās direktīvas priekšmetu, dalībvalstis:

                     a)

                     vairs neizsniedz EK tipa apstiprinājumu;

                     b)

                     var neizsniegt valsts tipa apstiprinājumu.

               3.   No 2009. gada 1. jūlija attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas neatbilst prasībām, kuras attiecīgi noteiktas ar šo direktīvu grozītajās Direktīvās 74/151/EEK, 78/933/EEK, 77/311/EEK un 89/173/EEK, pamatojoties uz jautājumiem, kas saistīti ar attiecīgās direktīvas priekšmetu, dalībvalstis:

                     a)

                     uzskata, ka atbilstības sertifikāti, kas ir līdzi jauniem transportlīdzekļiem saskaņā ar Direktīvas 2003/37/EK noteikumiem, vairs nav derīgi 7. panta 1. punkta nolūkiem;

                     b)

                     var noraidīt minēto jauno transportlīdzekļu reģistrāciju, tirdzniecību vai nodošanu ekspluatācijā.”

      VIII PIELIKUMS

         Atbilstības tabula

                  Direktīva 74/151/EEK

                  Direktīva 2006/26/EK

                  Šī direktīva

                  1. pants

                  1. pants

                  2. panta 1. punkts

                  2. panta 1. punkts

                  5. panta 2. punkts

                  2. panta 2. punkts

                  5. panta 3. punkts

                  2. panta 3. punkts

                  3. pants

                  3. pants

                  4. pants

                  4. pants

                  5. panta 1. punkts

                  —

                  5. panta 2. punkts

                  5. pants

                  —

                  6. pants

                  —

                  7. pants

                  6. pants

                  8. pants

                  I līdz VI pielikums

                  I līdz VI pielikums

                  —

                  VII pielikums

                  —

                  VIII pielikums


title: Padomes Direktīva 2000/75/EK (2000. gada 20. novembris), ar ko paredz īpašus noteikumus infekciozā katarāla drudža kontrolei un apkarošanai

