title: Padomes Direktīva 2003/109/EK (2003. gada 25. novembris) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

32003L0109

Oficiālais Vēstnesis L 016 , 23/01/2004 Lpp. 0044 - 0053

		Padomes Direktīva 2003/109/EK(2003. gada 25. novembris)par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotājiEIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 63. panta 3. un 4. punktu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu [4],tā kā:(1) Ar mērķi pakāpeniski izveidot brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, Eiropas Kopienas dibināšanas līgums paredz pasākumu noteikšanu, kas nodrošina personu brīvu kustību saistībā ar papildpasākumiem attiecībā uz ārējo robežkontroli, patvēruma meklētājiem un imigrāciju, un pasākumu noteikšanu attiecībā uz patvēruma meklētājiem, imigrāciju un trešo valstu pilsoņu tiesību aizsardzību.(2) Eiropadome tās īpašajā sanāksmē Tamperē 1999. gada 15. un 16. oktobrī noteica, ka trešo valstu pilsoņu juridiskais statuss jātuvina dalībvalstu pilsoņu juridiskajam statusam, un ka personai, kas likumīgi nodzīvojusi dalībvalstī laikposmu, kurš vēl jānosaka, un kam ir pastāvīgas uzturēšanās atļauja, jāpiešķir virkne vienotu tiesību, kuras cik iespējams līdzinās Eiropas Savienības pilsoņu tiesībām.(3) Šī direktīva ievēro pamattiesības un ņem vērā principus, kas jo īpaši atzīti ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju un Eiropas Savienības Pamattiesību hartu.(4) To trešo valstu pilsoņu integrācija, kas ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, ir ekonomiskās un sociālās kohēzijas – Līgumā paredzētā Kopienas pamatmērķa – būtisks elements.(5) Dalībvalstis īsteno šīs direktīvas noteikumus bez diskriminācijas, pamatojoties uz dzimumu, rasi, ādas krāsu, etnisko vai sociālo izcelsmi, ģenētiskajām īpašībām, valodu, reliģiju vai pārliecību, politiskajiem vai citiem uzskatiem, piederību nacionālajai minoritātei, spējām, izcelšanos, invaliditāti, vecumu vai seksuālo orientāciju.(6) Galvenajam kritērijam, lai iegūtu pastāvīgā iedzīvotāja statusu, būtu jābūt uzturēšanās ilgumam dalībvalsts teritorijā. Uzturēšanās laikam jābūt likumīgam un nepārtrauktam, lai pierādītu, ka persona ir nostiprinājusies valstī. Būtu jāparedz zināma elastība, lai varētu ņemt vērā apstākļus, kādos personai var būt uz laiku jāatstāj teritorija.(7) Lai iegūtu pastāvīgā iedzīvotāja statusu, trešās valsts pilsoņiem jāpierāda, ka viņiem ir pienācīgi ienākumi un apdrošināšana slimības gadījumiem, lai viņi nekļūtu par nastu dalībvalstij. Dalībvalstis, novērtējot stabilu un regulāru ienākumu esamību, var ņemt vērā tādus faktorus kā iemaksas pensiju sistēmā un nodokļu saistību izpilde.(8) Turklāt trešo valstu pilsoņi, kas vēlas iegūt un saglabāt pastāvīgā iedzīvotāja statusu, nedrīkst apdraudēt sabiedrisko kārtību vai sabiedrības drošību. Sabiedriskās kārtības jēdziens var attiekties uz sodāmību par smaga nozieguma izdarīšanu.(9) Ekonomiskiem apsvērumiem nevajadzētu būt par pamatu, lai atteiktos piešķir pastāvīgā iedzīvotāja statusu, un tos neuzskata par tādiem, kas traucē attiecīgos nosacījumus.(10) Jāparedz noteikumu kopums, kas reglamentē pieteikuma izskatīšanu par pastāvīgā iedzīvotāja statusu. Šādai procedūrai jābūt efektīvai un pārraugāmai, ņemot vērā dalībvalstu pārvaldes iestāžu parasto darba slodzi, kā arī caurredzamai un taisnīgai, lai piedāvātu iesaistītajām personām atbilstošu tiesisko noteiktību. Tiem nevajadzētu būt līdzeklim, lai kavētu uzturēšanās tiesību īstenošanu.(11) Pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšana būtu jāapliecina ar uzturēšanās atļaujām, kas ļautu attiecīgajām personām viegli un nekavējoties pierādīt juridisko statusu. Šādām uzturēšanās atļaujām jāatbilst arī augsta līmeņa tehniskajiem standartiem, jo īpaši attiecībā uz aizsardzību pret falsifikāciju un viltošanu, lai novērstu pārkāpumus dalībvalstī, kurā statuss iegūts, un dalībvalstīs, kurās uzturēšanās tiesības izmanto.(12) Lai izveidotu īstu instrumentu pastāvīgo iedzīvotāju integrācijai sabiedrībā, kurā tie dzīvo, pastāvīgajiem iedzīvotājiem ir jānodrošina vienlīdzīga attieksme ar dalībvalsts pilsoņiem dažādos ekonomikas un sociālos jautājumos saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem attiecīgiem nosacījumiem.(13) Attiecībā uz sociālo palīdzību, iespēja samazināt pabalstus pastāvīgajiem iedzīvotājiem līdz pamata pabalstiem jāsaprot tā, ka šis jēdziens ietver vismaz ienākumu pabalstu, palīdzību slimības un grūtniecības gadījumā, palīdzību vecākiem un ilgtermiņa aprūpi. Šādu pabalstu piešķiršanas kārtību nosaka valsts tiesību akti.(14) Uz dalībvalstīm joprojām jāattiecas pienākumam piešķirt bērniem piekļuvi izglītības sistēmai ar līdzīgiem nosacījumiem kā tie, kas paredzēti to pilsoņiem.(15) Mācību stipendiju jēdziens arodmācību jomā neietver pasākumus, ko finansē saskaņā ar sociālās palīdzības shēmām. Turklāt piekļuve mācību stipendijām var būt atkarīga no fakta, ka persona, kas piesakās šādai stipendijai, pati izpilda nosacījumus pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanai. Attiecībā uz mācību stipendiju piešķiršanu dalībvalstis var ņemt vērā faktu, ka Savienības pilsoņi var saņemt tādu pašu priekšrocību izcelsmes valstī.(16) Pastāvīgajiem iedzīvotājiem jābūt pastiprināti aizsargātiem pret izraidīšanu. Šī aizsardzība pamatojas uz kritērijiem, kas noteikti ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas lēmumiem. Lai nodrošinātu aizsardzību pret izraidīšanu, dalībvalstīm jāparedz efektīva tiesiskā aizsardzība.(17) Pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanas nosacījumu saskaņošana veicina savstarpēju uzticību starp dalībvalstīm. Dažas dalībvalstis izdod atļaujas ar pastāvīgu vai neierobežotu derīguma termiņu ar nosacījumiem, kas ir labvēlīgāki par tiem, kurus paredz šī direktīva. Līgums neizslēdz iespēju piemērot labvēlīgākus valsts tiesību aktus. Tomēr šajā direktīvā jāparedz, ka atļaujas, kas izsniegtas ar labvēlīgākiem nosacījumiem, nepiešķir tiesības dzīvot citās dalībvalstīs.(18) Tādu nosacījumu izveidošanai, saskaņā ar kuriem trešo valstu pilsoņi, kas ir pastāvīgie iedzīvotāji, var iegūt tiesības dzīvot citā dalībvalstī, jāsekmē iekšējā tirgus kā zonas, kurā nodrošināta personu brīva pārvietošanās, efektīva sasniegšana. Tā varētu arī kļūt par būtisku mobilitātes faktoru, jo īpaši Savienības darba tirgū.(19) Jāparedz, ka uzturēšanās tiesības citā dalībvalstī var īstenot, lai strādātu nodarbinātā vai pašnodarbinātā statusā, mācītos vai pat apmestos uz dzīvi, neveicot nekādu saimniecisko darbību.(20) Ģimenes locekļiem arī būtu jāvar apmesties citā dalībvalstī kopā ar pastāvīgo iedzīvotāju, lai saglabātu ģimenes vienotību un izvairītos no kavēkļiem pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās tiesību īstenošanā. Attiecībā uz ģimenes locekļiem, kam var būt atļauts pavadīt vai pievienoties pastāvīgajiem iedzīvotājiem, dalībvalstīm jāpievērš īpaša uzmanība pilngadīgu bērnu, kas ir invalīdi, un pirmās pakāpes radinieku augšupējā līnijā situācijai, kas no tām ir atkarīgi.