Svarīgs juridisks paziņojums

|

31998L0064

Komisijas Direktīva 98/64/EK (1998. gada 3. septembris) par Kopienas analīžu metodēm aminoskābju, kopeļļu, koptauku un olahindoksa noteikšanai dzīvnieku barībā, un par Direktīvas 71/393/EEK grozījumiemDokuments attiecas uz EEZ

Oficiālais Vēstnesis L 257 , 19/09/1998 Lpp. 0014 - 0028 CS.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447 ET.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447 HU.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447 LT.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447 LV.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447 MT.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447 PL.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447 SK.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447 SL.ES Nodaļa 3 Sējums 23 Lpp. 433  - 447

		Komisijas Direktīva 98/64/EK(1998. gada 3. septembris)par Kopienas analīžu metodēm aminoskābju, kopeļļu, koptauku un olahindoksa noteikšanai dzīvnieku barībā, un par Direktīvas 71/393/EEK grozījumiem(Dokuments attiecas uz EEZ)EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes 1970. gada 20. jūlija Direktīvu 70/373/EEK par paraugu ņemšanas un analīžu Kopienas metožu ieviešanu barības oficiālajai kontrolei [1], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Austrijas, Somijas un Zviedrijas Pievienošanās aktu, un jo īpaši tās 2. pantu,tā kā Direktīvā 70/373/EEK noteikts, ka dzīvnieku barības oficiālās pārbaudes, kas paredzētas tam, lai noteiktu, vai ir ievērotas prasības, kas izriet no normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas reglamentē tās kvalitāti un sastāvu, veic, izmantojot Kopienas paraugu ņemšanas un analīžu metodes;tā kā Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvā 79/373/EEK par barības maisījumu tirdzniecību [2], kurā jaunākie grozījumi veikti ar Komisijas Direktīvu 97/47/EK [3], un Padomes 1993. gada 13. septembra Direktīvā 93/74/EEK par īpašām uztura vajadzībām domātas barības tirdzniecību [4], kurā jaunākie grozījumi veikti ar Direktīvu 96/25/EK [5], paredzēts, ka aminoskābju, kopeļļu un koptauku saturs ir jānorāda dzīvnieku barības etiķetēs;tā kā Padomes 1970. gada 23. novembra Direktīvā 70/524/EEK par barības piedevām [6], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu 98/19/EK [7], noteikts, ka olahindoksa saturs jānorāda etiķetē gadījumos, kad šo vielu pievieno kombinētajai dzīvnieku barībai;tā kā otrajā Komisijas 1971. gada 18. novembra Direktīvā 71/393/EEK, ar ko ievieš Kopienas analīžu metodes dzīvnieku barības oficiālajai kontrolei [8], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 84/4/EEK [9], noteiktas analīžu metodes, inter alia, kopeļļu un koptauku satura noteikšanai; tā kā aprakstītā metode būtu jāpārveido;tā kā jānosaka Kopienas analīžu metodes šo vielu kontrolei;tā kā šajā direktīvā paredzētie pasākumi saskan ar Barības pastāvīgās komitejas atzinumu,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDalībvalstis nosaka, ka aminoskābju, kopeļļu, koptauku un olahindoksa satura analīzes dzīvnieku barības oficiālajai kontrolei veic saskaņā ar šīs direktīvas pielikumā aprakstītajām metodēm.2. pantsDirektīvas 71/393/EEK pielikuma 4. punktu "Kopeļļu un koptauku noteikšana" aizstāj ar šīs direktīvas pielikuma B daļu.3. pants1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 1998. gada 31. decembrim. Dalībvalstis par to nekavējoties informē Komisiju.Dalībvalstis šos pasākumus piemēro no 1999. gada 1. janvāra.Kad dalībvalstis pieņem minētos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka procedūru, kas jāievēro, izdarot šādas atsauces.2. Dalībvalstis dara zināmus Komisijai tos savu tiesību aktu svarīgākos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, kuru reglamentē šī direktīva.4. pantsŠī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc publicēšanas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.5. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1998. gada 3. septembrīKomisijas vārdā —Komisijas loceklisFranz Fischler[1] OV L 170, 3.8.1970., 2. lpp.[2] OV L 86, 6.4.1979., 30. lpp.[3] OV L 211, 5.8.1997., 45. lpp.[4] OV L 237, 22.9.1993., 23. lpp.[5] OV L 125, 23.5.1996., 35. lpp.[6] OV L 270, 14.12.1970., 1. lpp.[7] OV L 96, 28.3.1998., 39. lpp.[8] OV L 279, 20.12.1971., 7. lpp.[9] OV L 15, 18.1.1984., 28. lpp.--------------------------------------------------PIELIKUMSA DAĻA AMINOSKĀBJU NOTEIKŠANA1. Mērķis un piemērošanas jomaPēc šīs metodes ar aminoskābju analizatoru nosaka brīvo (sintētisko un dabīgo) un kopējo (ar peptīdsaiti saistīto un brīvo) aminoskābju saturu dzīvnieku barībā. Tā ir izmantojama šādu aminoskābju noteikšanai: cist(e)īns, metionīns, lizīns, treonīns, alanīns, arginīns, asparagīnskābe, glutamīnskābe, glicīns, histidīns, izoleicīns, leicīns, fenilalanīns, prolīns, serīns, tirozīns un valīns.Pēc šīs metodes neatšķir aminoskābju sāļus un nediferencē aminoskābju D un L izomērus. Tā nav izmantojama triptofāna un aminoskābju hidroksilanalogu noteikšanai.2. Princips2.1. Brīvās aminoskābesBrīvās aminoskābes ekstrahē ar atšķaidītu hlorūdeņražskābi. Tām līdzekstrahētos lielmolekulāros slāpekli saturošos savienojumus izgulsnē ar sulfosalicilskābi un atdala filtrējot. Filtrētā šķīduma vides reakciju koriģē līdz pH 2,20. Aminoskābes sadala ar jonu apmaiņas hromatogrāfiju un pēc reakcijas ar ninhidrīnu nosaka fotometriski pie 570 nm.2.2. Kopējās aminoskābesProcedūru izvēlas atkarībā no nosakāmajām aminoskābēm. Pirms hidrolīzes cist(e)īns un metionīns jāoksidē attiecīgi līdz cisteīnskābei un metionīna sulfonam. Tirozīns jānosaka neoksidētu paraugu hidrolizātos. Visas pārējās 1. punktā uzskaitītās aminoskābes var noteikt gan oksidētos, gan neoksidētos paraugos.Oksidēšanu veic ar peroksiskudrskābes un fenola maisījumu 0 °C temperatūrā. Oksidēšanas reaģenta pārākumu sadala ar nātrija disulfītu. Oksidētos vai neoksidētos paraugus 23 stundas hidrolizē ar hlorūdeņražskābi (c = 6 mol/l). Hidrolizāta vides reakciju koriģē līdz pH 2,20. Aminoskābes sadala ar jonu apmaiņas hromatogrāfiju un pēc reakcijas ar ninhidrīnu nosaka fotometriski pie 570 nm (prolīnu – pie 440 nm).3. ReaģentiBidestilēts ūdens vai tam līdzvērtīgas kvalitātes ūdens (vadītspēja < 10 μS).3.1. Ūdeņraža peroksīds, w = 30 %.3.2. Skudrskābe, w = 98 – 100 %.3.3. Fenols.3.4. Nātrija disulfīts.3.5. Nātrija hidroksīds.3.6. 5-sulfosalicilskābes dihidrāts.3.7. Hlorūdeņražskābe, blīvums apm. 1,18 g/ml3.8. Trinātrija citrāta dihidrāts.3.9. 2, 2-tiodietanols (tiodiglikols).3.10. Nātrija hlorīds.3.11. Ninhidrīns.3.12. Petrolēteris, viršanas temperatūra 40 – 60 °C.3.13. Norleicīns vai cits izmantošanai par iekšējo standartu piemērots savienojums.3.14. Gāzveida slāpeklis (< 10 ppm skābekļa).3.15. 1-oktanols.3.16. Aminoskābes.3.16.1. Standartvielas 1. punktā uzskaitītajiem savienojumiem. Tīras vielas bez kristalizācijas ūdens. Pirms lietošanas 1 nedēļu žāvē vakuumā virs P2O5 vai H2SO4.3.16.2. Cisteīnskābe.3.16.3. Metionīna sulfons.3.17. Nātrija hidroksīda šķīdums, c = 7,5 mol/l:300 g NaOH (3.5.) izšķīdina ūdenī un atšķaida līdz 1 litram.3.18. Nātrija hidroksīda šķīdums, c = 1 mol/l:40 g NaOH (3.5.) izšķīdina ūdenī un atšķaida līdz 1 litram.3.19. Skudrskābes un fenola šķīdums:889 g skudrskābes (3.2.) sajauc ar 111 g ūdens un pievieno 4,73 g fenola (3.3.).3.20. Maisījums hidrolīzei, c = 6 mol HCl/l, kas satur 1 g fenola/l:492 ml HCl (3.7.) pievieno 1 g fenola (3.3.) un papildina ar ūdeni līdz 1 litram.3.21. Ekstrakcijas maisījums, c = 0,1 mol HCl/l, kas satur 2 % tiodiglikola:8,2 ml HCl (3.7.) izšķīdina apmēram 900 ml ūdens, pievieno 20 ml tiodiglikola (3.9.) un papildina ar ūdeni līdz 1 litram (3.7. nedrīkst tieši sajaukt ar 3.9).3.22. 5-sulfosalicilskābe, ß = 6 %:60 g 5-sulfosalicilskābes (3.6.) izšķīdina ūdenī un atšķaida līdz 1 litram.3.23. Oksidēšanas maisījums (peroksiskudrskābes-fenola maisījums):0,5 ml ūdeņraža peroksīda (3.1.) nelielā vārglāzē sajauc ar 4,5 ml skudrskābes-fenola šķīduma (3.19.). Peroksiskudrskābe veidojas, maisījumu izturot 1 stundu 20 – 30 °C temperatūrā, ko pirms pievienošanas paraugam 15 minūtes atdzesē ledusvannā.Uzmanību:novērst iespējas maisījumam tieši saskarties ar ādu un valkāt aizsargapģērbu!3.24. Citrāta buferšķīdums, c = 0,2 mol Na+/l, pH = 2,20:apmēram 800 ml ūdens izšķīdina 19,61 g nātrija citrāta (3.8.), 5 ml tiodiglikola (3.9.), 1 g fenola (3.3.) un 16,50 ml HCl (3.7.). Noregulē pH līdz 2,20. Atšķaida ar ūdeni līdz 1 litram.3.25. Eluācijas buferšķīdumi, pagatavoti atkarībā no izmantojamā analizatora ekspluatācijas noteikumiem (4.9.).3.26. Ninhidrīna reaģents, pagatavots atkarībā no izmantojamā analizatora ekspluatācijas noteikumiem (4.9.).3.27. Aminoskābju standartšķīdumi. Šie šķīdumi jāglabā temperatūrā zem 5 °C.3.27.1. Aminoskābju (3.16.1.) rezerves standartšķīdums hlorūdeņražskābē, c = 2,5 μmol/ml katras aminoskābes. Var lietot gatavus nopērkamus šķīdumus.3.27.2. Cisteīnskābes un metionīna sulfona rezerves standartšķīdums, c = 1,25 μmol/ml.1 litra tilpuma mērkolbā citrāta buferšķīdumā (3.24.) izšķīdina 0,2115 g cisteīnskābes (3.16.2.) un 0,2265 g metionīna sulfona (3.16.3.) un atšķaida līdz zīmei ar citrāta buferšķīdumu. Glabā ne ilgāk par 12 mēnešiem temperatūrā zem 5 °C. Šo šķīdumu nelieto, ja cisteīnskābi un metionīna sulfonu satur rezerves standartšķīdums (3.27.1.).3.27.3. Iekšējā standarta, piemēram, norleicīna rezerves standartšķīdums, c = 20 μmol/ml.Mērkolbā citrāta buferšķīdumā (3.24.) izšķīdina 0,6560 g norleicīna (3.13.) un līdz 250 ml tilpumam atšķaida ar citrāta buferšķīdumu. Glabā ne ilgāk par 6 mēnešiem temperatūrā zem 5 °C.3.27.4. Lietošanai kopā ar hidrolizātiem izmantojamais kalibrēšanas šķīdums, kas satur c = 5 nmol/50 μl cisteīnskābes un metionīna sulfona, un 10 nmol/50 μl visu pārējo aminoskābju.100 ml tilpuma vārglāzē 30 ml citrāta buferšķīduma (3.24.) izšķīdina 2,2 g nātrija hlorīda (3.10). Pievieno 4,00 ml aminoskābju rezerves standartšķīduma (3.27.1.), 4,00 ml cisteīnskābes un metionīna sulfona (3.27.2.), un 0,50 ml iekšējā standarta standartšķīduma (3.27.3.) gadījumos, kad to izmanto. Noregulē pH līdz 2,20 ar nātrija hidroksīdu (3.18.).Kvantitatīvi pārnes 50 ml tilpuma mērkolbā, uzpilda līdz zīmei ar citrāta buferšķīdumu (3.24.) un sajauc.Glabā ne ilgāk par 3 mēnešiem temperatūrā zem 5 °C.Sk. arī 9.1. piezīmi.3.27.5. Standarta aminoskābju kalibrēšanas šķīdums lietošanai kopā ar hidrolizātiem, kas sagatavots saskaņā ar 5.3.3.1. punktu, un lietošanai kopā ar ekstraktiem (5.2.). Kalibrēšanas šķīdumu pagatavo saskaņā ar 3.27.4 punktu, nepievienojot nātrija hlorīdu.Glabā ne ilgāk par 3 mēnešiem temperatūrā zem 5 °C.4. Iekārta4.1. 