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

32000L0075

Oficiālais Vēstnesis L 327 , 22/12/2000 Lpp. 0074 - 0083

		Padomes Direktīva 2000/75/EK(2000. gada 20. novembris),ar ko paredz īpašus noteikumus infekciozā katarāla drudža kontrolei un apkarošanaiEIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes 1992. gada 17. decembra Direktīvu 92/119/EEK par vispārīgu Kopienas pasākumu ieviešanu, lai kontrolētu noteiktas dzīvnieku slimības, un konkrētiem pasākumiem saistībā ar cūku vezikulāro eksantēmu [1], un jo īpaši tās 15. panta otro ievilkumu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,tā kā:(1) Saskaņā ar Direktīvas 92/119/EEK 15. pantu būtu jāievieš īpaši pasākumi, lai kontrolētu un izskaustu infekciozo katarālo drudzi.(2) Infekciozā katarālā drudža epidemioloģiskās īpašības ir līdzīgas Āfrikas zirgu mēra īpašībām.(3) Padome ir pieņēmusi Direktīvu 92/35/EEK, kurā ir noteiktas Āfrikas zirgu mēra kontroles normas un apkarošanas pasākumi.(4) Lai apkarotu infekciozo katarālo drudzi, vispārējie pasākumi, kas noteikti Direktīvā 92/35/EEK Āfrikas zirgu mēra apkarošanai, jāizmanto kā paraugs, veicot attiecīgus pielāgojumus atbilstīgi pret infekciozo katarālo drudzi uzņēmīgo sugu audzēšanas īpatnībām.(5) Būtu jāparedz noteikumi par uzņēmīgo sugu, to spermas, olšūnu un embriju pārvietošanu no apgabaliem, kuros noteikti ierobežojumi slimības uzliesmojuma dēļ.(6) Infekciozā katarālā drudža uzliesmojuma gadījumā piemēro Padomes 1990. gada 26. jūnija Lēmuma 90/424/EEK par izdevumiem veterinārajā jomā [2] 3. pantu.(7) Jāievieš kārtība dalībvalstu un Komisijas ciešai sadarbībai,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsŠajā direktīvā noteikti kontroles noteikumi un pasākumi infekciozā katarālā drudža apkarošanai un izskaušanai.2. pantsŠajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:a) "lauku saimniecība" – lauksaimniecības vai cita veida uzņēmums, kur pastāvīgi vai īslaicīgi audzē vai tur pret infekciozo katarālo drudzi uzņēmīgas sugas;b) "uzņēmīgas sugas" – visi atgremotāji;c) "dzīvnieks(-i)" – dzīvnieks(-i), kas pieder pie uzņēmīgām sugām, izņemot meža dzīvniekus, par kuriem var pieņemt īpašus noteikumus 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā;d) "īpašnieks" vai "turētājs" – fiziska vai juridiska persona, kam pieder dzīvnieks vai kas ir atbildīga par tā uzturēšanu vai nu par samaksu, vai bez tās;e) "slimības pārnēsātājs" – Culicoides imicola sugas kukainis vai jebkurš cits Culicoides ģints kukainis, kas spēj pārnēsāt infekciozo katarālo drudzi, kas jāidentificē 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā pēc Zinātniskās veterinārās komitejas ieteikuma;f) "aizdomas" – jebkuru klīnisku pazīmju izpausme, kas norāda uz uzņēmīgas sugas inficēšanos ar infekciozo katarālo drudzi, kopā ar epidemioloģiskiem datiem, kas nodrošina, ka šādu iespēju var pamatoti paredzēt;g) "apstiprinājums" – ar laboratorijas rezultātiem pamatots kompetentas iestādes paziņojums, ka noteiktā apgabalā ir konstatēts infekciozā katarālā drudža vīruss; tomēr epidēmijas gadījumā kompetentā iestāde var apstiprināt slimības klātbūtni, arī pamatojoties uz klīniskas un/vai epidemioloģiskas izmeklēšanas rezultātiem;h) "kompetentā iestāde" – dalībvalsts centrālā iestāde, kas ir kompetenta veikt veterinārās pārbaudes, vai jebkura cita veterinārā iestāde, kurai pirmā ir deleģējusi savu kompetenci;i) "valsts pilnvarots veterinārārsts" – veterinārārsts, kuru izraudzījusi kompetenta iestāde.3. pantsDalībvalstis nodrošina, ka kompetento iestādi