(21) Dalībvalstij, kurā pastāvīgais iedzīvotājs nodomājis īstenot uzturēšanās tiesības, jāspēj pārbaudīt, vai attiecīgā persona atbilst nosacījumiem par dzīvošanu tās teritorijā. Tai arī jāspēj pārbaudīt, vai attiecīgā persona neapdraud sabiedrisko kārtību, sabiedrības drošību vai sabiedrības veselību.(22) Lai neierobežotu uzturēšanās tiesību efektivitāti, pastāvīgajiem iedzīvotājiem otrajā dalībvalstī jāsaņem tāda pati attieksme saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem nosacījumiem, kādu tie saņem dalībvalstī, kurā ieguvuši šo statusu. Sociālās palīdzības pabalstu piešķiršana neierobežo dalībvalstu iespēju atsaukt uzturēšanās atļauju, ja attiecīgā persona vairs neatbilst šajā direktīvā noteiktajām prasībām.(23) Trešo valstu pilsoņiem jādod iespēja iegūt pastāvīgā iedzīvotāja statusu dalībvalstī, uz kuru tie pārcēlušies un nolēmuši apmesties, saskaņā ar nosacījumiem, kas samērojami ar tiem, kuri vajadzīgi, lai iegūtu pastāvīgā iedzīvotāja statusu pirmajā minētajā dalībvalstī.(24) Tā kā piedāvātās rīcības mērķus, proti, nosacījumu paredzēšanu pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanai un atsaukšanai un ar to saistītajām tiesībām, un nosacījumu noteikšanu par to, kā pastāvīgi pastāvīgie iedzīvotāji īsteno uzturēšanās tiesības citās dalībvalstīs, dalībvalstis nevar pietiekami sasniegt, un tā kā minētās rīcības apjoma un seku dēļ, šo mērķi labāk var sasniegt Kopienā, Kopiena var noteikt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kā noteikts Līguma 5. pantā. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu, ar šo direktīva nosaka tikai to, kas ir vajadzīgs minēto mērķu sasniegšanai.(25) Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, un neskarot minētā protokola 4. pantu, augstākminētās dalībvalstis nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā un tādēļ tās noteikumi nav tām saistoši un nav jāpiemēro.(26) Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, Dānija nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un tādējādi šī direktīva nav tai saistoša un nav jāpiemēro,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.I NODAĻAVISPĀRĪGI NOTEIKUMI1. pantsPriekšmetsŠī direktīva paredz:a) nosacījumus pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanai un atsaukšanai, ko piešķir dalībvalsts attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, kuri likumīgi dzīvo tās teritorijā, un ar to saistītajām tiesībām; unb) uzturēšanās nosacījumus dalībvalstīs, kas nav dalībvalsts, kurā trešo valstu pilsoņiem piešķirts pastāvīgā iedzīvotāja statuss.2. pantsDefinīcijasŠajā direktīvā:a) "trešās valsts pilsonis" ir jebkura persona, kas nav Savienības pilsonis Līguma 17. panta 1. punkta izpratnē;b) "pastāvīgais iedzīvotājs" ir jebkurš trešās valsts pilsonis ar pastāvīgā iedzīvotāja statusu, kā paredzēts 4. līdz 7. pantā;c) "pirmā dalībvalsts" ir dalībvalsts, kas pirmo reizi piešķīrusi pastāvīgā iedzīvotāja statusu trešās valsts pilsonim;d) "otrā dalībvalsts" ir jebkura dalībvalsts, kas nav dalībvalsts, kura pirmo reizi piešķīrusi pastāvīgā iedzīvotāja statusu trešās valsts pilsonim, un kurā pastāvīgais iedzīvotājs izmanto savas uzturēšanās tiesības;e) "ģimenes locekļi" ir trešās valsts pilsoņi, kas dzīvo attiecīgajā dalībvalstī saskaņā ar Padomes Direktīvu 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos [5];b) "bēglis" ir trešās valsts pilsonis, kuram piešķirts bēgļa statuss 1951. gada 28. jūlija Ženēvas Konvencijas par bēgļu statusu izpratnē, kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 1967. gada 31. janvāra protokolu, kas parakstīts Ņujorkā;g) "pastāvīgā iedzīvotāja EK uzturēšanās atļauja" ir uzturēšanās atļauja, ko izsniegusi attiecīgā dalībvalsts, personai iegūstot pastāvīgā iedzīvotāja statusu.3. pantsDarbības joma1. Šī direktīva attiecas uz trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi dzīvo dalībvalsts teritorijā.2. Šī direktīva neattiecas uz tādiem trešo valstu pilsoņiem:a) kuri dzīvo, lai studētu vai iegūtu arodizglītību;b) kam ir atļauja par uzturēšanos dalībvalstī, pamatojoties uz pagaidu aizsardzību, vai kas ir pieteikušies uz uzturēšanās atļauju ar šādu pamatojumu un gaida lēmumu par savu statusu;c) kam ir atļauja uzturēties dalībvalstī, pamatojoties uz aizsardzības papildu veidu saskaņā ar starptautiskām saistībām, valsts tiesību aktiem vai dalībvalstu praksi, vai kas ir iesnieguši iesniegumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai ar minēto pamatojumu un gaida lēmumu par savu statusu;d) kas ir bēgļi vai pieteikušies, lai tos atzītu par bēgļiem, bet vēl nav pieņemts galīgais lēmums attiecībā uz viņa iesniegumu;e) kas uzturas tikai īslaicīgi, piemēram, kā aukles vai sezonas darba ņēmēji vai kā darbinieki, ko amatā iecēlis pakalpojumu sniedzējs, lai nodrošinātu pārrobežu pakalpojumu sniegšanu, vai kā pārrobežu pakalpojumu sniedzēji, vai kuru uzturēšanās atļauja ir formāli ierobežota;f) kuriem ir tāds juridiskais statuss, ko reglamentē 1961. gada Vīnes Konvencija par diplomātiskajām attiecībām, 1963. gada Vīnes Konvencija par konsulārajām attiecībām, 1969. gada Konvencija par īpašajām misijām vai 1975. gada Vīnes Konvencija par valstu pārstāvniecību sakarā ar to saistību ar starptautiskām vispārēja rakstura organizācijām.3. Šo direktīvu piemēro, neierobežojot labvēlīgākus noteikumus:a) divpusējos un daudzpusējos nolīgumos starp Kopienu vai Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un trešām valstīm, no otras puses;b) divpusējos nolīgumus, kas jau noslēgti starp dalībvalsti un trešo valsti pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā;c) 1955. gada 13. decembra Eiropas Konvencijā par personu dzīves vietu, 1961. gada 18. oktobra Eiropas Sociālajā hartā, 1987. gada 3. maijā grozītajā Eiropas Sociālajā hartā un 1977. gada 24. novembra Eiropas Konvencijā par migrējošo darba ņēmēju juridisko statusu.II NODAĻAPASTĀVĪGĀ IEDZĪVOTĀJA STATUSS DALĪBVALSTĪ4. pantsUzturēšanās ilgums1. Dalībvalstis piešķir pastāvīgā iedzīvotāja statusu tiem trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti tās teritorijā nodzīvojuši piecus gadus tieši pirms attiecīgā pieteikuma iesniegšanas.2. Uzturēšanās periodi tādu iemeslu dēļ, kas minēti 3. panta 2. punkta e) un f) apakšpunktā, netiek ņemti vērā, aprēķinot 1. punktā minēto periodu.Attiecībā uz gadījumiem, kas minēti 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ja attiecīgais trešās valsts pilsonis ir ieguvis uzturēšanās tiesības, kuras ļauj viņam/viņai iegūt pastāvīgā iedzīvotāja statusu, aprēķinot 1. punktā minēto periodu, var ņemt vērā tikai pusi no uzturēšanās periodiem studiju vai arodmācību nolūkā.3. Prombūtnes periodi no attiecīgās dalībvalsts teritorijas nepārtrauc 1. punktā minēto periodu, un