100 ml vai 250 ml tilpuma apaļkolba ar atteces dzesinātāju.4.2. 100 ml borsilikāta stikla pudele ar aizskrūvējamu aizbāzni, kuram ir kaučuka/teflona oderējums (piemēram, Durana, Šota), lietošanai termostatā.4.3. Termostats ar pastiprinātu ventilāciju un regulējamu temperatūru ar precizitāti, kas ir augstāka par ± 2 °C.4.4. pH-metrs (ar mērīšanas precizitāti trīs cipari aiz komata).4.5. Membrānas filtrs (0,2 μm).4.6. Centrifūga.4.7. Rotācijas vakuumietvaicētājs.4.8. Mehāniskais kratītājs vai magnētiskais maisītājs.4.9. Aminoskābju analizators vai augstas efektivitātes šķidrumu hromatogrāfs (HPLC) ar jonu apmaiņas kolonnu, ierīci ninhidrīnam, pēckolonnas derivatizāciju un fotometrisko detektoru.Kolonnas pildījumam izmanto sulfonētus polistirola sveķus, uz kuriem var sadalīt aminsoskābes un atdalīt vielas, kas reaģē ar ninhidrīnu. Šķidrumu pārvietošanos buferšķīduma un ninhidrīna līnijās nodrošina ar sūkņiem, kas nodrošina plūsmas stabilitāti ± 0,5 % visā standarta kalibrēšanas un parauga analīzes laikā.Dažos aminoskābju analizatoros var tikt izmantotas hidrolīzes procedūras, kurās nātrija koncentrācija hidrolizātā ir c = 0,8 mol/l, un hidrolizātā pēc oksidēšanas ir palikusi skudrskābe. Daļā analizatoru nenotiek pietiekama aminoskābju atdalīšanās, ja hidrolizātā ir skudrskābes pārākums un/vai nātrija joni paaugstinātās koncentrācijās. Šādos gadījumos samazina skābes daudzumu, pēc hidrolīzes un pirms pH korekcijas ietvaicējot līdz apm. 5 ml tilpumam. Ietvaicēšana jāveic vakuumā temperatūrā, kas nepārsniedz 40 °C.5. Procedūra5.1. Parauga sagatavošanaParaugu samaļ, lai tas izietu caur 0,5 mm sietu. Paraugus ar augstu mitruma saturu pirms malšanas žāvē gaisā temperatūrā, kas nepārsniedz 50 °C, vai liofilizē. Paraugus ar augstu tauku saturu pirms malšanas ekstrahē ar petrolēteri (3.12.).5.2. Brīvo aminoskābju satura noteikšana lopbarībā un premiksosKoniskā kolbā ar precizitāti līdz 0,2 mg ņem sagatavotā parauga (5.1.) piemērota lieluma iesvaru (1– 5 g) un pievieno 100,0 ml ekstrakcijas maisījuma (3.21.). Maisījumu 60 minūtes krata vai maisa, izmantojot mehānisko kratītāju vai magnētisko maisītāju (4.8.). Maisījumu nostādina un 10,0 ml dzidrā šķīduma ar pipeti pārnes 100 ml tilpuma vārglāzē.Maisot pievieno 5,0 ml sulfosalicilskābes šķīduma (3.22.), un ar magnētisko maisītāju maisa vēl 5 minūtes. Nogulšņu pilnīgai atdalīšanai maisījuma virsējo slāni filtrē vai centrifugē. Iegūtā šķīduma 10,0 ml pārnes 100 ml tilpuma vārglāzē un ar nātrija hidroksīda šķīdumu (3.18.) koriģē pH līdz 2,20, pēc tam ar citrāta buferšķīdumu (3.24.) pārnes piemērota tilpuma mērkolbā, un uzpilda līdz zīmei ar buferšķīdumu (3.24.).Gadījumos, kad izmanto iekšējo standartu, uz katriem 100 ml galīgā šķīduma pievieno pa 1,00 ml iekšējā standarta (3.27.3.) un uzpilda līdz zīmei ar buferšķīdumu (3.24.).Turpina hromatogrāfiju saskaņā ar 5.4. punktu.Ja ekstraktus neanalizē pagatavošanas dienā, tie jāglabā temperatūrā zem 5 °C.5.3. Kopējā aminoskābju satura noteikšana5.3.1. OksidēšanaAr precizitāti līdz 0,2 mg iesver 0,1 līdz 1 g sagatavotā parauga (5.1.):- 100 ml tilpuma apaļkolbā (4.1.), ja veic hidrolīzi vaļējā traukā (5.3.2.3.),- 250 ml tilpuma apaļkolbā (4.1.), ja vajadzīga pazemināta nātrija koncentrācija (5.3.3.1.), vai- 100 ml tilpuma pudelē ar uzskrūvējamu aizbāzni (4.2.), ja veic hidrolīzi slēgtā traukā (5.3.2.4.).Parauga iesvarā jābūt apmēram 10 mg slāpekļa, bet mitruma daudzums nedrīkst pārsniegt 100 mg.Kolbu (vai pudeli) ievieto ledusvannā, kur to atdzesē līdz 0 °C, pievieno 5 ml oksidēšanas maisījuma (3.23.) samaisa, lietojot stikla lāpstiņu ar liektu galu. Kolbu (vai pudeli), kurā ir lāpstiņa, hermētiski noslēdz ar necaurlaidīgu plēvi, ledusvannu ar noslēgto trauku uz 16 stundām ievieto ledusskapī 0 °C temperatūrā. Pēc 16 stundām izņem no ledusskapja, un oksidēšanas reaģenta pārākumu sadala, pievienojot 0,84 g nātrija disulfīta (3.4.).Turpina saskaņā ar 5.3.2.1. punktu.5.3.2. Hidrolīze5.3.2.1. Oksidēto paraugu hidrolīzeOksidētajam paraugam, kas sagatavots saskaņā ar 5.3.1. punktu, pievieno 25 ml hidrolīzes maisījuma (3.20.) raugoties, lai šķīdumā tiktu ieskalotas parauga daļas, kas pielipušas trauka sienām un lāpstiņai. Atkarībā no izmantotās hidrolīzes procedūras, analīzi turpina saskaņā ar 5.3.2.3. vai 5.3.2.4. punktu.5.3.2.2. Neoksidētu paraugu hidrolīzeAr precizitāti līdz 0,2 mg ņem 0,1 līdz 1 g sagatavotā parauga (5.1.) iesvara 100 ml vai 250 ml tilpuma apaļkolbā (4.1.) vai 100 ml pudelē ar aizskrūvējamu aizbāzni (4.2.). Iesvarā ir jābūt apmēram 10 mg slāpekļa. Uzmanīgi pievieno 25 ml hidrolīzes maisījuma (3.20.) un sajauc ar paraugu. Analīzi turpina saskaņā ar 5.3.2.3. vai 5.3.2.4. punktu.5.3.2.3. Hidrolīze vaļējā traukāMaisījumam kolbā (kas sagatavots saskaņā ar 5.3.2.1. vai 5.3.2.2. punktu) pievieno 3 stikla lodītes un 23 stundas vienmērīgi vāra ar atteces dzesinātāju. Hidrolīzes beigās dzesinātāju izskalo ar 5 ml citrāta buferšķīduma (3.24.). Kolbai noņem dzesinātāju un to atdzesē ledusvannā. Analīzi turpina saskaņā ar 5.3.3. punktu.5.3.2.4. Hidrolīze slēgtā traukāPudeli ar maisījumu, kas sagatavots saskaņā ar 5.3.2.1. vai 5.3.2.2. punktu, ievieto termostatā (4.3.) 110 °C temperatūrā. Pirmās stundas laikā, lai neveidotos paaugstināts spiediens (veidojoties gāzveida vielām) un novērstu eksploziju, aizbāzni uzliek traukam. Trauku ar aizbāzni nenoslēdz. Pēc vienas stundas aizbāzni aizskrūvē un tur termostatā (4.3.) 23 stundas. Hidrolīzi beidzot, pudeli no termostata izņem, uzmanīgi atskrūvē aizbāzni un pudeli ievieto ledusvannā. Atdzesē.Atkarībā no izmantojamās pH korekcijas procedūras (5.3.3.) ar citrāta buferšķīdumu (3.24.) kvantitatīvi pārnes pudeles saturu 250 ml vārglāzē vai 250 ml apaļkolbā.Analīzi turpina saskaņā ar 5.3.3. punktu.5.3.3. pH korekcijaAtkarībā no aminoskābju analizatoram (4.9.) pieļaujamā nātrija satura pH koriģē saskaņā ar 5.3.3.1. vai 5.3.3.2. punktu.5.3.3.1. Hromatogrāfijas sistēmām, kurām nepieciešama nātrija zema koncentrācijaIeteicams izmantot iekšējo rezerves standartšķīdumu (3.27.3.) gadījumos, kad izmanto aminoskābju analizatorus, kuriem vajadzīga nātrija zema koncentrācija (kad jāsamazina skābes tilpums).Šādā gadījumā pirms ietvaicēšanas hidrolizātam pievieno 2,00 ml iekšējā rezerves standartšķīduma (3.27.3.).Hidrolizātam, kas iegūts saskaņā ar 5.3.2.3. vai 5.3.2.4. punktu, pievieno 2 pilienus 1-oktanola (3.15.).Ar rotācijas ietvaicētāju (4.7.) vakuumā 40 °C temperatūrā tilpumu samazina līdz 5 – 10 ml. Ja tilpums pēc ietvaicēšanas ir mazāks par 5 ml, hidrolizāts jāizlej un analīze jāatkārto.Ar nātrija hidroksīda šķīdumu (3.18.) koriģē pH līdz 2,20 un analīzi turpina saskaņā ar 5.3.4. punktu.5.3.3.2. Visiem pārējiem aminoskābju analizatoriem (4.9.)Saskaņā ar 5.3.2.3. vai 5.3.2.4. punktu iegūtos hidrolizātus daļēji neitralizē, maisot pievienojot 17 ml nātrija hidroksīda šķīduma (3.17.), raugoties, lai temperatūra nepārsniegtu 40 °C.Istabas temperatūrā vispirms ar nātrija hidroksīda šķīdumu (3.17.), bet pēc tam ar nātrija hidroksīda šķīdumu (3.18.) koriģē pH līdz 2,20. Turpina saskaņā ar 5.3.4. punktu.5.3.4. Parauga šķīdums hromatogrāfijaiAr citrāta buferšķīdumu (3.24.) hidrolizātu, kuram koriģēts pH (5.3.3.1. vai 5.3.3.2.), kvantitatīvi pārnes 200 ml tilpuma mērkolbā, un ar citrāta buferšķīdumu uzpilda līdz zīmei.Gadījumos, kad nav izmantots iekšējais standarts, pievieno 2,00 ml iekšējā standarta (3.27.3.) un uzpilda līdz zīmei ar citrāta buferšķīdumu (3.24.). Rūpīgi sajauc.Veic HPLC hromatogrāfiju (5.4.).Ja ekstraktus neanalizē pagatavošanas dienā, tie jāglabā temperatūrā zem 5 °C.5.4. HromatogrāfijaPirms hromatografēšanas ekstraktu (5.2.) vai hidrolizātu (5.3.4.) sasilda līdz istabas temperatūrai. Maisījumu sakrata un pietiekamu daudzumu filtrē caur 0,2 μm membrānas filtru (4.5.). Iegūtajam dzidrajam šķīdumam izdara jonu apmaiņas hromatogrāfiju, izmantojot aminoskābju analizatoru (4.9.).Injekciju var veikt rokas režīmā vai automātiski. Svarīgi, lai kolonnā tiktu ievadīts vienāds analizējamā šķīduma un standartšķīdumu daudzums ± 0,5 %, izņemot gadījumus, kad izmanto iekšējo standartu, un lai nātrija/aminoskābju attiecība standaršķīdumos un paraugu šķīdumos būtu iespējami līdzīgas.Parasti kalibrēšanas biežums ir atkarīgs no ninhidrīna reaģenta un analītiskās sistēmas stabilitātes. Standartšķīdumu vai parauga šķīdumu atšķaida ar citrāta buferšķīdumu (3.24.) tā, lai standarta signāla laukums būtu 30 – 200 % no parauga aminoskābes signāla laukuma.Aminoskābju hromatogrāfija atkarībā no izmantojamā analizatora tipa un sveķu veida var būt nedaudz atšķirīga. Ar izvēlēto sistēmu jābūt iespējām sadalīt aminsoskābes un atdalīt vielas, kas reaģē ar ninhidrīnu. Darbības laikā hromatogrāfiskai sistēmai būtu jādod lineārs atbildes signāls atkarībā no izmaiņām kolonnā ievadītajos aminoskābju daudzumos.Hromatogrāfijas laikā, analizējot (nosakāmo aminoskābju) ekvimolāru šķīdumu, jāievēro turpmāk norādītās signāla minimuma/maksimuma augstuma attiecības. Šim ekvimolārajam šķīdumam jāsatur vismaz 30 % no katras aminoskābes maksimālā daudzuma, kuru var precīzi noteikt ar aminoskābju analizatora sistēmu (4.9).Treonīna-serīna atdalīšanai signāla minimuma/maksimuma augstuma attiecība zemākajai no divām aminoskābēm, kuras hromatogrammā pārklājas, nevar būt lielāka par 2:10; (ja nosaka tikai cist(e)īnu, metionīnu, treonīnu un lizīnu, nepietiekama blakusesošo signālu atdalīšanās negatīvi ietekmē noteikšanas rezultātus). Visām pārējām aminoskābēm atdalīšanai jābūt labākai par 1:10.Sistēmai jānodrošina, lai lizīns tiktu atdalīts no "lizīna artefaktiem" un ornitīna.6. Rezultātu aprēķināšanaMēra katras aminoskābes signāla laukumu analizējamā parauga un standarta hromatogrammās, un aprēķina attiecīgās aminoskābes saturu g, kas ir parauga vienā kilogramā.