tūlīt informē, ja ir aizdomas par infekciozā katarālā drudža cirkulāciju vai tā ir apstiprināta.4. pants1. Ja lauku saimniecībā, kas atrodas reģionā, uz kuru neattiecas ierobežojumi šīs direktīvas nozīmē, ir viens vai vairāki dzīvnieki, par kuriem ir izdomas, ka tie inficēti ar infekciozo katarālo drudzi, tad dalībvalstis nodrošina, ka valsts veterinārārsts tūlīt uzsāk oficiālu izmeklēšanu, lai apstiprinātu slimības klātbūtni vai izslēgtu tās iespējamību.2. Tiklīdz sniegts slimības klātbūtnes apstiprinājums, valsts veterinārārsts:a) uzsāk oficiālu uzraudzību lauku saimniecībā vai saimniecībās, par kurām ir aizdomas, ka tajās notikusi inficēšanās;b) kā arī:i) izveido dzīvnieku sarakstu, par katru sugu norādot nobeigušos, inficēto vai iespējami inficēto dzīvnieku skaitu un šo sarakstu atjaunina, ņemot vērā jaundzimušus dzīvniekus vai dzīvniekus, kas nobeigušies laikā, kurā ir aizdomas par slimības klātbūtni; saraksta datus uzrāda pēc pieprasījuma, un tos var pārbaudīt katra apmeklējuma laikā,ii) izveido to vietu sarakstu, kuras, iespējams, sekmē slimības pārnēsātāju izdzīvošanu vai ir tās perēklis, un jo īpaši vietas, kas veicina to vairošanos,iii) veic epidemioloģisko izpēti saskaņā ar 7. pantu;c) regulāri apmeklē lauku saimniecību vai saimniecības un katru reizi veic dzīvnieku rūpīgu klīnisku pārbaudi vai izdara sekciju beigtajiem dzīvniekiem vai dzīvniekiem, par kuriem ir aizdomas, ka tie ir inficējušies, un kuriem apstiprināta saslimšana, vajadzības gadījumā veicot laboratorijas pārbaudes;d) nodrošina, ka:i) jebkura dzīvnieku pārvadāšana no lauku saimniecības vai saimniecībām vai uz tām ir aizliegta,ii) laikposmos, kad slimības pārnēsātāji ir aktīvi, dzīvniekus norobežo, ja uzskata, ka šo pasākumu īstenošanai pieejami vajadzīgie līdzekļi,iii) dzīvniekus, to izmitināšanai izmantotās būves un to apkārtni (jo īpaši Culicoides dabisko vidi) regulāri apstrādā ar atļautu insekticīdu. Lai pēc iespējas novērstu slimības pārnēsātāju invāziju, apstrādes biežumu nosaka kompetentā iestāde, ņemot vērā lietotā insekticīda noturību un klimatiskos apstākļus,iv) lauku saimniecībā nobeigušos dzīvniekus iznīcina, likvidē, sadedzina vai aprok saskaņā ar Padomes 1990. gada 27. novembra Direktīvu 90/667/EEK, kas paredz veterināros noteikumus dzīvnieku izcelsmes atkritumu savākšanai un pārstrādei, to laišanai tirgū un slimības izraisītāju novēršanu dzīvnieku vai zivju izcelsmes barībā un kas groza Direktīvu 90/425/EEK [3].3. Kamēr nav ieviesti 2. punktā minētie pasākumi, jebkura tāda dzīvnieka īpašniekam vai turētājam, par kuru ir aizdomas, ka tas inficēts ar minēto slimību, jāveic visi piesardzības pasākumi, lai tiktu izpildīti 2. punkta d) apakšpunkta i) un ii) daļā minētie noteikumi.4. Kompetentā iestāde var piemērot 2. punktā minētos pasākumus citām lauku saimniecībām gadījumā, ja to atrašanās vieta, ģeogrāfiskais novietojums vai sakari ar lauku saimniecību, attiecībā uz kuru ir aizdomas par slimības klātbūtni, ir pamats aizdomām par inficēšanās iespēju.5. Papildus 2. punkta noteikumiem 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā var paredzēt īpašus noteikumus dabas aizsardzības zonām, kurās dzīvnieki dzīvo brīvībā.6. Šajā pantā minētos pasākumus valsts pilnvarots veterinārārsts neatceļ, līdz kompetentā iestāde ir izslēgusi aizdomas par infekciozā katarālā drudža klātbūtni.5. pantsVakcināciju pret infekciozo katarālo drudzi var veikt tikai saskaņā ar šajā direktīvā izklāstītajiem noteikumiem.6. pants1. Ja infekciozā katarālā drudža klātbūtne ir oficiāli