tos ņem vērā, to aprēķinot, ja prombūtnes periodi ir īsāki par sešiem secīgiem mēnešiem un kopā nepārsniedz 10 mēnešus 1. punktā minētajā periodā.Ja ir īpaši vai ārkārtēji pagaidu iemesli un saskaņā ar valstu tiesību aktiem, dalībvalstis var pieļaut, ka ilgāks prombūtnes periods, nekā pirmajā daļā noteiktais, nepārtrauc periodu, kas minēts 1. punktā. Šādos gadījumos dalībvalstis, aprēķinot 1. punktā minēto periodu, neņem vērā attiecīgo prombūtnes periodu.Atkāpjoties no otrās daļas, dalībvalstis, aprēķinot kopējo periodu, kas minēts 1. punktā, var ņemt vērā prombūtnes periodus, kuri saistīti ar darba komandējumu, ieskaitot pārrobežu pakalpojumus.5. pantsNosacījumi pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanai1. Dalībvalstis pieprasa, lai trešo valstu pilsoņi sniedz pierādījumus par to, ka viņu rīcībā gan pašiem, gan atkarīgajiem ģimenes locekļiem ir:a) stabili un regulāri ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu. Dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma, un var ņemt vērā minimālo darba algu un pensiju līmeni pirms pieteikuma iesniegšanas par pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanu;b) apdrošināšana slimības gadījumiem attiecībā uz visiem riskiem, ko parasti sedz pilsoņiem attiecīgajā dalībvalstī.2. Dalībvalstis var pieprasīt trešo valstu pilsoņiem izpildīt integrācijas nosacījumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem.6. pantsSabiedriskā kārtība un sabiedrības drošība1. Dalībvalstis var atteikties piešķirt pastāvīgā iedzīvotāja statusu, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošībās apsvērumiem.Pieņemot attiecīgo lēmumu, dalībvalsts apsver pārkāpuma pret sabiedrisko kārtību vai sabiedrības drošību veidu un nopietnību, vai apdraudējumu, ko rada attiecīgā persona, vienlaikus pienācīgi ņemot vērā uzturēšanās ilgumu un saikni ar mītnes valsti.2. Atteikums, kas minēts 1. punktā, nav balstīts uz ekonomiskiem apsvērumiem.7. pantsPastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšana1. Lai iegūtu pastāvīgā iedzīvotāja statusu, attiecīgais trešās valsts pilsonis iesniedz pieteikumu tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā viņš/viņa dzīvo. Pieteikumam pievieno dokumentārus pierādījumus, kas jānosaka valsts tiesību aktos, ka viņš/viņa atbilst nosacījumiem, kuri izklāstīti 4. un 5. pantā, kā arī, ja vajadzīgs, derīgu ceļošanas dokumentu vai tā apliecinātu kopiju.Pirmajā daļā minētie pierādījumi var ietvert arī dokumentāciju par piemērotu mājokli.2. Valsts kompetentās iestādes pēc iespējas ātrāk sniedz pieteikuma iesniedzējam rakstveida paziņojumu par lēmumu un jebkurā gadījumā ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc iesnieguma iesniegšanas datuma. Par jebkuru šādu lēmumu paziņo attiecīgajam trešās valsts pilsonim saskaņā ar paziņošanas kārtību atbilstoši attiecīgajiem valsts tiesību aktiem.Izņēmuma gadījumos, kas saistīti ar iesnieguma izskatīšanas sarežģītību, pirmajā daļā minēto termiņu var pagarināt.Turklāt attiecīgo personu informē par tās tiesībām un pienākumiem saskaņā ar šo direktīvu.Visas sekas, kas izriet no tā, ka lēmums nav pieņemts šajā noteikumā paredzētajā termiņā, nosaka atbilstošās dalībvalsts tiesību akti.3. Ja 4. un 5. pantā paredzētie nosacījumi ir izpildīti un persona nerada draudus 6. panta nozīmē, attiecīgā dalībvalsts attiecīgajam trešās valsts pilsonim piešķir pastāvīgā iedzīvotāja statusu.8. pantsPastāvīgā iedzīvotāja EK uzturēšanās atļauja1. Pastāvīgā iedzīvotāja statuss ir pastāvīgs saskaņā ar 9. pantu.2. Dalībvalstis pastāvīgajiem iedzīvotājiem izsniedz pastāvīgā iedzīvotāja EK uzturēšanās atļauju. Atļauja ir derīga vismaz piecus gadus; pēc derīguma termiņa beigām to automātiski atjauno, vajadzības gadījumā iesniedzot pieteikumu.3. Pastāvīgā iedzīvotāja EK uzturēšanās atļauju var izsniegt uzlīmes veidā vai kā atsevišķu dokumentu. To izsniedz saskaņā ar noteikumiem un standarta paraugu, kas norādīts Padomes Regulā (EK) Nr. 1030/2002 (2002. gada 13. jūnijs), ar ko nosaka vienotu uzturēšanās atļauju formu trešo valstu pilsoņiem [6]. Iedaļā "atļaujas veids" dalībvalstis ieraksta: "pastāvīgais iedzīvotājs – EK".9. pantsStatusa atsaukšana vai zaudēšana1. Pastāvīgajiem iedzīvotājiem vairs nav tiesību saglabāt pastāvīgā iedzīvotāja statusu šādos gadījumos:a) ja atklāj, ka pastāvīgā iedzīvotāja statuss iegūts negodīgi;b) ja notiek izraidīšana saskaņā ar 12. pantā paredzētajiem nosacījumiem;c) prombūtnes gadījumā no Kopienas teritorijas uz 12 secīgiem mēnešiem.2. Atkāpjoties no 1. punkta c) apakšpunkta, dalībvalstis var paredzēt, ka prombūtne, kas pārsniedz 12 secīgus mēnešus īpašu vai ārkārtas iemeslu dēļ, neliek atcelt vai zaudēt statusu.3. Dalībvalstis var paredzēt, ka pastāvīgais iedzīvotājs nevar saglabāt savu pastāvīgā iedzīvotāja statusu gadījumos, ja tas apdraud sabiedrisko kārtību, apsverot viņa izdarīto pārkāpumu nopietnību, bet šie draudi nav iemesls izraidīšanai 12. panta nozīmē.4. Pastāvīgais iedzīvotājs, kas dzīvojis citā dalībvalstī saskaņā ar III nodaļu, nav tiesīgs saglabāt pirmajā dalībvalstī iegūto pastāvīgā iedzīvotāja statusu, ja šādu statusu piešķir citā dalībvalstī saskaņā ar 23. pantu.Jebkurā gadījumā, ja persona sešus gadus atrodas prombūtnē no tās dalībvalsts teritorijas, kas piešķīrusi pastāvīgā iedzīvotāja statusu, attiecīgā persona vairs nevar saglabāt savu pastāvīgā iedzīvotāja statusu minētajā dalībvalstī.Atkāpjoties no otrās daļas, attiecīgā dalībvalsts var paredzēt īpašus iemeslus, kuru dēļ pastāvīgais iedzīvotājs var saglabāt savu statusu minētajā dalībvalstī, ja atrodas prombūtnē ilgāk par sešiem gadiem.5. Attiecībā uz gadījumiem, kas minēti 1. punkta c) apakšpunktā un 4. punktā, dalībvalstis, kuras piešķīrušas statusu, paredz atvieglotu kārtību pastāvīgā iedzīvotāja statusa atkārtotai iegūšanai.Minētā procedūra jo īpaši attiecas uz personām, kas dzīvojušas citā dalībvalstī, lai turpinātu mācības.Nosacījumus un kārtību pastāvīgā iedzīvotāja statusa atkārtotai iegūšanai nosaka attiecīgās valsts tiesību akti.6. Pastāvīgā iedzīvotāja EK uzturēšanās atļaujas derīguma termiņa izbeigšanās nekādā gadījumā nenozīmē pastāvīgā iedzīvotāja statusa atsaukšanu vai zaudēšanu.7. Ja pastāvīgā iedzīvotāja statusa atsaukšana vai zaudēšana nenoved pie izraidīšanas, dalībvalsts atļauj attiecīgajai personai palikt tās teritorijā, ja tā izpilda nosacījumus, kas paredzēti valsts tiesību aktos, un/vai tā nerada draudus sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai.10. pantsProcesuālas garantijas1. Pamato jebkuru lēmumu, ar kuru noraida pieteikumu par pastāvīgā iedzīvotāja statusu vai atceļ šo statusu. Par jebkuru šādu lēmumu paziņo attiecīgajam trešās valsts pilsonim saskaņā ar paziņošanas kārtību atbilstoši attiecīgajiem valsts tiesību aktiem. Paziņojumā norāda pieejamās prasību procedūras un laiku, kurā persona var rīkoties.2. Ja pieteikums par pastāvīgā