= g aminoskābes uz kg paraugaJa lieto iekšējo standartu, reizina ar:A = signāla laukums hidrolizāta vai ekstrakta hromatogrammā;B = maksimuma laukums kalibrēšanas standartšķīduma hromatogrammā;C = signāla laukums, iekšējais standarts hidrolizātā vai ekstraktā;D = signāla laukums, iekšējais standarts, kalibrēšanas standartšķīdums;MW = nosakāmās aminoskābes molekulmasa;E = standarta koncentrācija μmol/ml;W = parauga masa g (koriģēta atbilstoši sākotnējai masai, ja paraugs ir žāvēts vai attaukots);F = ml kopējā hidrolizāta (5.3.4.) vai ml atšķaidītā ekstrakta kopējā tilpuma (6.1.).Cistīnu un cisteīnu nosaka kā cisteīnskābi, kas rodas oksidētu paraugu hidrolizātos, bet aprēķina kā cistīnu (C6H12N2O4S2, MW 240,30), izmantojot MW 120,15 (= 0,5 x 240,30).Metionīnu nosaka kā metionīna sulfonu oksidētu paraugu hidrolizātos, bet aprēķina kā metionīnu, izmantojot metionīna molekulmasu MW: 149,21.Pievienoto brīvo metionīnu nosaka pēc ekstrakcijas kā metionīnu, aprēķiniem izmantojot to pašu molekulmasu.6.1. Ekstraktu kopējo atšķaidījuma tilpumu (F) brīvo aminoskābju satura (5.2) noteikšanai aprēķina šādi:F = 100 ml xxV = galīgā ekstrakta tilpums7. Metodes novērtējumsMetode pārbaudīta 1990. gadā laboratoriju starptautiskajā salīdzinošajā testēšanā, izmantojot četrus dažādus dzīvnieku barības veidus (jauktu cūku barību, kombinēto barību broileriem, proteīna koncentrātu un premiksu). Rezultāti pēc izkritušo rezultātu izslēgšanas, to vidējās vērtības un standartnovirzes norādītas tabulā:Vidējās vērtības, g/kgStandartparaugs | Aminoskābes |Treonīns | Cist(e)īns | Metionīns | Lizīns |Jaukta cūku barība | 6,94 n = 15 | 3,01 n = 17 | 3,27 n = 17 | 9,55 n = 13 |Kombinētā barība broileriem | 9,31 n = 16 | 3,92 n = 18 | 5,08 n = 18 | 13,93 n = 16 |Proteīnu koncentrāts | 22,32 n = 16 | 5,06 n = 17 | 12,01 n = 17 | 47,74 n = 15 |Premikss | 58,42 n = 16 | — | 90,21 n = 16 | 98,03 n = 16 |n = laboratoriju skaits7.1. AtkārtojamībaAtkārtojamība, kas izteikta kā "vienas laboratorijas rezultātu standartnovirze" no iepriekšminētajā starplaboratoriju salīdzinošajā testēšanā iegūtajiem datiem parādīta turpmāk tabulās.Vienas laboratorijas rezultātu standartnovirze (Sr), g/kgStandartparaugs | Aminoskābes |Treonīns | Cist(e)īns | Metionīns | Lizīns |Jaukta cūku barība | 0,13 n = 15 | 0,10 n = 17 | 0,11 n = 17 | 0,26 n = 13 |Kombinētā barība broileriem | 0,20 n = 16 | 0,11 n = 18 | 0,16 n = 18 | 0,28 n = 16 |Proteīnu koncentrāts | 0,48 n = 16 | 0,13 n = 17 | 0,27 n = 17 | 0,99 n = 15 |Premikss | 1,30 n = 16 | — | 2,19 n = 16 | 2,06 n = 16 |n = laboratoriju skaitsVienas laboratorijas rezultātu standartnovirzes (Sr), variācijas koeficients (%)Standartparaugs | Aminoskābes |Treonīns | Cist(e)īns | Metionīns | Lizīns |Jaukta cūku barība | 1,9 n = 15 | 3,3 n = 17 | 3,4 n = 17 | 2,8 n = 13 |Kombinētā barība broileriem | 2,1 n = 16 | 2,8 n = 18 | 3,1 n = 18 | 2,1 n = 16 |Proteīnu koncentrāts | 2,7 n = 16 | 2,6 n = 17 | 2,2 n = 17 | 2,4 n = 15 |Premikss | 2,2 n = 16 | — | 2,4 n = 16 | 2,1 n = 16 |n = laboratoriju skaits7.2. SakritībaDažādu laboratoriju rezultātu standartnovirze no iepriekšminētajā starplaboratoriju salīdzinošajā testēšanā iegūtajiem datiem parādīta turpmāk tabulās.Dažādu laboratoriju rezultātu standartnovirze (SR), g/kgStandartparaugs | Aminoskābes |Treonīns | Cist(e)īns | Metionīns | Lizīns |Jaukta cūku barība | 0,28 n = 15 | 0,30 n = 17 | 0,23 n = 17 | 0,30 n = 13 |Kombinētā barība broileriem | 0,48 n = 16 | 0,34 n = 18 | 0,55 n = 18 | 0,75 n = 16 |Proteīnu koncentrāts | 0,85 n = 16 | 0,62 n = 17 | 1,57 n = 17 | 1,24 n = 15 |Premikss | 2,49 n = 16 | — | 6,20 n = 16 | 6,62 n = 16 |n = laboratoriju skaitsDažādu laboratoriju rezultātu standartnovirzes (SR), variācijas koeficients ( %)Standartparaugs | Aminoskābes |Treonīns | Cist(e)īns | Metionīns | Lizīns |Jaukta cūku barība | 4,1 n = 15 | 9,9 n = 17 | 7,0 n = 17 | 3,2 n = 13 |Kombinētā barība broileriem | 5,2 n = 16 | 8,8 n = 18 | 10,9 n = 18 | 5,4 n = 16 |Proteīnu koncentrāts | 3,8 n = 16 | 12,3 n = 17 | 13,0 n = 17 | 3,0 n = 15 |Premikss | 4,3 n = 16 | — | 6,9 n = 16 | 6,7 n = 16 |n = laboratoriju skaits8. Standartvielu un standartmateriālu lietošanaMetodes izmantošanas pareizību pārbauda, ja iespējams, vairākos atkārtojumos, analizējot sertificētus standartmateriālus. Kalibrēšanai ieteicams izmantot sertificētus aminoskābju kalibrēšanas šķīdumus.9. Piezīmes9.1. Aminoskābju analizatoru atšķirību dēļ galīgās koncentrācijas standarta aminoskābju kalibrēšanas šķīdumiem (sk. 3.27.4. un 3.27.5.) un hidrolizātam (sk. 5.3.4.) ir tikai orientējošas.Visām nosakāmajām aminoskābēm jāpārbauda arī aparatūras signāla linearitātes intervāls.Standartšķīdumu ar citrāta buferšķīdumu atšķaida tā, lai iegūtu signālu maksimumu laukumus linearitātes intervāla vidusdaļā.9.2. Ja hidrolizātu analīzei izmanto augstas efektivitātes šķidruma hromatogrāfus, noteikšanas apstākļus optimizē, ievērojot ražotāju rekomendācijas.9.3. Pēc šīs metodes analizējot dzīvnieku barību, kas satur vairāk par 1 % hlorīdu (barības koncentrātus, minerālbarību, papildbarību), var iegūt pazeminātus rezultātus attiecībā uz metionīnu, un tāpēc tā jāanalizē īpaši.B DAĻA KOPEĻĻU UN KOPTAUKU NOTEIKŠANA1. Mērķis un piemērošanas jomaŠī metode ir paredzēta kopeļļu un koptauku noteikšanai dzīvnieku barībā. Tā neattiecas uz Padomes 1966. gada 22. septembra Regulā 136/66/EEK minēto eļļasaugu sēklu un eļļu saturošu augļu analīzēm.Kādu no turpmāk aprakstītajām divām procedūrām izvēlas atkarībā no barības īpašībām un sastāva, kā arī nolūka, kādam veic analīzi.1.1. A procedūra – tieši ekstrahējamas kopeļļas un koptaukiŠī metode izmantojama augu valsts izcelsmes barības analīzēm, izņemot tos barības veidus, kas iekļauti B procedūras izmantošanas jomā.1.2. B procedūra – kopējais kopeļļu un koptauku satursŠī metode izmantojama dzīvnieku valsts izcelsmes barības vielu analīzēm un visu veidu kombinētās barības analīzēm. Tā jāizmanto visiem materiāliem, no kuriem eļļas un taukus bez iepriekšējas hidrolīzes pilnīgi ekstrahēt nevar (piemēram, glutēniem, rauga, kartupeļu proteīniem un produktiem, kas pārstrādāti ar ekstrūzijas paņēmienu, pārslojot vai karsējot).1.3. Rezultātu interpretācijaVisos gadījumos, kad pēc B procedūras iegūst augstāku rezultātu nekā pēc A procedūras, par patieso vērtību uzskata pēc B procedūras iegūto rezultātu.2. Princips2.1. A procedūraParaugu ekstrahē ar petrolēteri. Pēc šķīdinātāja atdestilēšanas atlikumu izžāvē un nosver.2.2. B procedūraParaugu, apstrādā ar siltu hlorūdeņražskābi. Maisījumu atdzesē un filtrē. Atlikumu skalo, žāvē un veic noteikšanu pēc A procedūras.3. Reaģenti3.1. Petrolēteris, viršanas temperatūra: 40 līdz 60 °C. Tā broma skaitlim jābūt mazākam par 1 un negaistošajam atlikumam mazākam par 2 mg/100 ml.3.2. Bezūdens nātrija sulfāts.3.3. Sālsskābe, c = 3 mol/l3.4. Filtrēšanas materiāls, piemēram, kīzelgūrs vai Hyflo-supercel.4. Iekārta4.1. Ekstrakcijas aparāti. Ekstraktoros ar sifonu (Soksleta aparāts) atteces ātrumam būtu jānodrošina aptuveni 10 ekstrakcijas cikli stundā; ekstraktoros bez sifona vēlamais atteces ātrums ir apmēram 10 ml minūtē.4.2. Ekstrakcijas kapsulas, kas attīrītas no petrolēterī šķīstošām vielām un kuru porozitāte atbilst 4.1. punktā noteiktajām prasībām.4.3. Uz darba temperatūru 75 °C ± 3 °C ieregulēts vakuumžāvēšanas skapis vai uz 100 °C ± 3 °C ieregulēts parastais žāvēšanas skapis.5. Procedūra5.1. A procedūra (sk. 8.1. punktu)Ar precizitāti līdz 1 mg iesver 5 g parauga, ko pārnes ekstrakcijas kapsulā (4.2.) un pārklāj ar attaukotas kokvilnas vates tamponu.Kapsulu ievieto ekstraktorā (4.1.) un sešas stundas veic ekstrakciju ar petrolēteri (3.1.). Petrolētera ekstraktu savāc sausā, nosvērtā kolbā, kurā ievietoti pumeka gabaliņi [1].Atdestilē šķīdinātāju. Neiztvaikojušo atlikumu izžāvē, kolbu uz pusotru stundu ievietojot žāvēšanas skapī (4.3.). Kolbu atdzesē eksikatorā un nosver. Atkārtoti žāvē 30 minūtes, līdz eļļu un tauku masa nemainās (divos secīgi veiktos svērumos masas zudumam jābūt mazākam par 1 mg.).5.2. B procedūraAr precizitāti līdz 1 mg (sk. 8.2. punktu) iesver 2,5 g parauga, ko ievieto 400 ml tilpuma vārglāzē vai 300 ml tilpuma koniskajā kolbā, pievieno 100 mililitrus sālsskābes (3.3.) un pumeka gabaliņus. Vārglāzi nosedz ar pulksteņstiklu vai koniskajai kolbai pievieno atteces dzesinātāju. Maisījumu uzkarsē līdz viršanas temperatūrai un vienu stundu lēni vāra uz nelielas gāzes degļa liesmas vai elektriskās plītiņas. Neļauj produktam pielipt pie trauka sienām.Atdzesē un pievieno tādu daudzumu filtrēšanas materiāla (3.4.), kas ir pietiekams, lai novērstu eļļu un tauku zudumus filtrēšanas laikā. Filtrē caur samitrinātu, attaukotu, dubultu filtrpapīru. Atlikumu mazgā aukstā ūdenī līdz filtrāta neitrālai reakcijai. Pārbauda, vai filtrātā nav eļļu vai tauku. Ja filtrātā ir taukvielas, paraugs pirms hidrolīzes jāekstraģē ar petrolēteri pēc A procedūras.Dubulto filtrpapīru ar atlikumu pēc filtrēšanas novieto uz pulksteņstikla un pusotru stundu žāvē 100 °C ± 3 °C temperatūrā žāvēšanas skapī (4.3.).Divkārtīgo filtrpapīru ar izžāvēto atlikumu pēc filtrēšanas ievieto ekstrakcijas kapsulā (4.2.) un pārklāj ar attaukotas vates tamponu. Kapsulu ievieto ekstraktorā (4.1.) un rīkojas, kā noteikts 5.1. punkta otrajā un trešajā daļā.6. Rezultātu izteikšanaAtlikuma masu izsaka procentos no parauga masas.7. AtkārtojamībaNo viena parauga viena analītiķa divās paralēlās noteikšanās iegūto rezultātu atšķirība nedrīkst pārsniegt:- 0,2 % pēc absolūtā lieluma, ja taukvielu saturs ir mazāks par 5 %,- 4 % no lielākā rezultāta skaitliskās vērtības, ja taukvielu saturs ir no 5 līdz 10 %,- 0,4 % pēc absolūtā lieluma, ja taukvielu saturs ir lielāks par 10 %.8. Piezīmes8.1. Produktiem ar augstu eļļas un tauku saturu, kas ir grūti sasmalcināmi vai no kā nevar sagatavot viendabīgu samazinātu testa paraugu, to nosaka šādi.Ar precizitāti līdz 1 mg iesver 20 g parauga un to sajauc ar 10 g vai vairāk bezūdens nātrija sulfāta (3.2.). Ekstraģē ar petrolēteri (3.1.), kā noteikts 5.1. punktā. Iegūto ekstraktu atšķaida līdz 500 ml tilpumam ar petrolēteri (3.1.) un homogenizē. Ņem 