apstiprināta, tad valsts pilnvarots veterinārārsts:a) veic darbības, lai tiktu uzsākta dzīvnieku izkaušana, kas vajadzīga, lai novērstu epidēmijas izplatīšanos, par to informējot Komisiju;b) dod rīkojumu par šādu dzīvnieku līķu iznīcināšanu, likvidēšanu, sadedzināšanu vai aprakšanu saskaņā ar Direktīvu 90/667/EEK;c) šīs direktīvas 4. pantā paredzētos pasākumus attiecina arī uz lauku saimniecībām, kas atrodas 20 kilometru rādiusā (iekļaujot aizsardzības zonu, kas noteikta 8. pantā) ap lauku saimniecību vai saimniecībām, kurās konstatēta inficēšanās;d) ievieš 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā paredzētos pasākumus, jo īpaši attiecībā uz jebkuras vakcinācijas programmas vai cita alternatīva pasākuma ieviešanu; vajadzības gadījumā dalībvalsts kompetentās iestādes var uzsākt vakcinācijas programmu, par to informējot Komisiju;e) veic epidemioloģisko izpēti saskaņā ar 7. pantu.Tomēr, atkāpjoties no c) apakšpunkta, noteikumus, kas attiecas uz dzīvnieku pārvietošanu minētajā zonā, var pieņemt 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.2. Kompetentā iestāde 1. punkta c) apakšpunktā minēto zonu var paplašināt vai samazināt, pamatojoties uz epidemioloģiskiem, ģeogrāfiskiem vai metereoloģiskiem apstākļiem, par to paziņojot Komisijai.3. Ja 1.punkta c) apakšpunktā minētā zona atrodas vairāk nekā vienas dalībvalsts teritorijā, tad attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes sadarbojas, lai zonu norobežotu. Vajadzības gadījumā zonu norobežo 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.7. pants1. Epidemioloģiskā izpēte attiecas uz:a) tā laikposma ilgumu, kurā lauku saimniecībā varētu būt izplatījies infekciozais katarālais drudzis;b) infekciozā katarālā drudža iespējamos avotus lauku saimniecībā un citu tādu saimniecību identifikāciju, kurās ir dzīvnieki, kas varētu būt inficēti no tā paša avota;c) slimības pārnēsātāju klātbūtni un izplatību;d) dzīvnieku pārvietošanos no attiecīgajām lauku saimniecībām vai uz tām vai jebkuru gadījumu, kad beigtos dzīvniekus izved no šīm saimniecībām.2. Jāizveido krīzes vienība, kas veiktu visu to pasākumu koordināciju, kuri vajadzīgi, lai pēc iespējas drīzāk nodrošinātu infekciozā katarālā drudža izskaušanu, un veiktu epidemioloģisko izpēti.Vispārīgus noteikumus attiecībā uz valsts krīzes vienībām un Kopienas krīzes vienību nosaka 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.8. pants1. Dalībvalstis nodrošina, ka papildus 6. pantā minētajiem pasākumiem kompetentā iestāde norobežo aizsardzības un uzraudzības zonu. Norobežojot zonas, jāņem vērā ģeogrāfiskie, administratīvie, ekoloģiskie un epizootoloģiskie faktori, kas saistīti ar infekciozo katarālo drudzi, kā arī kontroles sistēma.2. a) Aizsardzības zona ir Kopienas teritorijas daļa, kuras rādiuss ir vismaz 100 kilometri ap inficēto lauku saimniecību.b) Uzraudzības zona ir Kopienas teritorijas daļa, kas sniedzas vismaz 50 kilometrus aiz aizsardzības zonas robežas un kur pēdējos 12 mēnešos nav veikta vakcinācija.c) Ja šādas zonas atrodas vairāku dalībvalstu teritorijā, tad attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes sadarbojas, lai norobežotu a) un b) apakšpunktā minētās zonas.d) Tomēr aizsardzības un uzraudzības zonas vajadzības gadījumā norobežo 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.3. Pēc pienācīgi pamatota dalībvalsts lūguma 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā var pieņemt lēmumu mainīt 2. punktā paredzēto zonu norobežojumu, ņemot vērā:a) to ģeogrāfiskās atrašanās vietu un ekoloģiskos