iedzīvotāja statusu ir noraidīts vai ja šis statuss ir atsaukts vai zaudēts, vai arī uzturēšanās atļauja nav atjaunota, attiecīgajai personai ir tiesības attiecīgajā dalībvalstī lēmumu apstrīdēt.11. pantsVienlīdzīga attieksme1. Pastāvīgie iedzīvotāji saņem vienlīdzīgu attieksmi ar pilsoņiem attiecībā uz:a) nodarbinātības un pašnodarbinātības iespējām, ja šādas darbības nav saistītas pat ar neregulāru iesaistīšanos valsts varas īstenošanā, un nodarbinātības nosacījumiem un darba apstākļiem, ieskaitot nosacījumus par atlaišanu un atalgojumu;b) izglītību un arodmācībām, ieskaitot mācību stipendijas saskaņā ar valsts tiesību aktiem;c) profesionālās izglītības diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju atzīšanu saskaņā ar attiecīgajām valsts procedūrām;d) sociālo nodrošināšanu, sociālo palīdzību un sociālo aizsardzību, kā noteikts valsts tiesību aktos;e) nodokļu priekšrocībām;f) piekļuvi precēm un pakalpojumiem un preču un pakalpojumu piegādi, kas pieejami sabiedrībai, ieskaitot mājokļa ieguves kārtību;g) biedrošanās brīvību un piederību organizācijai, dalību organizācijā, kas pārstāv darba ņēmējus vai darba devējus, vai jebkurā organizācijā, kuras locekļi ir iesaistīti īpašā darbā, ieskaitot šo organizāciju piešķirtos labumus, neskarot valsts likumdošanas aktus par sabiedrisko kārtību un sabiedrības drošību;h) brīvu piekļuvi visai attiecīgās dalībvalsts teritorijai robežās, kas noteiktas valsts tiesību aktos drošības apsvērumu dēļ.2. Attiecībā uz 1. punkta b), d), e), f) un g) apakšpunkta noteikumiem, attiecīgā dalībvalsts var piešķirt vienlīdzīgu attieksmi tikai gadījumos, ja pastāvīgā iedzīvotāja vai viņa ģimenes locekļu, kuriem pastāvīgais iedzīvotājs pieprasa pabalstus, reģistrētā vai parastā dzīvesvieta atrodas attiecīgās dalībvalsts teritorijā.3. Dalībvalstis var ierobežot vienlīdzīgu attieksmi ar pilsoņiem šādos gadījumos:a) dalībvalstis var saglabāt ierobežojumus nodarbinātības vai pašnodarbinātības iespējām gadījumos, ja, saskaņā ar esošiem valsts vai Kopienas tiesību aktiem, šīs darbības ir rezervētas ES vai EEZ pilsoņiem;b) dalībvalstis var pieprasīt pierādījumus par pienācīgu valodas prasmi, lai piekļūtu izglītībai un apmācībai. Uz piekļuvi universitātei var attiekties īpašu izglītības priekšnoteikumu izpilde.4. Vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz sociālo palīdzību un sociālo aizsardzību dalībvalstis var ierobežot līdz pamata pabalstiem.5. Dalībvalstis var lemt par piekļuves piešķiršanu papildu pabalstiem jomās, kas minētas 1. punktā.Dalībvalstis var arī lemt par vienlīdzīgas attieksmes piešķiršanu attiecībā uz jomām, uz ko neattiecas 1. punkts.12. pantsAizsardzība pret izraidīšanu1. Dalībvalstis var pieņemt lēmumu izraidīt pastāvīgo iedzīvotāju tikai tad, ja viņš rada faktiskus un pietiekami nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai un sabiedrības drošībai.2. Lēmums, kas minēts 1. punktā, nav balstīts uz ekonomiskiem apsvērumiem.3. Pirms lēmuma pieņemšanas par pastāvīgā iedzīvotāja izraidīšanu dalībvalstis ņem vērā šādus faktorus:a) uzturēšanās ilgumu to teritorijā;b) attiecīgās personas vecumu;c) sekas, kas rodas attiecīgajai personai un ģimenes locekļiem;d) saikni ar mītnes valsti vai saiknes trūkumu ar izcelsmes valsti.4. Ja ir pieņemts lēmums par izraidīšanu, pastāvīgajam iedzīvotājam attiecīgajā dalībvalstī ir pieejama juridiska prasību procedūra.5. Pastāvīgajiem iedzīvotājiem, kam trūkst pienācīgu līdzekļu, sniedz juridisko palīdzību ar tādiem pašiem noteikumiem, kādus piemēro tās valsts pilsoņiem, kurā viņi dzīvo.13. pantsLabvēlīgāki valsts likumdošanas aktiDažas dalībvalstis var izdot uzturēšanās atļaujas ar pastāvīgu vai neierobežotu derīguma termiņu ar nosacījumiem, kas ir labvēlīgāki kā tie, kurus paredz šī direktīva. Šādas uzturēšanās atļaujas nepiešķir uzturēšanās tiesības citās dalībvalstīs, kā paredzēts šīs direktīvas III nodaļā.III NODAĻAUZTURĒŠANĀS CITĀS DALĪBVALSTĪS14. pantsPrincips1. Pastāvīgais iedzīvotājs var iegūt tiesības dzīvot citu dalībvalstu teritorijā, kas tai nav piešķīrušas pastāvīgi dzīvojošas personas statusu, uz laikposmu, kas ilgāks par trīs mēnešiem, ja tiek izpildīti šajā nodaļā izklāstītie nosacījumi.2. Pastāvīgais iedzīvotājs var dzīvot otrā dalībvalstī šādos gadījumos:a) saimnieciskās darbības veikšana nodarbinātā vai pašnodarbinātā statusā;b) studijas vai arodmācības;c) citi iemesli.3. Gadījumos, kas saistīti ar saimniecisko darbību nodarbinātā vai pašnodarbinātā statusā, kura minēta 2. punkta a) apakšpunktā, dalībvalstis var izpētīt situāciju to darba tirgū un piemērot valsts procedūras par prasībām, kas attiecīgi saistītas ar brīvas darba vietas aizpildīšanu vai šādu darbību veikšanu.Darba tirgus politikas iemeslu dēļ dalībvalstis var dot priekšroku Savienības pilsoņiem, nevis trešo valstu pilsoņiem, ja tas paredzēts Kopienas tiesību aktos, kā arī trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi dzīvo un saņem bezdarbnieka pabalstus attiecīgajā dalībvalstī.4. Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, dalībvalstis var ierobežot to personu skaitu, kas ir tiesīgas saņemt uzturēšanās tiesības, ja šādi ierobežojumi trešo valstu pilsoņu uzņemšanai jau ir noteikti esošajos tiesību aktos šīs direktīvas pieņemšanas laikā.5. Šī nodaļa neattiecas uz pastāvīgo iedzīvotāju uzturēšanos dalībvalstu teritorijā:a) kā darbiniekiem, ko amatā iecēlis pakalpojumu sniedzējs, lai nodrošinātu pārrobežu pakalpojumu sniegšanu;b) kā pārrobežu pakalpojumu sniedzējiem.Dalībvalstis saskaņā ar valsts tiesību aktiem var lemt par nosacījumiem, saskaņā ar kuriem pastāvīgie iedzīvotāji, kas vēlas pārcelties uz otru dalībvalsti, lai veiktu saimniecisko darbību kā sezonas darba ņēmēji, var dzīvot dalībvalstī. Uz pārrobežu darba ņēmējiem arī var attiekties īpaši valsts tiesību aktu noteikumi.6. Šī nodaļa neskar attiecīgos Kopienas tiesību aktus par sociālo nodrošināšanu attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem.15. pantsUzturēšanās nosacījumi otrā dalībvalstī1. Cik drīz vien iespējams un ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc ieceļošanas otrās dalībvalsts teritorijā pastāvīgais iedzīvotājs iesniedz šīs dalībvalsts kompetentajām iestādēm lūgumu par uzturēšanās atļauju.Dalībvalstis var piekrist, ka pastāvīgais iedzīvotājs iesniedz uzturēšanās atļaujas pieteikumu otrās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kamēr viņš vēl dzīvo pirmās dalībvalsts teritorijā.2. Dalībvalstis var pieprasīt, lai attiecīgās personas sniedz pierādījumus, ka tām ir:a) stabili un regulāri ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālo palīdzību. Attiecībā uz katru kategoriju, kas minēta 14. panta 2. punktā, dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma, un var ņemt vērā minimālo darba algu un pensiju līmeni;b) apdrošināšana slimības gadījumiem, kas sedz visus riskus otrā dalībvalstī, kurus parasti sedz attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem.3. Dalībvalstis var pieprasīt trešo valstu pilsoņiem īstenot integrācijas pasākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem.Šo nosacījumu nepiemēro, ja attiecīgajiem trešās valsts pilsoņiem ir prasīts izpildīt integrācijas nosacījumus, lai saņemtu pastāvīgā iedzīvotāja statusu, saskaņā ar 5. panta 2. punkta noteikumiem.Neskarot otro daļu, var prasīt, lai attiecīgās personas apmeklē valodas kursus.4. Pieteikumam pievieno dokumentārus pierādījumus, kas jānosaka valsts tiesību aktos, ka attiecīgās personas atbilst attiecīgajiem nosacījumiem, kā arī pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauju un derīgu ceļošanas dokumentu vai to apliecinātas kopijas.Pirmajā daļā minētie pierādījumi var ietvert arī dokumentāciju par piemērotu mājokli.Cita starpā:a) saimnieciskas darbības veikšanas gadījumā otrā dalībvalsts var no attiecīgajām personām pieprasīt pierādījumus:i) ja tās ir nodarbinātā statusā – ka tām ir darba līgums, darba devēja paziņojums par pieņemšanu darbā vai piedāvājums noslēgt darba līgumu saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti valsts tiesību aktos. Dalībvalstis nosaka, kuri no minētajiem pierādījumu veidiem vajadzīgi;ii) ja tās ir pašnodarbinātā statusā – ka tām ir pienācīgi līdzekļi, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem vajadzīgi, lai veiktu saimniecisko darbību šādā statusā, uzrādot vajadzīgos dokumentus un atļaujas;b) studiju vai arodmācību gadījumā otrā dalībvalsts var pieprasīt pierādījumus par uzņemšanu akreditētā iestādē, lai studētu vai iegūtu arodizglītību.16. pantsĢimenes locekļi1. Ja pastāvīgais iedzīvotājs īsteno uzturēšanās tiesības otrajā dalībvalstī un ja ģimene tikusi izveidota pirmajā dalībvalstī, ģimenes locekļiem, kas atbilst Direktīvas 2003/86/EK 4. panta 1. punktā minētajiem nosacījumiem, ir atļauts pavadīt vai pievienoties pastāvīgajam iedzīvotājam.2. Ja pastāvīgais iedzīvotājs īsteno uzturēšanās tiesības otrajā dalībvalstī un ja ģimene tikusi izveidota pirmajā dalībvalstī, ģimenes locekļiem, kas nav minēti Direktīvas 2003/86/EK 4. panta 1. punktā, var atļaut pavadīt vai pievienoties pastāvīgajam iedzīvotājam.3. Uz uzturēšanās atļaujas pieteikuma iesniegšanu attiecas 15. panta 1. punkta noteikumi.4. Otrā dalībvalsts var pieprasīt, lai attiecīgie ģimenes locekļi kopā ar uzturēšanās atļaujas pieteikumu iesniedz:a) pastāvīgā iedzīvotāja EK uzturēšanās atļauju vai uzturēšanās atļauju un derīgu ceļošanas dokumentu vai to apliecinātas kopijas;b) pierādījumus, ka viņi kā pastāvīgā iedzīvotāja ģimenes locekļi dzīvojuši pirmajā dalībvalstī;c) pierādījumus, ka viņiem ir stabili un regulāri ienākumi, kas ir pietiekami, lai sevi uzturētu, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālo palīdzību, vai ka pastāvīgajam iedzīvotājam ir šādi ienākumi, un apdrošināšana slimības gadījumiem, kas sedz visus riskus otrajā dalībvalstī. Dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma, un var ņemt vērā minimālo darba algu un pensiju līmeni.5. Ja ģimene nav tikusi izveidota jau pirmajā dalībvalstī, piemēro Direktīvu 2003/86/EK.17. pantsSabiedriskā kārtība un sabiedrības drošība1. Dalībvalstis var noraidīt pastāvīgā iedzīvotāja vai viņa ģimenes locekļu uzturēšanās pieteikumus, ja attiecīgā persona rada draudus sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai.Pieņemot šādu lēmumu, dalībvalsts ņem vērā pastāvīgā iedzīvotāja vai ģimenes locekļa(–u) izdarītā pārkāpuma pret sabiedrisko kārtību vai sabiedrības drošību veidu un nopietnību, vai apdraudējumu, ko rada šāda persona.2. Lēmums, kas minēts 1. punktā, nav balstīts uz ekonomiskiem apsvērumiem.18. pantsSabiedrības veselība1. Dalībvalstis var noraidīt pastāvīgā iedzīvotāja vai viņa ģimenes locekļu uzturēšanās pieteikumus, ja attiecīgā persona rada draudus sabiedrības veselībai.2. Vienīgās slimības, kas var pamatot atteikumu ieceļošanas atļaušanai vai uzturēšanās tiesībām otrās dalībvalsts teritorijā, ir slimības, kas noteiktas attiecīgajos Pasaules veselības organizācijas dokumentos, un tādas citas infekcijas vai lipīgas parazitārās slimības, uz ko attiecas aizsardzības pasākumi attiecībā uz uzņēmējas valsts pilsoņiem. Dalībvalstis neievieš jaunus stingrākus noteikumus vai praksi.3. Slimības, kuras iegūtas pēc tam, kad izsniegta pirmā uzturēšanās atļauja otrajā dalībvalstī, nepamato atļaujas atjaunošanas atteikumu vai izraidīšanu no teritorijas.4. Dalībvalsts var pieprasīt medicīnisku apskati personām, uz kurām attiecas šī direktīva, lai apliecinātu, ka tās necieš no 2. punktā minētajām slimībām. Šādas medicīniskās apskates, kas var būt bez maksas, neveic regulāri.19. pantsPieteikumu izskatīšana un uzturēšanās atļaujas izsniegšana1. Kompetentās valsts iestādes izskata pieteikumus četru mēnešu laikā kopš to iesniegšanas dienas.Ja pieteikumam nav pievienoti dokumentārie pierādījumi, kas minēti 15. un 16. pantā, vai izņēmuma apstākļos, kuri saistīti ar pieteikuma izskatīšanas sarežģītību, pirmajā daļā minēto termiņu var pagarināt uz periodu, kas nepārsniedz trīs mēnešus. Šādos gadījumos valsts kompetentās iestādes par to informē pieteikuma iesniedzēju.2. Ja 14., 15. un 16. pantā paredzētie nosacījumi ir izpildīti, ievērojot noteikumus par sabiedrisko kārtību, sabiedrības drošību un sabiedrības veselību 17. un 18. pantā, otrā dalībvalsts pastāvīgajam iedzīvotājam izsniedz atjaunojamu uzturēšanās atļauju. Pēc derīguma termiņa beigām uzturēšanās atļauju automātiski atjauno, vajadzības gadījumā iesniedzot pieteikumu. Otrā dalībvalsts paziņo pirmajai dalībvalstij par savu lēmumu.3. Otrā dalībvalsts pastāvīgā iedzīvotāja ģimenes locekļiem izsniedz atjaunojamas uzturēšanās atļaujas ar tādu pašu derīguma termiņu kā pastāvīgajam iedzīvotājam izsniegtajai atļaujai.20. pantsProcesuālas garantijas1. Pamato jebkuru lēmumu, ar ko noraida uzturēšanās atļaujas pieteikumu. Par to paziņo attiecīgajam trešās valsts pilsonim saskaņā ar paziņošanas kārtību atbilstoši attiecīgajiem valsts tiesību aktiem. Paziņojumā norāda pieejamās prasību procedūras un rīcības termiņu.Visas sekas, kas izriet no tā, ka lēmums nav pieņemts 19. panta 1. punktā minētajā termiņā, nosaka attiecīgās dalībvalsts tiesību akti.2. Ja pieteikums par pastāvīgā iedzīvotāja statusu ir noraidīts, vai uzturēšanās atļauja nav atjaunota vai ir atsaukta, attiecīgajai personai ir tiesības attiecīgajā dalībvalstī lēmumu apstrīdēt.21. pantsAttieksme otrajā dalībvalstī1. Tiklīdz pastāvīgais iedzīvotājs ir saņēmis uzturēšanās atļauju otrajā dalībvalstī, kas paredzēta 19. pantā, viņš šajā dalībvalstī saņem vienlīdzīgu attieksmi 11. pantā minētajās jomās un saskaņā ar tajā minētajiem nosacījumiem.2. Pastāvīgajiem iedzīvotājiem ir piekļuve darba tirgum saskaņā ar 1. punkta noteikumiem.Dalībvalstis var paredzēt, ka 14. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētajām personām var būt ierobežota piekļuve algotam darbam, kura veikšanai nav piešķirta uzturēšanās atļauja saskaņā ar nosacījumiem, ko paredz valsts tiesību akti uz periodu, kurš nepārsniedz 12 mēnešus.Dalībvalstis saskaņā ar valsts tiesību aktiem var lemt par nosacījumiem, saskaņā ar kuriem 14. panta 2. punkta b) vai c) apakšpunktā minētajām personām ir nodarbinātības vai pašnodarbinātības iespējas.3. Tiklīdz pastāvīgā iedzīvotāja ģimenes locekļi ir saņēmuši 19. pantā minēto uzturēšanās atļauju, viņiem šajā dalībvalstī ir tiesības, kas minētas Direktīvas 2003/86/EK 14. pantā.22. pantsUzturēšanās atļaujas atsaukšana un atpakaļuzņemšanas pienākums1. Kamēr trešās valsts pilsonis nav saņēmis pastāvīgā iedzīvotāja statusu, otrā dalībvalsts var nolemt atsaukt uzturēšanās atļauju vai atteikties to atjaunot un likt attiecīgajai personai un tās ģimenes locekļiem saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām, ieskaitot izraidīšanas procedūras, atstāt tās teritoriju šādos gadījumos:a) pamatojoties uz sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumiem, kā noteikts 17. pantā,b) ja vairs netiek izpildīti 14., 15. un 16. pantā paredzētie nosacījumi;c) ja trešās valsts pilsonis likumīgi nedzīvo attiecīgajā dalībvalstī.2. Ja otrā dalībvalsts pieņem vienu no 1. punktā minētajiem pasākumiem, pirmā dalībvalsts nekavējoties bez formalitātēm uzņem atpakaļ pastāvīgo iedzīvotāju un viņa ģimenes locekļus. Otrā dalībvalsts paziņo pirmajai dalībvalstij par savu lēmumu.3. Kamēr trešās valsts pilsonis nav saņēmis pastāvīgā iedzīvotāja statusu un neskarot atpakaļuzņemšanas pienākumu, kas minēts 2. punktā, otrā dalībvalsts var pieņemt lēmumu izraidīt trešās valsts pilsoni no Savienības teritorijas saskaņā ar 12. pantā minētajām garantijām, pamatojoties uz nopietniem sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumiem.Šādos gadījumos, pieņemot minēto lēmumu, otrā dalībvalsts konsultējas ar pirmo dalībvalsti.Ja otrā dalībvalsts pieņem lēmumu izraidīt attiecīgo trešās valsts pilsoni, tā veic visus vajadzīgos pasākumus, lai to efektīvi īstenotu. Šādos gadījumos otrā dalībvalsts sniedz pirmajai dalībvalstij pienācīgu informāciju par izraidīšanas lēmuma īstenošanu.4. Izraidīšanas lēmumam var nepiemērot pastāvīgu uzturēšanās aizliegumu gadījumos, kas minēti 1. punkta b) un c) apakšpunktā.5. Atpakaļuzņemšanas pienākums, kas minēts 2. punktā, neskar iespēju pastāvīgajam iedzīvotājam un viņa ģimenes locekļiem pārcelties uz trešo dalībvalsti.23. pantsPastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšana otrajā dalībvalstī1. Saņemot pieteikumu, otrā dalībvalsts piešķir pastāvīgajiem iedzīvotājiem 7. pantā paredzēto statusu saskaņā ar 3., 4., 5. un 6. panta noteikumiem. Otrā dalībvalsts par savu lēmumu paziņo pirmajai dalībvalstij.2. Procedūra, kas noteikta 7. pantā, attiecas uz pieteikuma iesniegšanu un izskatīšanu par pastāvīgā iedzīvotāja statusu otrajā dalībvalstī. Lēmuma 8. pants attiecas uz uzturēšanās atļaujas izsniegšanu. Ja pieteikums ir noraidīts, piemēro 10. pantā paredzētās procesuālās garantijas.IV NODAĻANOBEIGUMA NOTEIKUMI24. pantsZiņojums un pārskatīšanas klauzuluRegulāri, pirmo reizi ne vēlāk kā 2011. gada 23. janvārī, Komisija ziņo Eiropas Parlamentam un Padomei par šīs direktīvas piemērošanu dalībvalstīs, un ierosina grozījumus, kurus uzskata par nepieciešamiem. Minētos priekšlikumus grozījumiem iesniedz prioritātes secībā attiecībā uz 4., 5., 9. un 11. pantu un III nodaļu.25. pantsKontaktpunktiDalībvalstis ieceļ kontaktpunktus, kas būs atbildīgi par 19. panta 2. punktā, 22. panta 2. punktā un 23. panta 1. punktā minētās informācijas saņemšanu un nosūtīšanu.Dalībvalstis nodrošina pienācīgu sadarbību pirmajā daļā minētās informācijas un dokumentācijas apmaiņā.26. pantsTransponēšanaDalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 2006. gada 23. janvārim izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.Kad dalībvalstis pieņem šos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāmas šādas atsauces.27. pantsStāšanās spēkāŠī direktīva stājas spēkā dienā, kad to publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.28. pantsAdresātiŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu.Briselē, 2003. gada 25. novembrīPadomes vārdā —priekšsēdētājsG. Tremonti[1] OV C 240 E, 28.8.2001., 79. lpp.[2] OV C 284 E, 21.11.2002., 102. lpp.[3] OV C 36, 8.2.2002., 59. lpp.[4] OV C 19, 22.1.2002., 18. lpp.[5] OV L 251, 3.10.2003., 12. lpp.[6] OV L 157, 15.6.2002., 1. lpp.--------------------------------------------------


title: Padomes Direktīva (1990. gada 4. decembris) par to pie personāla nepiederošu darba ņēmēju darba aizsardzību, kuri, darbojoties kontrolētajās zonās, ir pakļauti jonizējošā starojuma riskam (90/641/Euratom)

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31990L0641

Oficiālais Vēstnesis L 349 , 13/12/1990 Lpp. 0021 - 0025 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 15 Sējums 10 Lpp. 0013  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 15 Sējums 10 Lpp. 0013

		Padomes Direktīva(1990. gada 4. decembris)par to pie personāla nepiederošu darba ņēmēju darba aizsardzību, kuri, darbojoties kontrolētajās zonās, ir pakļauti jonizējošā starojuma riskam(90/641/Euratom)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 31. un 32. pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu, kas iesniegts pēc konsultācijām ar personu grupu, kuru Zinātnes un tehnikas komiteja iecēlusi no dalībvalstu zinātnisko ekspertu vidus, kā paredzēts Līguma 31. pantā,ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [1],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [2],tā kā Līguma 2. panta b) apakšpunkts nosaka, ka Kopiena ievieš vienotus drošības standartus darba ņēmēju un sabiedrības veselības aizsardzībai un nodrošina, lai tie tiktu piemēroti atbilstīgi Līguma II sadaļas III nodaļā noteiktajām procedūrām;tā kā Padome 1959. gada 2. februārī ir pieņēmusi direktīvas, kas nosaka pamatstandartus darba ņēmēju un sabiedrības veselības aizsardzībai pret jonizējošā starojuma radītajām briesmām [3] un kurās izdarīti labojumi saskaņā ar Direktīvām 80/836/Euratom [4] un 84/467/Euratom [5];tā kā Direktīvas 80/836/Euratom VI sadaļa nosaka jonizējošajam starojumam pakļauto darba ņēmēju darba aizsardzības pamatprincipus;tā kā minētās direktīvas 40. panta 1. punkts nosaka, ka katra dalībvalsts veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu jonizējošajam starojumam pakļauto darba ņēmēju efektīvu aizsardzību;tā kā šīs direktīvas 20. un 23. pants ievieš darba zonu klasifikāciju un jonizējošajam starojumam pakļauto darba ņēmēju kategorijas atbilstīgi apstarojuma līmenim;tā kā darba ņēmēji, kas veic darbības kontrolētajā zonā minētā 20. un 23. panta nozīmē, var piederēt pie uzņēmēja personāla vai būt pie personāla nepiederoši darba ņēmēji;tā kā Direktīvas 80/836/Euratom 3. pants par