50 ml šķīduma, ko pārnes nelielā, sausā, nosvērtā kolbā, kurā ir pumeka gabaliņi [2]. Atdestilē šķīdinātāju, izžāvē un rīkojas, kā noteikts 5.1. punkta pēdējā daļā.Izdala šķīdinātāju no kapsulā palikušajiem ekstrakcijas atlikumiem, ko sasmalcina līdz 1 mm un pēc tam ievieto atpakaļ ekstrakcijas uzgalī (nepievieno nātrija sulfātu), un rīkojas, kā noteikts 5.1. punkta otrajā un trešajā daļā.Eļļu un tauku saturu procentos no parauga masas aprēķina pēc šādas formulas:(10 a + b) × 5kura = ekstrakcijas atlikuma masa gramos pēc pirmās ekstrakcijas (ekstrakta alikvota daļa),b = atlikuma masa gramos pēc otrās ekstrakcijas.8.2. Produktiem ar zemu eļļu un tauku saturu analizējamo paraugu var palielināt līdz 5 g.8.3. Barība lolojumdzīvniekiem ar paaugstinātu ūdens saturu, tāpat kā pēc B procedūras, pirms hidrolīzes un ekstrakcijas var būt jāsajauc ar bezūdens nātrija sulfātu.8.4. Efektīvāk 5.2. punktā atlikumu pēc filtrēšanas var būt mazgāt nevis ar aukstu, bet karstu ūdeni.8.5. Dažiem barības veidiem var būt vajadzīgs 1,5 stundu ilgs žāvēšanas laiks. Nedrīkst pārkaltēt, jo tādējādi var iegūt pazeminātus rezultātus. Žāvēšanai var izmantot arī mikroviļņu krāsni.8.6. Iepriekšēju ekstrakciju pirms hidrolīzes pēc A procedūras un atkārtotu ekstrakciju pēc B procedūras ieteicams veikt gadījumos, kad kopeļļu vai koptauku saturs ir lielāks par 15 %. Daļēji tas atkarīgs arī no barības īpašībām, kā arī barības sastāvā esošo taukvielu īpašībām.C DAĻA OLAHINDOKSA KVANTITATĪVA NOTEIKŠANA(2-[N-2'-(hidroksietil)karbamoil]-3-metilhinoksalīn-N1, N4-dioksīds)1. Mērķis un piemērošanas jomaŠī metode ir paredzēta olahindoksa noteikšanai dzīvnieku barībā. Zemākā noteikšanas robeža ir 5 mg/kg.2. PrincipsParaugu ekstrahē ar metanola un ūdens maisījumu. Olahindoksa saturu nosaka apgrieztās fāzes augstas izšķirtspējas šķidrumu hromatogrāfijā (HPLC), lietojot UV detektoru.3. Reaģenti3.1. Metanols.3.2. HPLC kvalitātes metanols.3.3. HPLC kvalitātes ūdens3.4. Kustīgā fāze HPLCŪdens (3.3.) un metanola (3.2.) maisījums, piemēram, 900 + 100 (V + V).3.5. Standartviela: tīrs olahindokss 2-[N-2'-(hidroksietil)karbamoil]-3-metilhinoksalīn-N1, N4-dioksīds, E 851.3.5.1. Olahindoksa rezerves standartšķīdums, 250 μg/mlAr precizitāti līdz 0,1 mg 200 ml tilpuma mērkolbā iesver 50 mg olahindoksa (3.5.) un pievieno apm. 190 ml ūdens. Pēc tam kolbu uz 20 minūtēm ievieto ultraskaņas vannā (4.1.). Pēc iedarbības ar ultraskaņu šķīdumu atdzesē līdz istabas temperatūrai, kolbu uzpilda līdz zīmei ar ūdeni un sajauc. Kolbu ietin alumīnija folijā un glabā ledusskapī. Šis šķīdums jāgatavo no jauna katru mēnesi.3.5.2. Olahindoksa standartšķīdums, 25 μg/ml10,0 ml rezerves standartšķīduma (3.5.1.) iepilda 100 ml mērkolbā, uzpilda līdz zīmei ar kustīgo fāzi (3.4.) un sajauc. Kolbu ietin alumīnija folijā un glabā ledusskapī. Šis šķīdums jāgatavo no jauna katru dienu.3.5.3. Kalibrēšanas šķīdumi50 ml tilpuma mērkolbās iepilda attiecīgi 1,0, 2,0, 5,0, 10,0, 15,0 un 20,0 ml standartšķīduma (3.5.2.). Uzpilda līdz zīmei ar kustīgo fāzi (3.4) un sajauc. Kolbu ietin alumīnija folijā. Šādi pagatavoti šķīdumi atbilst attiecīgi 0,5, 1,0, 2,5, 5,0, 7,5 un 10,0 μg olahindoksa uz ml.Šis šķīdums jāgatavo no jauna katru dienu.4. Iekārta4.1. Ultraskaņas vanna.4.2. Mehāniskais kratītājs.4.3. HPLC iekārta, kurai ir ultravioletais detektors ar maināmu viļņu garumu, vai diodu matricas detektors.4.3.1. Šķidruma hromatogrāfijas kolonna, 250 mm × 4 mm, C18, 10 μm pakojums vai līdzvērtīgs.4.4. Membrānfiltri, 0,45 μm.5. ProcedūraPiezīme:olahindokss ir gaismasjutīgs. Visas operācijas jāveic izkliedētā gaismā vai jālieto dzeltena stikla trauki.5.1. Vispārēji norādījumi5.1.1. Lai konstatētu, ka nav olahindoksa vai noteikšanu traucējošo vielu, jāveic barības tukšā parauga analīze.5.1.2. Izmantojot barības tukšo kontrolparaugu, jāpārbauda atgūstamība, to pastiprinot ar tādu olahindoksa daudzumu, kas ir līdzīgs paraugā esošajam daudzumam. Lai paraugu pastiprinātu līdz 50 mg/kg, koniskā 250 ml koniskajā kolbā pārnes 10,0 ml rezerves standartšķīduma (3.5.1.), un to ietvaicē līdz apmēram 0,5 ml tilpumam. Pievieno 50 g barības tukšā parauga, rūpīgi sajauc un pirms ekstrakcijas posma (5.2.) atstāj uz 10 minūtēm, vairākas reizes sajaucot.Piezīme:lietojot šo metodi, barības tukšajam paraugam pēc veida vajadzētu būt līdzīgam analizējamajam paraugam, un tukšā parauga analīzē nekonstatē olahindoksu.5.2. EkstrakcijaAr precizitāti līdz 0,01 g nosver apmēram 50 g lielu paraugu. Pārnes 1000 ml tilpuma koniskajā kolbā, pievieno 100 ml metanola (3.1.) un kolbu uz 5 minūtēm ievieto ultraskaņas vannā (4.1.). Pievieno 410 ml ūdens un vēl uz 15 minūtēm ievieto ultraskaņas vannā. Kolbu izņem no ultraskaņas vannas un 30 minūtes krata, izmantojot kratītāju (4.2.), un filtrē caur kroku filtru. Pārnes 10,0 ml filtrāta 20 ml tilpuma mērkolbā, uzpilda līdz zīmei ar ūdeni un samaisa. Alikvotu daļu filtrē caur membrānfiltru (4.4.). (sk. 9. piezīmi). Veic HPLC šķidrumu hromatogrāfiju (5.3.).5.3. HPLC noteikšana5.3.1. ParametriIeteicams ievērot šādus nosacījumus, citos apstākļos var strādāt, ja tajos iegūst līdzvērtīgus rezultātus.Analītiskā kolonna (4.3.1.)Kustīgā fāze (3.4.): | ūdens (3.3.) un metanola (3.2.) maisījums, 900 + 100 (V + V) |Plūsmas ātrums: | 1,5 – 2 ml/min. |Viļņa garums noteikšanai: | 380 nm |Ievadītais tilpums: | 20 μl – 100 μl |Pārbauda hromatogrāfiskās sistēmas stabilitāti, vairākas reizes ievadot kalibrēšanas šķīdumu (3.5.3.), kas satur 2,5 μg/ml, līdz iegūst nemainīgu signālu maksimumu augstumu un izdalīšanas laiku.5.3.2. Kalibrēšanas līkneKatru kalibrēšanas šķīdumu (3.5.3.) ievada vairākas reizes un nosaka katrai koncentrācijai atbilstošo vidējo signāla maksimuma augstumu (vai laukumu). Konstruē kalibrēšanas līkni, uz ordinātu ass atzīmējot kalibrēšanas šķīdumu signālu maksimumu vidējos augstumus (vai laukumus), un uz abscisu ass attiecīgās koncentrācijas μg/ml.5.3.3. Parauga šķīdumsVairākas reizes ievada parauga ekstraktu (5.2.), ņemot tādu pašu tilpumu kā kalibrēšanas šķīdumiem, un nosaka olahindoksa signāla maksimuma vidējo augstumu (laukumu).6. Rezultātu aprēķināšanaIzmantojot kalibrēšanas līkni (5.3.2.), parauga ekstraktā pēc olahindoksa signāla maksimuma vidējā augstuma (vai laukuma) nosaka olahindoksa koncentrāciju parauga šķīdumā μg/ml.Olahindoksa saturu w (mg/kg) analizējamajā paraugā aprēķina pēc šādas formulas:w =kurc = olahindoksa koncentrācija μg/ml parauga ekstraktā (5.2.),m = analizējamā parauga masa gramos (5.2.).7. Rezultātu izvērtējums7.1. IdentifikācijaAnalīta identitāti var apstiprināt paralēlā hromatogrāfiskajā analīzē vai, lietojot diodu matricas detektoru, ar kura palīdzību salīdzina parauga ekstrakta (5.2.) spektru ar tā kalibrēšanas šķīduma (3.5.3.) spektru, kas satur 5,0 μg/ml olahindoksa.7.1.1. Paralēla hromatogrāfiskā analīzeParauga ekstraktu (5.2.) pastiprina, pievienojot attiecīgu daudzumu kalibrēšanas šķīduma (3.5.3.). Pievienotā olahindoksa daudzumam jābūt aptuveni vienādam ar parauga ekstraktā noteikto olahindoksa saturu.Ņemot vērā pievienoto daudzumu un ekstrakta atšķaidījumu, var palielināties tikai olahindoksa signāla maksimuma augstums. Signāla maksimuma pusaugstuma platumam jābūt ± 10 % no sākotnēji nepastiprināta parauga ekstrakta olahindoksa signāla maksimuma pusaugstuma platuma.7.1.2. Noteikšana ar diodu matricas detektoruRezultātus vērtē pēc šādiem kritērijiem:a) parauga maksimālās absorbcijas un standartspektra viļņa garums, ko reģistrē signāla maksimuma smailē hromatogrammā, nevar pārsniegt detektora sistēmas izšķirtspējas noteikto robežu. Diodu matricas detektoram šī robeža parasti ir ± 2 nm;b) starp 220 un 400 nm parauga un standarta spektri, kas reģistrēti hromatogrammas signāla maksimuma smailē, nedrīkst atšķirties tajās spektra daļās, kas ir 10 līdz 100 % relatīvās absorbcijas diapazonā. Atbilstība šim kritērijam ir panākta, ja maksimumi sakrīt un nevienā novērojamā punktā novirze starp abiem spektriem nepārsniedz 15 % no nosakāmās vielas standarta absorbcijas;c) no 220 līdz 400 nm parauga ekstrakta signāla maksimuma kāpuma, smailes un krituma spektri cits no cita nedrīkst atšķirties tajās spektra daļās, kas ir no 10 līdz 100 % relatīvās absorbcijas diapazonā. Atbilstība šim kritērijam ir panākta, ja maksimumi sakrīt, un ja nevienā novērojamā punktā novirze starp spektriem nepārsniedz 15 % no signāla maksimuma smailes spektra absorbcijas.Ja nav atbilstības kādam no šiem kritērijiem, nosakāmās vielas klātbūtne nav apstiprinājusies.7.2. AtkārtojamībaJa olahindoksa saturs paraugā ir no 10 līdz 200 mg/kg, divu atkārtojumu rezultātu atšķirības nedrīkst pārsniegt 15 % no lielākā rezultāta vērtības.7.3. AtgūstamībaPastiprināta kontrolparauga atgūstamībai jābūt vismaz 90 %.8. Starplaboratoriju salīdzinošās testēšanas rezultātiEK rīkotajā starplaboratoriju salīdzinošās testēšanas programmā 13 laboratorijas analizēja četrus sivēnu barības paraugus, no kuriem viens bija barības tukšais paraugs. Analīžu rezultāti ir šādi:| 1. paraugs | 2. paraugs | 3. paraugs | 4. paraugs |L | 13 | 10 | 11 | 11 |n | 40 | 40 | 44 | 44 |vidējā vērtība (mg/kg) | — | 14,6 | 48,0 | 95,4 |(Sr) (mg/kg) | — | 0,82 | 2,05 | 6,36 |(SR) (mg/kg) | — | 1,62 | 4,28 | 8,42 |CVr (%) | — | 5,6 | 4,3 | 6,7 |CVR (%) | — | 11,1 | 8,9 | 8,8 |Nominālais saturs (mg/kg) | — | 15 | 50 | 100 |Atgūstamība (%) | — | 97,3 | 96,0 | 95,4 |L : laboratoriju skaitsn : atsevišíu vērtību skaitsSr : atkārtojamības standartnovirzeSR : sakritības standartnovirzeCVr : atkārtojamības variāciju koeficientsCVR : sakritības variāciju koeficients9. PiezīmesLai gan metode nav validēta tādas dzīvnieku barības analīzēm, kas satur vairāk par 100 mg/kg olahindoksa, apmierinošus analīzes rezultātus iespējams iegūt, ņemot mazāku parauga iesvaru un/vai atšķaidot ekstraktu (5.2.) tā, lai tā koncentrācija būtu kvantitatīvās noteikšanas intervālā, kuram konstruēta kalibrēšanas līkne (5.3.2.).[1] Ja eļļai vai taukiem jāizdara turpmākas kvalitātes pārbaudes, pumeka gabaliņu vietā lieto stikla lodītes.[2] Ja eļļai vai taukiem jāizdara turpmākas kvalitātes pārbaudes, pumeka gabaliņu vietā lieto stikla lodītes.--------------------------------------------------