faktorus;b) metereoloģiskos apstākļus;c) slimības pārnēsātāja klātbūtni un izplatību;d) saskaņā ar 7. pantu veiktās epizootoloģiskās izpētes rezultātus;e) laboratorijas pārbaužu rezultātus;f) pretpasākumu, jo īpaši dezinsekcijas, veikšanu.9. pants1. Dalībvalstis nodrošina, ka aizsardzības zonā piemēro šādus pasākumus:a) zonā identificē lauku saimniecības, kurās ir dzīvnieki;b) kompetentās iestādes īsteno slimību uzraudzības programmu, kuras pamatā ir liellopu (vai gadījumā, ja to nav, tad citu atgremotāju sugu) kontrolgrupu un slimības pārnēsātāju populāciju uzraudzība; šo programmu var izstrādāt 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā;c) aizliegumu izvest dzīvniekus no minētās zonas. Tomēr 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā var lemt par izņēmumu statusa piešķiršanu dzīvniekiem, kas audzēti zonas daļā, kurā pierādīts, ka nenotiek vīrusu pārnēsātāju cirkulācija.2. Papildus 1. punktā noteiktajiem pasākumiem par dzīvnieku vakcināciju pret infekciozo katarālo drudzi, kā arī dzīvnieku identifikāciju aizsardzības zonā var lemt 20. pantā noteiktajā kārtībā vai pēc dalībvalstu ierosmes, par to informējot Komisiju.10. pantsDalībvalstis nodrošina, ka:1) šīs direktīvas 9. panta 1. punktā minētos pasākumus piemēro uzraudzības zonā;2) jebkāda vakcinācija pret infekciozo katarālo drudzi uzraudzības zonā ir aizliegta.11. pantsSaskaņā ar 6., 8., 9. un 10. pantu veiktos pasākumus groza vai atceļ 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.12. pantsAtkāpjoties no 9. un 10. panta, dzīvnieku pārvietošanai uz aizsardzības un uzraudzības zonām un no tām piemērojamos noteikumus izstrādā 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.Pēc pirmajā daļā minēto lēmumu pieņemšanas noteikumus, kas piemērojami tirdzniecībā, nosaka tādā pašā kārtībā.13. pantsJa attiecīgā reģionā infekciozā katarālā drudža epidēmija ir īpaši nopietna, tad jebkurus papildus pasākumus, ko pieņem attiecīgās dalībvalstis, paredz 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.14. pantsDalībvalstis nodrošina, ka kompetentā iestāde veic vajadzīgos pasākumus, lai visas personas aizsardzības un uzraudzības zonā būtu pilnībā informētas par spēkā esošiem ierobežojumiem, un nodrošina, ka pienācīgi tiek ieviesti attiecīgie pasākumi.15. pants1. Katra dalībvalsts izraugās valsts laboratoriju, kas ir atbildīga par šajā direktīvā paredzēto laboratorijas pārbaužu veikšanu. Šīs valsts laboratorijas, kā arī to tiesības un pienākumi ir uzskaitīti I pielikumā.2. Šīs direktīvas I pielikumā uzskaitītās valsts laboratorijas sadarbojas ar Kopienas etalonlaboratoriju, kas minēta 16. pantā.16. pantsKopienas infekciozā katarālā drudža etalonlaboratorija norādīta II pielikumā. Neierobežojot Lēmumā 90/424/EEK izklāstītos noteikumus, jo īpaši tā 28. pantā, šīs laboratorijas uzdevumi ir noteikti II pielikuma B nodaļā.17. pantsKomisijas eksperti vajadzības gadījumā, lai nodrošinātu šīs direktīvas vienotu piemērošanu, un sadarbībā ar kompetentajām iestādēm veic pārbaudes uz vietas. Šajā nolūkā tie drīkst pārbaudīt procentuāli reprezentatīvu lauku saimniecības skaitu, lai pārbaudītu, vai kompetentās iestādes pārrauga atbilstību šīs direktīvas noteikumiem. Komisija informē dalībvalstis par veikto pārbaužu rezultātiem.Dalībvalsts, kuras teritorijā veic pārbaudi, ekspertiem sniedz vajadzīgo palīdzību šā uzdevuma veikšanai.Vispārīgos noteikumus šī panta ieviešanai nosaka 20. panta 2. punktā paredzētajā kārtībā.18. pants1. Katra dalībvalsts izstrādā ārkārtas rīcības plānu, kurā norāda līdzekļus, ar ko tā piemēro šajā direktīvā paredzētos pasākumus.