title: Padomes Pirmā Direktīva 67/227/EEK (1967. gada 11. aprīlis) par dalībvalstu tiesību aktu par apgrozījuma nodokļiem saskaņošanu

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31967L0227

Oficiālais Vēstnesis 071 , 14/04/1967 Lpp. 1301 - 1303 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 9 Sējums 1 Lpp. 0003  Speciālizdevums dāņu valodā: Sērija I Nodaļa 1967 Lpp. 0012  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 9 Sējums 1 Lpp. 0003  Speciālizdevums angļu valodā: Sērija I Nodaļa 1967 Lpp. 0014  Speciālizdevums grieķu valodā Nodaļa 09 Sējums 1 Lpp. 0003  Speciālizdevums spāņu valodā: Nodaļa 09 Sējums 1 Lpp. 0003  Speciālizdevums portugāļu valodā Nodaļa 09 Sējums 1 Lpp. 0003

		Padomes Pirmā direktīva 67/227/EEK(1967. gada 11. aprīlis)par dalībvalstu tiesību aktu par apgrozījuma nodokļiem saskaņošanuEIROPAS EKONOMIKAS KOPIENAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 99. un 100. pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu,ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu,tā kā Līguma galvenais mērķis ir, pamatojoties uz ekonomikas savienību, veidot kopēju tirgu, kurā pastāvētu spēcīga konkurence un kas darbotos līdzīgi jebkuram vietējam tirgum;tā kā minētā mērķa sasniegšanai dalībvalstīm jāpieņem tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, lai kopējā tirgū netiktu traucēti konkurences apstākļi vai kavēta preču un pakalpojumu brīva aprite;tā kā pašlaik spēkā esošie tiesību akti minētajām prasībām neatbilst; tā kā tādēļ kopējā tirgus interesēs ir saskaņot tiesību aktus par apgrozījuma nodokļiem tā, lai pēc iespējas likvidētu faktorus, kas varētu traucēt konkurences apstākļus kā valstu, tā Kopienas mērogā, un lai varētu atcelt kārtību, saskaņā ar kuru dalībvalstu savstarpējā tirdzniecībā piemēro importa nodokli un no nodokļiem atbrīvo eksportu;tā kā, veicot izpēti, ir noskaidrojies, ka tādas saskaņošanas iznākumā vajadzētu atcelt kumulatīvos daudzpakāpju nodokļus un ieviest pievienotās vērtības nodokļa kopēju sistēmu;tā kā pievienotā vērtības nodokļa sistēma ir visvienkāršākā un neitrālākā tad, ja nodokli iekasē cik iespējams vispārēji, aptverot gan visas ražošanas un izplatīšanas stadijas, gan pakalpojumu sniegšanu; tā kā tādēļ kopējā tirgus un dalībvalstu interesēs ir ieviest kopēju sistēmu, kas attiektos arī uz mazumtirdzniecību;tā kā, minēto nodokli piemērojot mazumtirdzniecībā, dažās dalībvalstīs tomēr varētu rasties praktiskas un politiskas grūtības; tā kā tādēļ, iepriekš par to apspriežoties, dalībvalstīm kopējo sistēmu jāļauj piemērot tikai līdz vairumtirdzniecības stadijai, to ieskaitot, mazumtirdzniecības stadijā vai stadijā pirms tās vajadzības gadījumā piemērojot atsevišķu papildu nodokli;tā kā minētais process jāveic pakāpeniski, jo apgrozījuma nodokļu saskaņošana dalībvalstīs būtiski mainīs nodokļu struktūru un vērā ņemami ietekmēs budžeta, ekonomikas un sociālo jomu;tā kā, kumulatīvo daudzpakāpju nodokļu sistēmas, kas ir spēkā vairumā dalībvalstu, aizstājot ar pievienotās vērtības nodokļa kopējo sistēmu, pat tad, ja reizē nesaskaņo likmes un atbrīvojumus, neizbēgami zūd konkurence, jo tādā gadījumā katrā valstī līdzīgām precēm neatkarīgi no ražošanas un izplatīšanas ķēdes garuma tiek uzlikti vienādi nodokļi, un starptautiskajā tirdzniecībā precēm uzlikto nodokļu apjoms ir zināms, un to var precīzi izlīdzināt; tā kā tādēļ pirmajā stadijā būtu jānosaka, ka dalībvalstīm jāievieš pievienotās vērtības nodokļa kopējā sistēma, bet nav uzreiz jāsaskaņo likmes un atbrīvojumi;tā kā pašlaik nav iespējams paredzēt, kā un cik ilgā laikā apgrozījuma nodokļu saskaņošana ļautu atcelt kārtību, saskaņā ar kuru dalībvalstu savstarpējā tirdzniecībā piemēro importa nodokli un no nodokļiem atbrīvo eksportu; tā kā tādēļ būtu ieteicams procesa otro stadiju un saskaņā ar to veicamos pasākumus noteikt vēlāk, pamatojoties uz priekšlikumiem, ko Komisija iesniegs Padomei,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDalībvalstis aizstāj pašreizējo apgrozījuma nodokļu sistēmu ar pievienotās vērtības nodokļa kopēju sistēmu, kas definēta 2. pantā.Dalībvalstis pieņem tiesību aktus minētās aizstāšanas īstenošanai cik iespējams drīz, tā, lai tie varētu stāties spēkā dienā, ko attiecīgā dalībvalsts nosaka, ņemot vērā konjunktūru; attiecīgie tiesību akti stājas spēkā ne vēlāk kā 1970. gada 1. janvārī.Pēc tam, kad attiecīgie tiesību akti stājušies spēkā, dalībvalstis nedz turpina, nedz ievieš pasākumus, ar kuriem paredzēts pēc vienotas likmes izlīdzināt apgrozījuma nodokļus par importu un eksportu dalībvalstu savstarpējā tirdzniecībā.2. pantsPievienotās vērtības nodokļa kopējās sistēmas princips ir piemērot precēm un pakalpojumiem vispārēju nodokli par patēriņu, kas būtu tieši proporcionāls preču un pakalpojumu cenai neatkarīgi no darījumu skaita, kas veikti ražošanas un izplatīšanas procesos pirms stadijas, kurā uzliek nodokli.Par katru darījumu pievienotās vērtības nodokli, ko aprēķina no preču vai pakalpojumu cenas pēc attiecīgām precēm vai pakalpojumiem piemērotas likmes, uzliek pēc tam, kad atņemts dažādiem izmaksu komponentiem tieši piemērotais pievienotās vērtības nodoklis.Pievienotās vērtības nodokļa kopējo sistēmu piemēro līdz mazumtirdzniecības stadijai, to ieskaitot.Tomēr, kamēr nav atcelta kārtība, saskaņā ar kuru dalībvalstu savstarpējā tirdzniecībā piemēro importa nodokli un no nodokļiem atbrīvo eksportu, dalībvalstis, apspriedušās saskaņā ar 5. pantu, šo sistēmu var piemērot tikai līdz vairumtirdzniecības stadijai, to ieskaitot, bet mazumtirdzniecības stadijā vai stadijā pirms tās vajadzības gadījumā var piemērot atsevišķu papildu nodokli.3. pantsPadome pēc Komisijas priekšlikuma izdod otru direktīvu par pievienotās vērtības nodokļa kopējās sistēmas struktūru un piemērošanas procedūru.4. pantsLai Padome varētu apspriest šo jautājumu un, ja iespējams, pieņemt lēmumu pirms pārejas posma beigām, Komisija līdz 1968. gada beigām iesniedz Padomei priekšlikumus par to, kā un cik ilgā laikā apgrozījuma nodokļu saskaņošana ļautu atcelt kārtību, saskaņā ar kuru dalībvalstu savstarpējā tirdzniecībā piemēro importa nodokli un no nodokļiem atbrīvo eksportu, tajā pašā laikā nodrošinot minēto nodokļu neitralitāti attiecībā uz preču vai pakalpojumu izcelsmi.Šajā sakarā jo īpaši ņem vērā tiešo un netiešo nodokļu attiecības, kas dažādās dalībvalstīs ir dažādas, to, kā pārmaiņas nodokļu sistēmās ietekmēs dalībvalstu nodokļu un budžeta politiku, kā arī nodokļu sistēmu ietekmi uz konkurences apstākļiem un sociālajiem apstākļiem Kopienā.5. pantsJā kāda dalībvalsts plāno izmantot 2. panta pēdējā daļā minēto iespēju, tad tā par to laikus informē Komisiju, ievērojot Līguma 102. pantu.6. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Brisele, 1967. gada 11. aprīlīPadomes vārdā —priekšsēdētājsR. Van Elslande--------------------------------------------------


title: Komisijas Direktīva 2005/9/EK (2005. gada 28. janvāris), ar ko groza Padomes Direktīvu 76/768/EEK par kosmētikas līdzekļiem, lai pielāgotu tās VII pielikumu tehnikas attīstībaiDokuments attiecas uz EEZ

text:
               29.1.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 27/46

         KOMISIJAS DIREKTĪVA 2005/9/EK
   (2005. gada 28. janvāris),
   ar ko groza Padomes Direktīvu 76/768/EEK par kosmētikas līdzekļiem, lai pielāgotu tās VII pielikumu tehnikas attīstībai
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,
   ņemot vērā Padomes 1976. gada 27. jūlija Direktīvu 76/768/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kosmētikas līdzekļiem (1), un jo īpaši tās 8. panta 2. punktu,
   pēc apspriešanās ar Zinātnisko komiteju gala patērētājiem paredzēto kosmētikas līdzekļu un nepārtikas preču jautājumos,
   tā kā:

               (1)

               Direktīvas 76/768/EEK VII pielikuma 1. daļa nosaka to UV filtru sarakstu, ko var saturēt kosmētikas produkti.

               (2)

               Zinātniskā komiteja gala patērētājiem paredzēto kosmētikas līdzekļu un nepārtikas preču jautājumos uzskata, ka benzonskābes, 2-[4-(dietilamino)-2-hidroksibenzoil]-, heksilestera, līdz 10 % sauļošanās līdzekļos, atsevišķi vai kopā ar citiem UV staru absorbētājiem, izmantošana nav kaitīga. Tātad benzonskābe, 2-[4-(dietilamino)-2-hidroksibenzoil]-, heksilesteris jāiekļauj Direktīvas 76/768/EEK VII pielikuma 1. daļā ar atsauces numuru 28.

               (3)

               Tāpēc Direktīva 76/768/EEK ir attiecīgi jāgroza.

               (4)

               Šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar Pastāvīgās kosmētikas līdzekļu komitejas atzinumu,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvas 76/768/EEK VII pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas pielikumu.
   2. pants
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības vēlākais līdz 2005. gada 28. jūlijam. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmus minēto aktu tekstus, kā arī minēto aktu un šīs direktīvas korelācijas tabulu.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos aktus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to savu tiesību aktu svarīgākos noteikumus, kurus tās pieņēmušas jomā, uz ko attiecas šī direktīva.
   3. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   4. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2005. gada 28. janvārī

            Komisijas vārdā —

            priekšsēdētāja vietnieks

         Günter VERHEUGEN

      (1)  OV L 262, 27.9.1976., 169. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas Direktīvu 2004/93/EK (OV L 300, 25.9.2004., 13. lpp.).
   PIELIKUMS
   Direktīvas 76/768/EEK VII pielikuma 1. daļai pievieno šādu atsauces numuru 28:

                  Identifikācijas Nr.