Šajā plānā jāparedz pieeja saimniecībai, iekārtām, personālam un citiem attiecīgiem līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai ātri un efektīvi izskaustu slimību.2. Kritēriji, kas jāpiemēro, izstrādājot 1. punktā minēto plānu, ir noteikti III pielikumā.Saskaņā ar šiem kritērijiem izstrādātos plānus iesniedz Komisijai ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā.Komisija pārbauda plānus, lai noteiktu, vai tie dod iespēju sasniegt vēlamo mērķi, un iesaka attiecīgajai dalībvalstij jebkurus vajadzīgos grozījumus, lai inter alia garantētu, ka plāni atbilst citu dalībvalstu plāniem.Komisija 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā apstiprina plānus, kuros vajadzības gadījumā izdarīti grozījumi.Plānus pēc tam var grozīt vai aizstāt iepriekšminētajā kārtībā, ņemot vērā stāvokļa izmaiņas.19. pantsVajadzības gadījumā Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu šo direktīvu var grozīt.Pielikumus var grozīt 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.Jebkurus sīki izstrādātus noteikumus, kas vajadzīgi šīs direktīvas ieviešanai, pieņem 20. panta 2. punktā noteiktajā kārtībā.20. pants1. Komisijai palīdz Pastāvīgā veterinārijas komiteja.2. Ja izdarīta atsauce uz šo punktu, tad piemēro Lēmuma 1999/468/EK 5. un 7. pantu.Lēmuma 1999/468/EK 5. panta 6. punktā noteiktais termiņš ir 15 dienas.3. Komiteja pieņem savu reglamentu.21. pantsSaskaņā ar 20. panta 2. punktā noteikto kārtību Komisija divu gadu laikā var paredzēt pārejas pasākumus, kas vajadzīgi, lai atvieglotu pāreju uz jaunu režīmu, kas paredzēts šajā direktīvā.22. pants1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2000. gada 1. janvārim.Kad dalībvalstis paredz šos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka šādas atsauces izdarīšanas metodes.2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus galvenos savu tiesību aktu noteikumus, kurus tās pieņem jomā, uz ko attiecas šī direktīva.23. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 2000. gada 20. novembrīPadomes vārdā —priekšsēdētājsJ. Glavany[1] OV L 62, 15.3.1993., 69. lpp. Direktīva grozīta ar 1994. gada Iestāšanās aktu.[2] OV L 157, 10.6.1992., 19. lpp. Direktīva grozīta ar 1994. gada Iestāšanās aktu.[3] OV L 224, 18.8.1990., 19. lpp. Lēmumā jaunākie grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 1258/1999 (OV L 160, 26.6.1999., 103. lpp.).--------------------------------------------------I PIELIKUMSA. LISTA DE LOS LABORATORIOS NACIONALES DE LA FIEBRE CATARRAL OVINALISTE OVER NATIONALE LABORATORIER FOR BLUETONGUELISTE DER FÜR DIE BLAUZUNGENKRANKHEIT ZUSTÄNDIGEN NATIONALEN LABORATORIENΚΑΤΑΛΟΓΟΣ ΕΘΝΙΚΩΝ ΕΡΓΑΣΤΗΡΙΩΝ ΓΙΑ ΤΟΝ ΚΑΤΑΡΟΪΚΟ ΠΥΡΕΤΟ ΤΟΥ ΠΡΟΒΑΤΟΥLIST OF THE NATIONAL BLUETONGUE LABORATORIESLISTE DES LABORATOIRES NATIONAUX POUR LA FIÈVRE CATARRHALE DU MOUTONELENCO DEI LABORATORI NAZIONALI PER LA FEBBRE CATARRALE DEGLI OVINILIJST VAN DE NATIONALE LABORATORIA VOOR BLUETONGUELISTA DOS LABORATÓRIOS NACIONAIS EM RELAÇÃO À FEBRE CATARRAL OVINALUETTELO KANSALLISISTA LAMPAAN BLUETONGUE-TAUTIA VARTEN NIMETYISTÄ LABORATORIOISTAFÖRTECKNING ÖVER NATIONELLA LABORATORIER FÖR BLUETONGUEBeļģijā Centrum voor Onderzoek in Diergeneeskunde en Agrochemie (CODA)Centre d’études et de recherches vétérinaires et agrochimiques (CERVA)Groeselenbergstraat 99Rue Groeselenberg 99B-1180BrusselBruxellesTālr.: (32-2) 375 44 55Fakss: (32-2) 375 09 79E-pasts: piker@var.fgov.beDānijā Statens Veterinære Institut for