                  Vielas

                  Pieļaujamā maksimālā koncentrācija

                  Ierobežojumi un prasības

                  Kosmētikas līdzekļa marķējumā norādāmie lietošanas noteikumi un brīdinājumi

                  a

                  b

                  c

                  d

                  e

                  “28

                  Benzonskābes, 2-[4-(dietilamino)-2-hidroksibenzoil]-, heksilestera
                  (INCI nosaukums: Diethylamino Hydroxybenzoyl Hexyl Benzoate;
                  CAS Nr. 302776-68-7)

                  10 % sauļošanās līdzekļos”


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/13/EK ( 2008. gada 11. marts), ar ko atceļ Padomes Direktīvu 84/539/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz elektriskajām medicīnas iekārtām, ko izmanto veterinārijā (Dokuments attiecas uz EEZ)

text:
               19.3.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 76/41

      EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2008/13/EK
   (2008. gada 11. marts),
   ar ko atceļ Padomes Direktīvu 84/539/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz elektriskajām medicīnas iekārtām, ko izmanto veterinārijā
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 95. pantu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
   saskaņā ar Līguma 251. pantā noteikto procedūru (2),
   tā kā:

               (1)

               Kopienas politikā labāka regulējuma jomā kā izšķirošs faktors uzsvērta valstu un Kopienas tiesību aktu vienkāršošanas nozīme, lai uzlabotu Eiropas uzņēmumu konkurētspēju un sasniegtu Lisabonas programmas mērķus.

               (2)

               Padomes Direktīvā 84/539/EEK (3) paredzētā atbilstības novērtējuma metode vairs nav nepieciešama, lai nodrošinātu iekšējā tirgus darbību un tirdzniecību ar trešām valstīm.

               (3)

               Iekšējā tirgus darbību un lietotāju un dzīvnieku aizsardzību var labāk nodrošināt ar citiem Kopienas tiesību aktiem.

               (4)

               Tādēļ būtu jāatceļ Direktīva 84/539/EEK.

               (5)

               Direktīvas 84/539/EEK atcelšana nozīmē, ka pēc 2008. gada 31. decembra atbilstības atzīme minētās direktīvas III pielikumā vairs netiks lietota un atbilstīgie valsts īstenošanas pasākumi ir attiecīgi jāatceļ,

         IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvu 84/539/EEK atceļ no 2008. gada 31. decembra.
   2. pants
   Dalībvalstis pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2008. gada 31. decembrim. Tās tūlīt dara zināmu Komisijai minēto pasākumu tekstu un korelācijas tabulu starp tiem un šo direktīvu.
   Kad dalībvalstis pieņem šos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarīt šādas atsauces.
   3. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

      Strasbūrā, 2008. gada 11 martā

            Eiropas Parlamenta vārdā —

            priekšsēdētājs

         H.-G. PÖTTERING

            Padomes vārdā —

            priekšsēdētājs

         J. LENARČIČ

      (1)  2008. gada 16. janvāra Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (2)  Eiropas Parlamenta 2007. gada 29. novembra Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts) un Padomes 2008. gada 14. februāra Lēmums.

      (3)  OV L 300, 19.11.1984., 179. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 807/2003 (OV L 122, 16.5.2003., 36. lpp.).


title: Padomes Direktīva 2010/45/ES ( 2010. gada 13. jūlijs ), ar ko Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu groza attiecībā uz rēķinu piesūtīšanas noteikumiem

text:
               22.7.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 189/1

         PADOMES DIREKTĪVA 2010/45/ES
   (2010. gada 13. jūlijs),
   ar ko Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu groza attiecībā uz rēķinu piesūtīšanas noteikumiem
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 113. pantu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu,
   saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,
   tā kā:

               (1)

               Padomes Direktīvā 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) ir paredzēti nosacījumi un noteikumi attiecībā uz pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk – PVN) rēķiniem, lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu darbību. Saskaņā ar minētās direktīvas 237. pantu Komisija ir iesniegusi ziņojumu, kurā, ņemot vērā tehnoloģijas pārmaiņas, norādītas konkrētas grūtības saistībā ar rēķinu piesūtīšanu elektroniski, kā arī noteiktas citas konkrētas jomas, kurās PVN noteikumi būtu jāvienkāršo, lai uzlabotu iekšējā tirgus darbību.

               (2)

               Ņemot vērā to, ka uzskaitei ir jābūt pietiekamai, lai dalībvalstis varētu kontrolēt preces, kas uz laiku tiek pārvietotas no vienas dalībvalsts uz citu, būtu skaidri jānosaka, ka uzskaitē jāiekļauj informācija par to preču novērtējumu, kas uz laiku tiek pārvietotas starp dalībvalstīm. Arī preču nosūtīšana novērtēšanai uz citu dalībvalsti nebūtu jāuzskata par preču piegādi PVN maksāšanas nolūkā.

               (3)

               Būtu jāprecizē noteikumi attiecībā uz PVN iekasējamību par preču piegādēm Kopienas iekšienē un par preču iegādi Kopienas iekšienē, lai nodrošinātu kopsavilkuma paziņojumos sniegtās informācijas vienveidību un savlaicīgu informācijas apmaiņu, izmantojot šos paziņojumus. Turklāt ir lietderīgi, ka pastāvīgas preču piegādes no vienas dalībvalsts uz otru laikposmā, kas pārsniedz vienu kalendāro mēnesi, būtu jāuzskata par pabeigtām katra kalendārā mēneša beigās.

               (4)

               Lai palīdzētu maziem un vidējiem uzņēmumiem, kam ir grūtības samaksāt PVN kompetentajai iestādei, pirms tie saņēmuši maksājumu no pircējiem vai pakalpojumu saņēmējiem, būtu jādod iespēja dalībvalstīm atļaut iegrāmatot PVN, izmantojot naudas līdzekļu uzskaites shēmu, kas ļauj piegādātājam samaksāt PVN kompetentajai iestādei, kad tas ir saņēmis maksājumu par piegādi, un kas nosaka piegādātāja tiesības veikt atskaitīšanu, samaksājot par piegādi. Tam būtu jāļauj dalībvalstīm ieviest fakultatīvu naudas līdzekļu uzskaites shēmu, kam nav negatīvas ietekmes uz PVN ieņēmumu naudas plūsmu.

               (5)

               Lai nodrošinātu tiesisko noteiktību uzņēmumiem attiecībā uz tiem paredzētajiem rēķinu piesūtīšanas pienākumiem, būtu skaidri jānosaka, kuras dalībvalsts rēķinu piesūtīšanas noteikumi ir piemērojami.

               (6)

               Lai uzlabotu iekšējā tirgus darbību, attiecībā uz konkrētām pārrobežu piegādēm ir jānosaka rēķina izsniegšanas saskaņots termiņš.

               (7)

               Būtu jāveic daži grozījumi prasībās attiecībā uz rēķinos sniedzamo informāciju, lai nodrošinātu labāku nodokļa kontroli, lai pārrobežu un iekšzemes piegāžu reglamentāciju padarītu vienveidīgāku un lai veicinātu rēķinu piesūtīšanu elektroniski.

               (8)

               Ņemot vērā to, ka rēķinu piesūtīšana elektroniski var palīdzēt uzņēmumiem samazināt izmaksas un paaugstināt konkurētspēju, šobrīd spēkā esošās PVN prasības attiecībā uz rēķinu piesūtīšanu elektroniski būtu jāpārskata, lai likvidētu apgrūtinājumus un šķēršļus šīs iespējas izmantošanai. Rēķini uz papīra un elektroniski rēķini būtu jāuzskata par vienlīdzīgiem, un administratīvajam slogam saistībā ar rēķinu piesūtīšanu uz papīra nevajadzētu palielināties.

               (9)

               Vienlīdzīga attieksme būtu jāievēro arī attiecībā uz nodokļu iestāžu kompetenci. To kontroles pilnvaras, kā arī nodokļa maksātāju tiesības un pienākumi būtu jāpiemēro vienādi neatkarīgi no tā, vai nodokļa maksātājs izvēlas izsniegt rēķinus uz papīra vai elektroniski.

               (10)

               Rēķiniem ir jāatbilst faktiskajām piegādēm, un tādējādi būtu jānodrošina to autentiskums, integritāte un salasāmība. Uzņēmējdarbības kontroli var izmantot, lai radītu uzticamu revīzijas izsekojamību, saistot savā starpā rēķinus un piegādes, tādējādi nodrošinot ikviena rēķina (gan uz papīra, gan elektroniska) atbilstību šīm prasībām.

               (11)

               Elektronisku rēķinu autentiskumu un integritāti var nodrošināt arī, izmantojot konkrētas šobrīd pieejamas tehnoloģijas, piemēram, elektronisko datu apmaiņu (EDI) vai augsta līmeņa tehnoloģijas elektronisko parakstu. Tomēr, tā kā pastāv arī citas tehnoloģijas, no nodokļu maksātājiem nevajadzētu prasīt, lai viņi izmantotu kādu konkrētu elektroniskas rēķinu piesūtīšanas tehnoloģiju.

               (12)

               Būtu jāprecizē, ka gadījumos, kad nodokļa maksātājs glabā izsniegtos vai saņemtos rēķinus tiešsaistes režīmā, rēķini kontroles nolūkā ir pieejami – papildus dalībvalstij, kurā nodokļa maksātājs veic uzņēmējdarbību – arī dalībvalstij, kurā maksājams nodoklis.

               (13)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus attiecībā uz vienkāršošanas, modernizācijas un saskaņošanas pasākumiem PVN rēķinu piesūtīšanas noteikumu jomā nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka šos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šo mērķu sasniegšanai.

               (14)

               Saskaņā ar 34. punktu Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu (2) dalībvalstīm ir ieteikts gan savām vajadzībām, gan Savienības interesēs izstrādāt tabulas, kur pēc iespējas precīzāk atspoguļota atbilstība starp šo direktīvu un tās transponēšanas pasākumiem, un padarīt tās publiski pieejamas.

               (15)

               Tādēļ Direktīva 2006/112/EK būtu attiecīgi jāgroza,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvas 2006/112/EK grozījumi
   Direktīvu 2006/112/EK groza šādi.

               1.

               Direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunktu aizstāj ar šādu apakšpunktu:

                           “f)

                           pakalpojuma sniegšanu nodokļa maksātājam, kas saistīta ar attiecīgo preču vērtēšanu vai apstrādi, kura faktiski veikta preču nosūtīšanas vai transportēšanas galamērķa dalībvalsts teritorijā, ja preces pēc vērtēšanas vai apstrādes minētajam nodokļa maksātājam sūta atpakaļ uz dalībvalsti, no kuras tās sākotnēji nosūtītas vai transportētas;”.

               2.

               Direktīvas 64. panta 2. punktu aizstāj ar šādu punktu:
               “2.   Pastāvīgas preču piegādes laikposmā, kas pārsniedz vienu kalendāro mēnesi, kuras tiek nosūtītas vai transportētas uz dalībvalsti, kas nav preču nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts, un kuras ir atbrīvotas no PVN, vai kuras nodokļa maksātājs, atbrīvotas no PVN, saskaņā ar 138. pantā paredzētajiem nosacījumiem pārsūta uz citu dalībvalsti savas saimnieciskās darbības vajadzībām, ir uzskatāmas par veiktām katra kalendārā mēneša beigās līdz laikam, kad piegādes ir pilnībā pabeigtas.
               Pakalpojumi, par kuriem atbilstīgi 196. pantam PVN maksā pakalpojumu saņēmējs un kurus sniedz pastāvīgi laikposmā, kas pārsniedz vienu gadu, un par kuriem šajā periodā netiek sniegti kontu pārskati vai veikti maksājumi, uzskatāmi par sniegtiem katra kalendārā gada beigās līdz laikam, kad pakalpojumu sniegšana ir pilnībā pabeigta.
               Dalībvalstis var paredzēt, ka konkrētos gadījumos, kas atšķiras no pirmajā un otrajā daļā minētajiem, preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, kas pastāvīgi veikta kādā laikposmā, uzskata par tādu darbību, kas pabeigta vismaz viena gada intervālos.”

               3.

               Direktīvas 66. panta pirmās daļas c) punktu un otro daļu aizstāj ar šādu tekstu:

                           “c)

                           ja rēķins nav izsniegts vai ir izsniegts ar nokavēšanos – noteiktā laikā ne vēlāk kā rēķinu izsniegšanas termiņa beigās, ko atbilstīgi 222. panta otrajai daļai ir noteikušas dalībvalstis, vai, ja dalībvalsts nav noteikusi šādu termiņu – noteiktā termiņā no dienas, kad iestājies nodokļa iekasējamības gadījums.
                           Tomēr šā punkta pirmajā daļā paredzēto atkāpi nepiemēro tādu pakalpojumu sniegšanai, par kuriem atbilstīgi 196. pantam PVN maksā pakalpojumu saņēmējs, un 67. pantā minētajām preču piegādēm vai nosūtīšanai.”

               4.