VirusforskningLindholmDK-4771KalvehaveTlf. (45) 55 86 02 00Fakss: (45) 55 86 03 00E-pasts: sviv@vetvirus.dkVācijā Bundesforschungsanstalt für Viruskrankheiten der TiereAnstaltsteil TübingenPostfach 11 49D-72001TübingenTālr.: (49) 70 71 96 72 55Fakss: (49) 70 71 96 73 03Grieķijā Ministry of AgricultureCentre of Athens Veterinary InstitutionsVirus DepartmentNeapoleos Str. 25GR-15310Ag. ParaskeviAthensTālr.: (30-1) 601 14 99/601 09 03Fakss: (30-1) 639 94 77Spānijā Centro de Investigación en Sanidad Animal INIA-CISAD. José Manuel Sánchez VizcaínoCarretera de Algete-El Casar, km 8, ValdeolmosE-20180MadridTālr.: (34) 916 20 22 16Fakss: (34) 916 20 22 47E-pasts: vizcaino@inia.esFrancijā CIRAD-EMVTCampus international de BaillarguetBP 5035F-34032MontpellierCedex 1Tālr.: (33-4) 67 59 37 24Fakss: (33-4) 67 59 37 98E-pasts: bastron@cirad.frĪrijā Central Veterinary Research LaboratoryAbbotstownCastleknockDublin15IrelandTālr.: (353-1) 607 26 79Fakss: (353-1) 822 03 63E-pasts: reillypj@indigo.ieItālijā CESME presso IZSVia Campo BoarioI-64100TeramoTālr.: (39) 0861 33 22 16Fakss: (39) 0861 33 22 51E-pasts: Cesme@IZS.itLuksemburgā Centre d’études et de recherches vétérinaires et agrochimiques (CERVA)Rue Groeselenberg 99B-1180BruxellesTālr.: (32-2) 375 44 55Fakss: (32-2) 375 09 79E-pasts: piker@var.fgov.beNīderlandē ID-DLOEdelhertweg 158219 PHLelystadNederlandTālr.: (0031-0320) 23 82 38Fakss: (0031-0320) 23 80 50E-pasts: postkamer@id.dlo.nlAustrijā Bundesanstalt für Virusseuchenbekämpfung bei HaustierenRobert Kochgasse 17A-2340MödlingTālr.: (43-2) 236 466 40-0Fakss: (43-2) 236 466 40-941E-pasts: BATSB VetMoedling@compuserve.comPortugālē Laboratório Nacional de Investigação VeterináriaEstrada de Benfica, 701P-1549-011LisboaTālr.: (351) 21 711 52 00Fakss: (351) 21 711 53836E-pasts: dir.Inlv@mail.telepac.ptSomijā Danish Institute for Virus ResearchLindholmDK-4771KalvehaveTlf. (45) 55 86 02 00Fakss: (45) 55 86 03 00E-pasts: sviv@vetvirus.dkZviedrijā Statens veterinärmedicinska anstalt, SVAS-751 89UppsalaTfn (00-46) 18 67 40 00Fakss: (00-46) 18 30 91 62E-post: sva@sva.seApvienotajā Karalistē Institute for Animal HealthPirbright LaboratoryAsh RoadPirbrightWokingSurreyGU24 ONFUnited KingdomTālr.: (44-1483) 23 24 41Fakss: (44-1483) 23 24 48E-pasts: philip-mellor@bbsrc.ac.ukB. VALSTS INFEKCIOZĀ KATARĀLĀ DRUDŽA LABORATORIJU UZDEVUMIValsts infekciozā katarālā drudža laboratorijas ir atbildīgas par katras dalībvalsts diagnosticēšanas laboratoriju noteikto standartu un diagnostikas metožu koordināciju, reaģentu lietošanu un vakcīnu pārbaudi. Šajā nolūkā tās:a) var piegādāt diagnostikas reaģentus diagnostikas laboratorijām, kas tos pieprasa;b) pārbauda visu dalībvalstī lietoto diagnostikas reaģentu kvalitāti;c) regulāri organizē salīdzinošas pārbaudes;d) saglabā izdalīto infekciozā katarālā drudža vīrusu, kas ņemts apstiprinātos infekcijas gadījumos dalībvalstī;e) sniedz reģionālajās diagnostikas laboratorijās iegūto pozitīvo rezultātu apstiprinājumu.--------------------------------------------------II PIELIKUMSA. LABORATORIO COMUNITARIO DE REFERENCIA DE LA FIEBRE CATARRAL OVINAEF-REFERENCELABORATORIUM FOR BLUETONGUEGEMEINSCHAFTLICHES REFERENZLABORATORIUM FÜR DIE BLAUZUNGENKRANKHEITΚΟΙΝΟΤΙΚΟ ΕΡΓΑΣΤΗΡΙΟ ΑΝΑΦΟΡΑΣ ΓΙΑ ΤΟΝ ΚΑΤΑΡΟΪΚΟ ΠΥΡΕΤΟ ΤΟΥ ΠΡΟΒΑΤΟΥCOMMUNITY REFERENCE LABORATORY FOR BLUETONGUELABORATOIRE COMMUNAUTAIRE DE RÉFÉRENCE POUR LA FIÈVRE CATARRHALE DU MOUTONLABORATORIO COMUNITARIO DI RIFERIMENTO PER LA FEBBRE CATARRALE DEGLI OVINICOMMUNAUTAIR REFERENTIELABORATORIUM VOOR BLUETONGUELABORATÓRIO COMUNITÁRIO DE REFERÊNCIA EM RELAÇÃO À FEBRE CATARRAL OVINALAMPAAN BLUETONGUE-TAUTIA VARTEN NIMETTY YHTEISÖN VERTAILULABORATORIOGEMENSKAPENS REFERENSLABORATORIUM FÖR BLUETONGUEAFRC Institute for Animal HealthPirbright LaboratoryAsh RoadPirbrightWokingSurreyGU24 ONFUnited KingdomTālr.: (44-1483) 23 24 41Fakss: (44-1483) 23 24 48E-pasts: philip-mellor@bbsrc.ac.ukB. KOPIENAS INFEKCIOZĀ KATARĀLĀ DRUDŽA ETALONLABORATORIJAS UZDEVUMIKopienas etalonlaboratorijai ir šādi uzdevumi:1) konsultējoties ar Komisiju, koordinēt infekciozā katarālā drudža diagnostikas metodes dalībvalstīs, jo īpaši:a) precizējot, uzglabājot un piegādājot zilās mēles vīrusa celmus seroloģiskajiem testiem un imūnseruma sagatavošanai;b) piegādājot valsts etalonlaboratorijām standartserumus un citus standartreaģentus, lai standartizētu testus un reaģentus, ko lieto katrā dalībvalstī;c) izveidojot un uzturot infekciozā katarālā drudža vīrusa celmu un izdalītā vīrusa kolekciju;d) regulāri organizējot diagnostikas salīdzinošas pārbaudes Kopienas mērogā;e) savācot un apstrādājot informāciju attiecībā uz izmantotajām diagnostikas metodēm un Kopienā veikto testu rezultātiem;f) klasificējot izdalīto infekciozā katarālā drudža vīrusu ar visprogresīvākājām metodēm, lai iegūtu labāku infekciozā katarālā drudža izpratni epizootoloģijā;g) pārraugot attīstību infekciozā katarālā drudža uzraudzības, epizootoloģijas un novēršanas jomā pasaules mērogā;2) aktīvi palīdzot atrast infekciozā katarālā drudža centrus dalībvalstīs, pētot izdalītos vīrusus, kas tai atsūtīti diagnozes apstiprināšanai, klasificēšanai un epizootoloģiskiem pētījumiem;3) atvieglojot apmācības un kvalifikācijas celšanas kursu sniegšanu diagnosticēšanā laboratorijas apstākļos ekspertiem, lai visā Kopienā saskaņotu diagnostikas paņēmienus;4) veicot savstarpēju informācijas apmaiņu ar Vispasaules infekciozā katarālā drudža laboratoriju, ko izraudzījis Vispasaules Epizootoloģijas birojs (International Office for Epizootics (OIE)), jo īpaši attiecībā uz norisēm infekciozā katarālā drudža jomā.--------------------------------------------------III PIELIKUMSOBLIGĀTIE KRITĒRIJI, KAS PIEMĒROJAMI ĀRKĀRTAS RĪCĪBAS PLĀNIEMĀrkārtas rīcības plāniem jānodrošina vismaz šis:1) krīzes vienību izveidošana valsts līmenī, lai koordinētu visus ārkārtas pasākumus attiecīgajā dalībvalstī;2) vietējā līmeņa kontroles pasākumu koordinēšanai pienācīgi aprīkoto ārkārtas pasākumu centru saraksts;3) sīka informācija par personālu, kas ir atbildīgs par ārkārtas pasākumiem, tā kvalifikāciju un atbildību;4) iespēja visiem vietējiem centriem ātri sazināties ar personām vai organizācijām, kas tieši vai netieši ir saistītas ar slimības uzliesmojumu;5) nepieciešamo iekārtu un materiālu pieejamība pienācīgai ārkārtas pasākumu ieviešanai;6) precīzas norādes attiecībā uz veicamajiem pasākumiem, ieskaitot beigto dzīvnieku iznīcināšanas paņēmienus, kad inficēšanās un saslimšana ir apstiprināta;7) apmācībās programmas, lai atjauninātu zināšanas par darbībām, kas jāveic vietējā mērogā, un administratīvo procesu;8) tādas sekcijas veikšana diagnostikas laboratorijām, kura vajadzīga, lai veiktu seroloģiskus un histoloģiskus testus u.c., kā arī atjauninātu ātrās diagnostikas paņēmienus (šajā nolūkā jāizstrādā noteikumi ātrai paraugu transportēšanai);9) informācija par to, cik daudz vajadzīgs vakcīnu pret infekciozo katarālo drudzi gadījumā, ja atkārtoti jāuzsāk ārkārtas vakcinācija;10) reglamentējoši noteikumi ārkārtas rīcības plānu īstenošanai.--------------------------------------------------