               Direktīvas 67. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “67. pants
               Ja saskaņā ar 138. pantā paredzētajiem nosacījumiem preces, kuras tiek nosūtītas vai transportētas uz dalībvalsti, kas nav preču nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts, tiek piegādātas atbrīvotas no PVN vai ja nodokļa maksātājs no PVN atbrīvotas preces pārsūta uz citu dalībvalsti savas saimnieciskās darbības vajadzībām, PVN kļūst iekasējams pēc rēķina izsniegšanas vai pēc 222. panta pirmajā daļā minētā termiņa, ja līdz minētajai dienai rēķins nav izsniegts.
               Šīs direktīvas 64. panta 1. punktu, 64. panta 2. punkta trešo daļu un 65. pantu nepiemēro šā panta pirmajā daļā minētajām preču piegādēm un nosūtīšanām.”

               5.

               Direktīvas 69. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “69. pants
               Ja ir notikusi preču iegāde Kopienas iekšienē, PVN kļūst iekasējams pēc rēķina izsniegšanas vai pēc 222. panta pirmajā daļā minētā termiņa, ja līdz minētajai dienai rēķins nav izsniegts.”

               6.

               Direktīvas 91. panta 2. punkta otro daļu aizstāj ar šādu daļu:
               “Dalībvalstis pieļauj tā vietā izmantot jaunāko Eiropas Centrālās bankas publicēto valūtas kursu brīdī, kad nodoklis kļūst iekasējams. Valūtas maiņas kursu starp valūtām, kas nav euro, aprēķina, izmantojot katras valūtas maiņas kursu pret euro. Dalībvalstis var pieprasīt, lai tās informē, ja nodokļa maksātājs izmanto šo iespēju.
               Tomēr dažiem no šā panta pirmajā daļā minētajiem darījumiem vai konkrētām nodokļa maksātāju kategorijām dalībvalstis var turpināt piemērot valūtas maiņas kursu, kas noteikts saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienas noteikumiem, kas reglamentē vērtības aprēķinu muitas vajadzībām.”

               7.

               Iekļauj šādu pantu:
               “167.a pants
               Dalībvalstis var paredzēt, ka saskaņā ar izvēles shēmu nodokļa maksātājs, kuram PVN kļūst iekasējams vienīgi saskaņā ar 66. panta b) punktu, atliek savu atskaitīšanas tiesību izmantošanu līdz brīdim, kad PVN par viņam piegādātajām precēm un sniegtajiem pakalpojumiem ir samaksāts viņa piegādātājam.
               Dalībvalstis, kuras piemēro šā panta pirmajā daļā minēto izvēles shēmu, nosaka robežvērtību nodokļa maksātājiem, kas izmanto shēmu to teritorijā, pamatojoties uz 288. pantā noteikto nodokļa maksātāja gada apgrozījumu. Šī robežvērtība nepārsniedz EUR 500 000 vai līdzvērtīgu summu attiecīgās valsts valūtā. Dalībvalstis var palielināt šo robežvērtību līdz EUR 2 000 000 vai līdzvērtīgai summai attiecīgās valsts valūtā pēc apspriešanās ar PVN komiteju. Tomēr šādu apspriešanos ar PVN komiteju neprasa no dalībvalstīm, kas 2012. gada 31. decembrī piemēro robežvērtību, kas ir lielāka par EUR 500 000 vai līdzvērtīgu summu attiecīgās valsts valūtā.
               Dalībvalstis informē PVN komiteju par saviem tiesību aktiem, ko tās pieņēmušas saskaņā ar šā panta pirmo daļu.”

               8.

               Direktīvas 178. pantu groza šādi:

                           a)

                           panta a) punktu aizstāj ar šādu punktu:

                                       “a)

                                       168. panta a) punktā paredzētajai atskaitīšanai attiecībā uz preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu – jāsaglabā rēķins, kas sagatavots saskaņā ar XI sadaļas 3. nodaļas 3. līdz 6. iedaļu;”;

                           b)

                           panta c) punktu aizstāj ar šādu punktu:

                                       “c)

                                       168. panta c) punktā paredzētajai atskaitīšanai attiecībā uz preču iegādi Kopienas iekšienē – 250. pantā paredzētajā PVN deklarācijā jānorāda visa vajadzīgā informācija, lai noteiktu PVN summu, kas jāmaksā par nodokļa maksātāja veikto iekšējo preču iegādi Kopienas iekšienē, un jāsaglabā rēķins, kas sagatavots saskaņā ar XI sadaļas 3. nodaļas 3. līdz 5. iedaļu;”.

               9.

               Direktīvas 181. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “181. pants
               Nodokļa maksātājam, kuram nav saskaņā ar XI sadaļas 3. nodaļas 3. līdz 5. iedaļu sagatavota rēķina, dalībvalstis var atļaut attiecībā uz Kopienas iekšienē iegādātajām precēm veikt 168. panta c) punktā minēto atskaitīšanu.”

               10.

               Direktīvas 197. panta 1. punkta c) apakšpunktu aizstāj ar šādu apakšpunktu:

                           “c)

                           nodokļa maksātājs, kas neveic uzņēmējdarbību preču saņēmēja dalībvalstī, ir sagatavojis rēķinu saskaņā ar 3. nodaļas 3. līdz 5. iedaļu.”

               11.

               Direktīvas 217. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “217. pants
               Šīs direktīvas izpratnē “elektronisks rēķins” ir rēķins, kurā ir iekļauta šajā direktīvā noteiktā informācija un kurš ir izsniegts un saņemts jebkādā elektroniskā formātā.”

               12.

               Direktīvas XI sadaļas 3. nodaļas 3. iedaļā iekļauj šādu pantu:
               “219.a pants
               Neskarot 244. līdz 248. pantu, piemēro šādus noteikumus:

                           1)

                           uz rēķina piesūtīšanu attiecas tās dalībvalsts noteikumi, kurā preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu uzskata par veiktu saskaņā ar V sadaļas noteikumiem;

                           2)

                           atkāpjoties no 1. punkta, uz rēķina piesūtīšanu attiecas tās dalībvalsts noteikumi, kurā ir piegādātāja saimnieciskās darbības pastāvīgā vieta vai kurā tam ir pastāvīga iestāde, no kuras ir veikta attiecīgā piegāde, vai – ja nav šādas saimnieciskās darbības pastāvīgās vietas vai pastāvīgas iestādes – tās dalībvalsts noteikumi, kurā ir piegādātāja pastāvīgā adrese vai parastā dzīvesvieta, ja:

                                       a)

                                       piegādātājs neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu uzskata par veiktu saskaņā ar V sadaļas noteikumiem, vai viņa iestāde šajā dalībvalstī nepiedalās piegādē 192.a panta nozīmē, un par PVN nomaksu atbildīga ir persona, kam piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi.
                                       Tomēr gadījumos, kad rēķinu izsniedz pircējs vai pakalpojumu saņēmējs (pašaprēķins), piemēro 1. punktu;

                                       b)

                                       uzskata, ka preču vai pakalpojumu piegāde nav veikta Kopienas iekšienē saskaņā ar V sadaļas noteikumiem.”

               13.

               Direktīvas 220. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “220. pants
               1.   Ikviens nodokļa maksātājs nodrošina, ka vai nu viņš pats, vai pircējs vai pakalpojumu saņēmējs, vai arī trešā persona viņa vārdā un interesēs izsniedz rēķinu par šādiem darījumiem:

                           1)

                           preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko viņš veicis citam nodokļa maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļa maksātāja;

                           2)

                           preču piegādēm, kas minētas 33. pantā;

                           3)

                           preču piegādēm, kas veiktas saskaņā ar 138. pantā paredzētajiem nosacījumiem;

                           4)

                           jebkuriem maksājumiem, ko viņš saņēmis, pirms ir veikta kāda no 1. un 2. punktā minētajām preču piegādēm;

                           5)

                           jebkuriem maksājumiem, ko viņš saņēmis no cita nodokļa maksātāja vai juridiskās personas, kas nav nodokļa maksātāja, pirms ir pabeigta pakalpojumu sniegšana.

                     2.   Atkāpjoties no 1. punkta un neskarot 221. panta 2. punktu, rēķins nav jāizsniedz attiecībā uz pakalpojumiem, kuru sniegšana ir atbrīvota no nodokļa saskaņā ar 135. panta 1. punkta a) līdz g) apakšpunktu.”

               14.

               Iekļauj šādu pantu:
               “220.a pants
               1.   Dalībvalstis atļauj nodokļa maksātājiem izsniegt vienkāršotu rēķinu šādos gadījumos:

                           a)

                           ja rēķinā minētā summa nav lielāka par EUR 100 vai līdzvērtīgu summu attiecīgās valsts valūtā;

                           b)

                           ja izsniegtais rēķins ir dokuments vai paziņojums, ko uzskata par rēķinu saskaņā ar 219. pantu.

                     2.   Dalībvalstis neatļauj nodokļa maksātājiem izsniegt vienkāršotu rēķinu, ja rēķini jāizsniedz saskaņā ar 220. panta 1. punkta 2. un 3. apakšpunktu vai ja preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, par ko maksājams nodoklis, veic nodokļa maksātājs, kurš neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā maksājams PVN, vai kura iestāde šajā dalībvalstī nepiedalās piegādē 192.a panta nozīmē, un par PVN nomaksu atbildīga ir persona, kam piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi.”

               15.

               Direktīvas 221., 222., 223., 224. un 225. pantu aizstāj ar šādiem pantiem:
               “221. pants
               1.   Dalībvalstis nodokļa maksātājiem var paredzēt pienākumu atbilstīgi 226. vai 226.b panta prasībām izsniegt rēķinu par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, kas nav 220. panta 1. punktā minētās preču piegādes vai pakalpojumu sniegšana.
               2.   Dalībvalstis nodokļa maksātājiem, kam ir saimnieciskās darbības pastāvīga vieta to teritorijā vai kam ir to teritorijā pastāvīga iestāde, no kuras ir veikta piegāde, var paredzēt pienākumu izsniegt rēķinu saskaņā ar 226. pantā vai 226.b pantā paredzētajām prasībām attiecībā uz tādu pakalpojumu sniegšanu, kas atbrīvoti no nodokļa atbilstīgi 135. panta 1. punkta a) līdz g) apakšpunktam un ko šādi nodokļa maksātāji snieguši to teritorijā vai ārpus Kopienas.
               3.   Dalībvalstis var atbrīvot nodokļa maksātājus no 220. panta 1. punktā vai 220.a pantā paredzētā pienākuma izsniegt rēķinu par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, kuru viņi veikuši to teritorijā un kura saskaņā ar 110. un 111. pantu, 125. panta 1. punktu, 127. pantu, 128. panta 1. punktu, 132. pantu, 135. panta 1. punkta h) līdz l) apakšpunktu, 136., 371., 375., 376. un 377. pantu, 378. panta 2. punktu, 379. panta 2. punktu un 380. līdz 390.b pantu ir atbrīvota no nodokļa – ar tiesībām atskaitīt iepriekšējā stadijā samaksāto PVN vai bez tām.
               222. pants
               Par preču piegādi, kas veikta saskaņā ar 138. pantā paredzētajiem nosacījumiem, vai par pakalpojumu sniegšanu, par ko atbilstīgi 196. pantam PVN maksā pircējs vai pakalpojumu saņēmējs, rēķinu izsniedz ne vēlāk kā tā mēneša piecpadsmitajā dienā, kas ir pēc mēneša, kurā iestājies nodokļa iekasējamības gadījums.
               Attiecībā uz pārējo preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu dalībvalstis var noteikt nodokļa maksātājiem termiņus rēķinu izsniegšanai.
               223. pants
               Dalībvalstis atļauj nodokļa maksātājiem izsniegt pārskata rēķinus par vairākām atsevišķām preču piegādēm vai sniegtiem pakalpojumiem, ja PVN par šādā pārskata rēķinā minētajām piegādēm vai pakalpojumiem ir kļuvis iekasējams tajā pašā kalendārajā mēnesī.
               Neskarot 222. pantu, dalībvalstis var atļaut pārskata rēķinos iekļaut piegādes, par kurām PVN ir kļuvis iekasējams laikposmā, kas ir ilgāks nekā viens kalendārais mēnesis.
               224. pants
               Pircējs vai pakalpojumu saņēmējs var izsniegt rēķinus par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko viņam veicis nodokļa maksātājs, ja starp abām pusēm pastāv iepriekšēja vienošanās un ja nodokļa maksātājs, kas veic preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, katram rēķinam piemēro akcepta procedūru. Dalībvalsts var pieprasīt, lai šādi rēķini tiktu izsniegti nodokļa maksātāja vārdā un interesēs.
               225. pants
               Attiecībā uz gadījumiem, kad trešā persona, pircējs vai pakalpojumu saņēmējs, kas izsniedz rēķinus, veic uzņēmējdarbību kādā valstī, attiecībās ar kuru nepastāv neviens juridisks instruments par savstarpēju palīdzību, kuras darbības joma ir līdzīga Direktīvā 2010/24/ES (3) un Regulā (EK) Nr. 1798/2003 (4) paredzētajai darbības jomai, dalībvalstis var nodokļa maksātājiem piemērot īpašus nosacījumus.

               16.

               Direktīvas 226. pantu groza šādi:

                           a)

                           iekļauj šādu punktu:

                                       “7a)

                                       ja PVN kļūst iekasējams tad, kad saņemts maksājums saskaņā ar 66. panta b) punktu, un atskaitīšanas tiesības rodas laikā, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams – atsauce “naudas līdzekļu uzskaite”;”;

                           b)

                           iekļauj šādu punktu:

                                       “10a)

                                       ja rēķinu izsniedz nevis piegādātājs vai pakalpojumu sniedzējs, bet gan pircējs vai pakalpojumu saņēmējs – atsauce “pašaprēķins”;”;

                           c)

                           panta 11) punktu aizstāj ar šādu punktu:

                                       “11)

                                       ja pastāv atbrīvojums – atsauce uz šīs direktīvas attiecīgo noteikumu, attiecīgo valsts noteikumu vai jebkuru citu noteikumu par to, ka attiecīgā preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana ir atbrīvota no nodokļa;”;

                           d)

                           iekļauj šādu punktu:

                                       “11a)

                                       ja par PVN nomaksu ir atbildīgs pircējs vai pakalpojumu saņēmējs – atsauce “nodokļa apgrieztā maksāšana”;”;

                           e)

                           panta 13) un 14) punktu aizstāj ar šādiem punktiem:

                                       “13)

                                       ja piemēro peļņas daļas režīmu ceļojumu aģentūrām – atsauce peļņas daļas režīms ceļojumu aģentūrām”;

                                       “14)

                                       ja piemēro kādu no īpašajiem režīmiem, kas piemērojami lietotām precēm, mākslas darbiem, kolekciju priekšmetiem un senlietām – attiecīgi, atsauce “peļņas daļas režīms lietotām precēm”, “peļņas daļas režīms mākslas darbiem” vai “peļņas daļas režīms kolekciju priekšmetiem un senlietām”;”.

               17.

               Iekļauj šādus pantus:
               “226.a pants
               Ja rēķinu izsniedz nodokļa maksātājs, kurš neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kur ir iekasējams nodoklis, vai kura iestāde minētajā dalībvalstī nepiedalās piegādē 192.a panta nozīmē, un kurš piegādā preces vai sniedz pakalpojumus pircējam vai pakalpojumu saņēmējam, kam jāmaksā PVN, nodokļa maksātājs var rēķinā neiekļaut 226. panta 8., 9. un 10. punktā minēto informāciju un tās vietā, atsaucoties uz piegādāto preču vai sniegto pakalpojumu daudzumu vai apjomu un to raksturu, norādīt šo preču vai pakalpojumu summu, kurai uzliek nodokli.
               226.b pants
               Dalībvalstis pieprasa vismaz šādu informāciju par vienkāršotiem rēķiniem, kas izsniegti saskaņā ar 220.a pantu un 221. panta 1. un 2. punktu:

                           a)

                           rēķina izsniegšanas datums;

                           b)

                           nodokļu maksātāja, kas piegādā preces vai sniedz pakalpojumus, identifikācijas dati;

                           c)

                           piegādāto preču vai sniegto pakalpojumu veida identifikācija;

                           d)

                           maksājamā PVN summa vai tās aprēķinam vajadzīgā informācija;

                           e)

                           ja izsniegtais rēķins ir dokuments vai paziņojums, kas par rēķinu uzskatāms saskaņā ar 219. pantu – īpaša un nepārprotama atsauce uz šo sākotnējo rēķinu un uz konkrētiem datiem, kas tiek grozīti.

                     Tās var prasīt vienīgi 226., 227. un 230. pantā minēto informāciju.”

               18.

               Svītro 228. pantu.

               19.

               Direktīvas 230. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “230. pants
               Rēķinā norādītās summas var izteikt jebkurā valūtā, ja vien maksājamā vai koriģējamā PVN summa ir izteikta dalībvalsts valūtā, izmantojot 91. pantā paredzēto valūtas kursa maiņas mehānismu.”

               20.

               Svītro 231. pantu.

               21.

               Direktīvas XI sadaļas 3. nodaļas 5. iedaļas nosaukumu aizstāj ar šādu nosaukumu:

               22.

               Direktīvas 232. un 233. pantu aizstāj ar šādiem pantiem:
               “232. pants
               Elektroniskā rēķina izmantošana notiek tikai ar saņēmēja piekrišanu.
               233. pants
               1.   Papīra vai elektroniska formāta rēķina izcelsmes autentiskumu, satura integritāti un salasāmību nodrošina no rēķina izsniegšanas brīža līdz glabāšanas termiņa beigām.
               Katrs nodokļa maksātājs nosaka veidu, kā nodrošināt rēķina izcelsmes autentiskumu, satura integritāti un salasāmību. To var darīt, izmantojot jebkādu uzņēmējdarbības kontroles veidu, kas nodrošina uzticamu revīzijas izsekojamību, saistot savā starpā rēķinu un preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu.
               “Rēķina izcelsmes autentiskums” nozīmē to, ka tiek apliecināta piegādātāja vai rēķina izsniedzēja identitāte.
               “Satura integritāte” nozīmē to, ka saturs, kas prasīts atbilstīgi šai direktīvai, nav mainīts.
               2.   Neizmantojot 1. punktā aprakstīto uzņēmējdarbības kontroli, elektroniska rēķina izcelsmes autentiskumu un satura integritāti var nodrošināt, piemēram, ar šādām tehnoloģijām:

                           a)

                           ar augsta līmeņa tehnoloģijas elektronisko parakstu nozīmē, kas paredzēta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 1999/93/EK (1999. gada 13. decembris) par Kopienas elektronisko parakstu sistēmu (5) 2. panta 2. punktā, kurš ir balstīts uz kvalificētu sertifikātu un kurš ir izveidots, izmantojot drošu parakstu radīšanas ierīci atbilstīgi Direktīvas 1999/93/EK 2. panta 6. un 10. punktam;

                           b)

                           ar elektronisko datu apmaiņu (EDI), kas definēta 1. pielikuma 2. pantā Komisijas Ieteikumā 1994/820/EK (1994. gada 19. oktobris) par elektronisko datu apmaiņas juridiskajiem aspektiem (6), ja nolīgums par šo apmaiņu paredz, ka tiek izmantotas procedūras, kas garantē datu izcelsmes autentiskumu un integritāti.

               23.

               Svītro 234. pantu.

               24.

               Direktīvas 235., 236. un 237. pantu aizstāj ar šādiem pantiem:
               “235. pants
               Dalībvalstis var paredzēt īpašus nosacījumus elektroniskiem rēķiniem, kas izsniegti attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko piegādā to teritorijā no valsts, attiecībās ar kuru nepastāv neviens juridisks instruments par savstarpēju palīdzību, kuras darbības joma ir līdzīga Direktīvā 2010/24/ES un Regulā (EK) Nr. 1798/2003 paredzētajai.
               236. pants
               Nosūtot vai darot pieejamus vienam un tam pašam adresātam vairākus elektroniskus rēķinus kopā, ziņas, kas atsevišķajiem rēķiniem ir kopīgas, var minēt tikai vienreiz, ja attiecībā uz katru rēķinu ir pieejama pilnīga informācija.
               237. pants
               Vēlākais, līdz 2016. gada 31. decembrim Komisija, pamatojoties uz neatkarīgu ekonomikas pētījumu, iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei vispārēju novērtējuma ziņojumu par ietekmi, kāda ir no 2013. gada 1. janvāra piemērojamajiem rēķinu piesūtīšanas noteikumiem, un jo īpaši par to, kādā mērā tie faktiski ir mazinājuši uzņēmumu administratīvo slogu; ziņojumam vajadzības gadījumā pievieno piemērotu priekšlikumu, lai grozītu attiecīgos noteikumus.”

               25.

               Direktīvas 238. pantu groza šādi:

                           a)

                           1. punktu aizstāj ar šādu punktu:
                           “1.   Pēc apspriešanās ar PVN komiteju dalībvalstis saskaņā ar nosacījumiem, ko tās paredz, var noteikt, ka turpmāk norādītajos gadījumos rēķinos par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu iekļauj tikai 226.b pantā noteikto informāciju:

                                       a)

                                       ja rēķina summa ir lielāka par EUR 100, bet nav lielāka par EUR 400, vai līdzvērtīgu summu attiecīgās valsts valūtā;

                                       b)

                                       ja attiecīgajā uzņēmējdarbības sektorā esošas īpašas tirdzniecības vai administratīvās prakses dēļ vai šo rēķinu izsniegšanas tehnisko apstākļu dēļ 226. pantā vai 230. pantā paredzētos pienākumus ir īpaši grūti ievērot.”;

                           b)

                           svītro 2. punktu;

                           c)

                           3. punktu aizstāj ar šādu punktu:
                           “3.   Šā panta 1. punktā paredzēto vienkāršošanu nepiemēro, ja rēķini jāizsniedz saskaņā ar 220. panta 1. punkta 2. un 3. apakšpunktu vai ja preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, kurai uzliek nodokli, veic nodokļa maksātājs, kurš neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kur maksājams PVN, vai kura iestāde šajā dalībvalstī nepiedalās piegādē 192.a panta nozīmē, un par PVN nomaksu atbildīga ir persona, kam piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi.”

               26.

               Direktīvas 243. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “243. pants
               1.   Ikviens nodokļa maksātājs uztur to preču reģistru, kuras viņš nosūtījis vai transportējis vai kuras ir nosūtītas vai transportētas viņa vārdā uz galamērķi ārpus nosūtīšanas sākumpunkta dalībvalsts teritorijas, bet Kopienas iekšienē, lai veiktu tādus darījumus, kas ietver šo preču vērtēšanu, apstrādi vai īslaicīgu izmantošanu, kā minēts 17. panta 2. punkta f), g) un h) apakšpunktā.
               2.   Ikviens nodokļa maksātājs veic pietiekami sīku uzskaiti, lai būtu iespējams identificēt preces, kuras viņam no citas dalībvalsts nosūtījis nodokļa maksātājs, kas šajā citā dalībvalstī identificēts PVN nolūkā, vai cita persona viņa vārdā un kuras izmanto tādai pakalpojumu sniegšanai, kas ietver šo preču vērtēšanu vai apstrādi.”

               27.

               Svītro 246. pantu.

               28.

               Direktīvas 247. panta 2. un 3. punktu aizstāj ar šādiem punktiem:
               “2.   Lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas 233. pantā paredzētās prasības, 1. punktā minētā dalībvalsts var prasīt, lai rēķini tiktu glabāti to sākotnējā formā, uz papīra vai elektroniski, atbilstīgi tam, kā tie tika nosūtīti vai darīti pieejami. Turklāt gadījumā, ja rēķinus glabā elektroniski, dalībvalsts var prasīt, lai elektroniski tiktu glabāti arī dati, kas garantē rēķinu izcelsmes autentiskumu un to satura integritāti, kā paredzēts 233. pantā.
               3.   Šā panta 1. punktā minētā dalībvalsts var paredzēt īpašus nosacījumus, kas aizliedz vai ierobežo rēķinu glabāšanu valstī, attiecībā ar kuru nepastāv neviens juridisks instruments par savstarpēju palīdzību, kuras darbības joma ir līdzīga Direktīvā 2010/24/ES un Regulā (EK) Nr. 1798/2003 paredzētajai, vai neviens juridisks instruments par 249. pantā minētajām tiesībām piekļūt rēķiniem elektroniskā ceļā, tos lejupielādēt un lietot.”

               29.

               XI sadaļas 4. nodaļas 3. iedaļā iekļauj šādu pantu:
               “248.a pants
               Kontroles nolūkos un attiecībā uz rēķiniem par preču piegādēm un pakalpojumiem, kas veikti to teritorijā, kā arī attiecībā uz tiem rēķiniem, ko saņem nodokļa maksātāji, kuri veic uzņēmējdarbību to teritorijā, dalībvalstis dažiem nodokļa maksātājiem vai konkrētos gadījumos var pieprasīt rēķinu tulkojumu to oficiālajās valodās. Tomēr dalībvalstis nevar noteikt vispārēju prasību, ka rēķini jātulko.”

               30.

               Direktīvas 249. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “249. pants
               Ja nodokļa maksātājs rēķinus, ko tas izsniedz vai saņem, glabā elektroniski, garantējot tiešsaistes piekļuvi attiecīgajiem datiem kompetentajām iestādēm dalībvalstī, kurā tas veic uzņēmējdarbību, un ja PVN maksājams citā dalībvalstī, šīs dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir tiesības piekļūt šādiem rēķiniem, lejupielādēt un izmantot tos kontroles nolūkā.”

               31.

               Direktīvas 272. panta 1. punkta otro daļu aizstāj ar šādu daļu:
               “Dalībvalstis nedrīkst šā punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētos nodokļa maksātājus atbrīvot no rēķinu piesūtīšanas pienākumiem, kas paredzēti 3. nodaļas 3. līdz 6. iedaļā un 4. nodaļas 3. iedaļā.”

         2. pants
   Transponēšana
   1.   Dalībvalstis vēlākais līdz 2012. gada 31. decembrim pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis tūlīt dara zināmu Komisijai šo noteikumu tekstu.
   Dalībvalstis piemēro minētos noteikumus no 2013. gada 1. janvāra.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarīt šādas atsauces.
   2.   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   3 pants
   Stāšanās spēkā
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   4. pants
   Adresāti
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2010. gada 13. jūlijā

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         D. REYNDERS

      (1)  OV L 347, 11.12.2006., 1. lpp.

      (2)  OV C 321, 31.12.2003., 1. lpp.

      (3)  Padomes Direktīva 2010/24/ES (2010. gada 16. marts) par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem, un citiem pasākumiem (OV L 84, 31.3.2010., 1. lpp.).

      (4)  Padomes Regula (EK) Nr. 1798/2003 (2003. gada 7. oktobris) par administratīvu sadarbību pievienotās vērtības nodokļu jomā (OV L 264, 15.10.2003., 1. lpp.).”

      (5)  OV L 13, 19.1.2000., 12. lpp.

      (6)  OV L 338, 28.12.1994., 98. lpp.”;