darbībām, uz kurām attiecas šīs direktīvas 2. pants, nosaka, ka katra dalībvalsts izlemj, kādos gadījumos par šīm darbībām ir jāziņo vai jāsaņem iepriekšēja atļauja;tā kā pie personāla nepiederoši darba ņēmēji var tikt pakļauti jonizējošā starojuma iedarbībai secīgi vairākās kontrolētajās zonās vienā un tajā pašā vai vairākās dalībvalstīs; tā kā šādos īpašos darba apstākļos ir nepieciešama atbilstīga radioloģiskās pārraudzības sistēma;tā kā jebkurai radioloģiskās pārraudzības sistēmai pie personāla nepiederošiem darba ņēmējiem jāsniedz aizsardzība, kas līdzvērtīga uzņēmēja pastāvīgo darba ņēmēju aizsardzībai, un tas ir panākams ar kopējiem noteikumiem;tā kā līdz vienotas sistēmas ieviešanai visā Kopienā jāņem vērā arī pie personāla nepiederošu darba ņēmēju radioloģiskās pārraudzības sistēmas, kas varbūt pastāv dalībvalstīs;tā kā, lai optimizētu pie personāla nepiederošu darba ņēmēju aizsardzību, ir nepieciešams skaidri noteikt ārējo uzņēmumu un uzņēmēju pienākumus, neskarot ieguldījumu, kas sevis aizsardzībā jādod pašiem pie personāla nepiederošiem darba ņēmējiem;tā kā pie personāla nepiederošu darba ņēmēju radioloģiskās drošības sistēma iespēju robežās ir piemērojama arī pašnodarbinātām personām, kurām ir ārējā uzņēmuma statuss,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.I SADAĻAMērķis un definīcijas1. pantsŠīs direktīvas mērķis ir papildināt Direktīvu 80/836/Euratom, tādējādi Kopienas līmenī optimizējot darba aizsardzības pasākumus pie personāla nepiederošiem darba ņēmējiem, kas veic darbības kontrolētajās zonās.2. pantsŠajā direktīvā:- "kontrolētā zona" nozīmē jebkuru zonu, kas, nolūkā aizsargāties pret jonizējošo starojumu, ir pakļauta speciāliem noteikumiem un pieeja kurai tiek kontrolēta, kā noteikts Direktīvas 80/836/Euratom 20. pantā;- "uzņēmējs" nozīmē jebkuru fizisku vai juridisku personu, kas, atbilstīgi valsts likumiem, ir atbildīga par kontrolēto zonu, kurā notiek darbība, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvas 80/836/Euratom 3. pantu;- "ārējais uzņēmums" nozīmē jebkuru fizisku vai juridisku personu, kas nav uzņēmējs, to skaitā pie ārējā uzņēmuma personāla piederošas personas, kas veic jebkura veida darbību kontrolētajā zonā;- "pie personāla nepiederošs darba ņēmējs" nozīmē jebkuru Direktīvas 80/836 Euratom 23. pantā definētās A kategorijas darba ņēmēju, to skaitā praktikantus, mācekļus un studentus minētās direktīvas 10. panta nozīmē, kas veic jebkura veida darbības kontrolētajā zonā un ko ārējais uzņēmums nodarbina uz laiku vai pastāvīgi, vai kas sniedz pakalpojumus kā pašnodarbināta persona;- "radioloģiskās pārraudzības sistēma" nozīmē pasākumus Direktīvā 80/836/Euratom un jo īpaši tās VI sadaļā izklāstīto noteikumu piemērošanai pie personāla nepiederošu darba ņēmēju darbību laikā;- "darba ņēmēja veiktās darbības" nozīmē jebkuru pakalpojumu vai pakalpojumus, ko sniedz pie personāla nepiederošs darba ņēmējs kontrolētajā zonā, par kuru atbild uzņēmējs.II SADAĻADalībvalstu kompetento iestāžu pienākumi3. pantsKatra dalībvalsts pieprasa sniegt pārskatu vai saņemt iepriekšēju atļauju darbībām, uz kurām attiecas Direktīvas 80/836/Euratom 2. pants un ko veic ārējie uzņēmumi, kā noteikts saskaņā ar iepriekš minētās direktīvas II sadaļu, konkrēti tās 3. pantā.4. pants1. Katra dalībvalsts nodrošina, ka radioloģiskās pārraudzības sistēma pie personāla nepiederošiem darba ņēmējiem sniedz tādu pašu drošību kā pie uzņēmēja pastāvīgi nodarbinātiem darba ņēmējiem.2. Pirms Kopienas līmenī tiek izveidota vienota pie personāla nepiederošu darba ņēmēju radioloģiskās drošības sistēma, piemēram, datoru tīkls, risinājums ir šāds:a) pagaidām, saskaņā ar pielikumā I izklāstītajām vispārīgajām normām- vai nu centralizēts valsts datoru tīkls,- vai arī individuāla radioloģiskās pārraudzības dokumenta izdošana katram pie personāla nepiederošam darba ņēmējam, šajā gadījumā piemērojot arī II pielikuma kopīgos noteikumus;b) vairākās valstīs strādājošiem pie personāla nepiederošiem darba ņēmējiem līdz sistēmas izveidošanas datumam 2. punkta nozīmē — individuāls dokuments, kas minēts a) apakšpunktā.III SADAĻAĀrējo uzņēmumu un uzņēmēju pienākumi5. pantsĀrējie uzņēmumi saskaņā ar Direktīvas 80/836/Euratom III-VI sadaļas attiecīgajām normām tieši vai, slēdzot līgumus ar uzņēmējiem, nodrošina savu darba ņēmēju radioloģisko drošību un konkrēti:a) nodrošina atbilstību vispārīgiem principiem un devu ierobežojumu, uz ko attiecas minētās direktīvas 6. līdz 11. pants;b) nodrošina informāciju un apmācību aizsardzības jomā pret jonizējošo starojumu, kura minēta direktīvas 24. pantā;c) garantē, ka viņu darba ņēmējiem veic apstarojuma novērtējumu un medicīnisku uzraudzību atbilstīgi noteikumiem, kas izklāstīti direktīvas 26. un 28. līdz 38. pantā;d) nodrošina, ka tīklos un individuālajos dokumentos, kas minēti 4. panta 2. punktā, tiek regulāri papildināti katra darba ņēmēja individuālā apstarojuma pārraudzības radioloģiskie dati šīs direktīvas I pielikuma II daļas nozīmē.6. pants1. Kontrolētās zonas uzņēmējs, kurā pie personāla nepiederoši darba ņēmēji veic darbības, tieši vai, slēdzot līgumus, atbild par viņu radioloģisko drošību, kas ir tieši saistīta ar kontrolētās zonas un darbību īpatnībām.2. Attiecībā uz katru pie personāla nepiederošu darba ņēmēju, kas darbojas kontrolētā zonā, uzņēmējam ir:a) jāpārbauda, ka attiecīgais darba ņēmējs ir atzīts par medicīniski piemērotu viņam uzdotajām darbībām;b) jānodrošina, lai papildus pamatapmācībai par radioloģisko drošību, kas minēta 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā, viņš būtu saņēmis specifisku apmācību saistībā ar kontrolētās zonas un veicamo darbību raksturīgajām iezīmēm;c) jānodrošina, lai viņš būtu apgādāts ar nepieciešamo personīgo aizsargaprīkojumu;d) tāpat jānodrošina, lai viņš saņemtu darbību raksturam atbilstīgu individuālo apstarojuma pārraudzību un jebkuru operatīvo dozimetrisko pārraudzību, kas varētu būt nepieciešama;e) jānodrošina atbilstība vispārīgajiem principiem un devu ierobežojumiem, kas minēti Direktīvas 80/836/Euratom 6. līdz 11. pantā;f) jānodrošina vai jāveic atbilstīgi pasākumi, lai nodrošinātu, ka pēc ikvienas darbības tiek reģistrēti katra pie personāla nepiederoša darba ņēmēja individuālā apstarojuma pārraudzības radioloģiskie dati I pielikuma III daļas nozīmē.IV SADAĻAPie personāla nepiederošu darba ņēmēju pienākumi7. pantsKatram pie personāla nepiederošam darba ņēmējam ir pienākums iespēju robežās dot savu ieguldījumu drošībā, ko viņam paredzēts sniegt ar radioloģiskās pārraudzības sistēmu, kas minēta 4. pantā.V SADAĻANobeiguma noteikumi8. pants1. Dalībvalstīs vēlākais līdz 1993. gada 31. decembrim stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.2. Kad dalībvalstis paredz pasākumus, kas minēti 1. punktā, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka metodes, kā veikt šādas atsauces.3. Dalībvalstis dara zināmus Komisijai galvenos savu tiesību aktus, ko tās pieņem jomā, uz ko attiecas šī direktīva.9. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1990. gada 4. decembrīPadomes vārdā —priekšsēdētājsG. de Michelis[1] Atzinums sniegts 1990. gada 11. oktobrī (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).[2] OV C 56, 7.3.1990., 1. lpp.[3] OV 11, 20.2.1959., 221/59. lpp.[4] OV L 246, 17.9.1980., 1. lpp.[5] OV L 265, 5.10.1984., 4. lpp.--------------------------------------------------I PIELIKUMSKOPĪGI NOTEIKUMI 4. PANTA 2. PUNKTĀ MINĒTAJIEM TĪKLIEM UN INDIVIDUĀLIEM DOKUMENTIEMI DAĻA1. Katras dalībvalsts pie personāla nepiederošu darba ņēmēju radioloģiskās pārraudzības sistēmā ir jābūt šādām trim nodaļām:- sīkas ziņas par pie personāla nepiederoša darba ņēmēja personu,- sīkas ziņas, kas jāsniedz pirms jebkuras darbības uzsākšanas,- sīkas ziņas, kas jāsniedz pēc jebkuras darbības beigām.2. Dalībvalstu kompetentas iestādes veic vajadzīgos pasākumus, lai novērstu jebkādu radioloģiskās pārraudzības sistēmas viltošanu, ļaunprātīgu izmantošanu vai nelikumīgu darbošanos ar to.3. Pie personāla nepiederoša darba ņēmēja personas datiem jāietver arī viņa dzimums un dzimšanas datums.II DAĻAPirms ikvienas darbības uzsākšanas ārējam uzņēmumam vai šim nolūkam pilnvarotai iestādei caur radioloģiskās pārraudzības sistēmu ir jānodod uzņēmējam vai viņa apstiprinātam praktizējošam ārstam šādi dati:- ārējā uzņēmuma nosaukums un adrese,- pie personāla nepiederoša darba ņēmēja medicīniskā klasifikācija atbilstīgi Direktīvas 80/836/Euratom 35. Pantam,- pēdējās periodiskās veselības pārbaudes datums,- pie personāla nepiederoša darba ņēmēja individuālā apstarojuma pārraudzības rezultāti.III DAĻAPēc ikvienas darbības beigām uzņēmējam radioloģiskās pārraudzības sistēmā ir jāreģistrē vai jāuzdod reģistrēt šim nolūkam pilnvarotai iestādei šādi dati:- laikposms, kad veikta darbība,- katras pie personāla nepiederoša darba ņēmēja saņemtās faktiskās devas novērtējums,- neviendabīga apstarojuma gadījumā — ekvivalentās devas novērtējums dažādās ķermeņa daļās,- iekšēja piesārņojuma gadījumā — veiktās darbības vai saņemtās devas novērtējums.--------------------------------------------------II PIELIKUMSI PIELIKUMA PAPILDU NOTEIKUMI PAR INDIVIDUĀLO RADIOLOĢISKĀS PĀRRAUDZĪBAS DOKUMENTU1. Individuālais radioloģiskās pārraudzības dokuments, ko pie personāla nepiederošiem darba ņēmējiem izdod dalībvalstu kompetentas iestādes, nav tālāk nododams dokuments.2. Atbilstīgi I pielikuma I daļas 2. punktam individuālos dokumentus izdod kompetentas dalībvalstu iestādes, kas katram dokumentam piešķir identifikācijas numuru.--------------------------------------------------


title: Padomes Pirmā direktīva (1988. gada 21. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31989L0104

Oficiālais Vēstnesis L 040 , 11/02/1989 Lpp. 0001 - 0007 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 13 Sējums 17 Lpp. 0178  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 13 Sējums 17 Lpp. 0178

		Padomes Pirmā direktīva(1988. gada 21. decembris),ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm(89/104/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 100.a pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],sadarbībā ar Eiropas Parlamentu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],tā kā dalībvalstīs pašreiz piemērojamos tiesību aktos par preču zīmēm ir būtiskas atšķirības, kas var radīt kavēkļus preču brīvai apritei un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, un var izraisīt konkurences traucējumus kopējā tirgū; tā kā tādēļ, ņemot vērā iekšējā tirgus izveidi un darbību, ir nepieciešams tuvināt dalībvalstu tiesību aktus;tā kā ir svarīgi neignorēt atrisinājumus un priekšrocības, ko Kopienas preču zīmju sistēma var sniegt uzņēmumiem, kuri vēlas iegūt preču zīmes;tā kā neliekas, ka pašlaik būtu vajadzīgs uzsākt dalībvalstu tiesību aktu par preču zīmēm visaptverošu tuvināšanu, un būs pietiekami, ja tuvināšanu ierobežos ar tām attiecīgo valstu tiesību normām, kas vistiešāk ietekmē iekšējā tirgus funkcionēšanu;tā kā šī direktīva neatņem dalībvalstīm tiesības turpināt aizsargāt lietojot iegūtās preču zīmes, bet ņem tās vērā tikai attiecībā uz saistību starp tām un preču zīmēm, kas iegūtas reģistrācijas ceļā;tā kā dalībvalstis ir arī tiesīgas noteikt procesuālos noteikumus attiecībā uz reģistrācijas ceļā iegūtu preču zīmju reģistrāciju, atcelšanu un spēkā neesamību; tā kā tās var, piemēram, noteikt preču zīmju reģistrācijas un spēkā neesamības atzīšanas procedūru veidu, nolemt, vai agrākas tiesības būtu jāizmanto vai nu reģistrācijas procedūrā, vai spēkā neesamības atzīšanas procedūrā, vai abās šajās procedūrās, un, ja tās atļauj, ka agrākas tiesības tiek izmantotas reģistrācijas procedūrā, pieļauj iebildumu procedūru vai ex officio pārbaudes procedūru, vai abas šīs procedūras; tā kā dalībvalstis ir tiesīgas precizēt preču zīmju atcelšanas vai spēkā neesamības sekas;tā kā šī direktīva nenoraida, ka preču zīmēm piemēro dalībvalstu tiesību normas, kas nav tiesību akti par preču zīmēm, kā normas, kas attiecas uz negodīgu konkurenci, civiltiesisko atbildību vai patērētāju tiesību aizsardzību;tā kā mērķu, pēc kuriem tiecas tiesību aktu tuvināšana, sasniegšana prasa, lai apstākļi reģistrētas preču zīmes iegūšanai un paturēšanai visās dalībvalstīs kopumā būtu vienādi; tā kā šā iemesla dēļ vajag uzskaitīt apzīmējumu, kas var veidot preču zīmi, paraugus ar noteikumu, ka šādi apzīmējumi spēj skaidri atšķirt viena uzņēmuma preces vai pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem; tā kā pamatojumi noraidījumam vai spēkā neesamībai, kas attiecas uz pašu preču zīmi, piemēram, jebkādas atpazīstamības trūkums vai iemesli, kas attiecas uz konfliktiem starp preču zīmi un agrākām tiesībām, ir izsmeļoši jāuzskaita, pat ja daži no šiem pamatojumiem ir uzskaitīti kā izvēles varianti dalībvalstīm, kuras tādējādi spēs uzturēt spēkā vai ieviest šos pamatojumus savos tiesību aktos un citos normatīvos aktos; tā kā dalībvalstis spēs uzturēt spēkā vai ieviest savos tiesību aktos un citos normatīvos aktos pamatojumus noraidījumam vai spēkā neesamībai, kas saistīti ar apstākļiem tādas preču zīmes iegūšanai vai turpmākai paturēšanai, attiecībā uz kuru nepastāv tuvināšanas noteikumi, piemēram, attiecībā uz tiesībām uz preču zīmi, preču zīmes atjaunošanu vai noteikumiem par nodevām, vai kas ir saistīti ar procesuālo noteikumu pārkāpumiem;tā kā, lai samazinātu Kopienā reģistrēto un aizsargāto preču zīmju kopējo skaitu un, tātad, konfliktu skaitu, kas rodas to starpā, ir svarīgi prasīt, lai reģistrētās preču zīmes faktiski lietotu vai, ja tās nelieto, pakļautu atcelšanai; tā kā vajag nodrošināt, lai preču zīmi nepadarītu par spēkā neesošu, pamatojoties uz nelietotas agrākas preču zīmes esamību, lai gan dalībvalstis ir tiesīgas piemērot šo pašu principu attiecībā uz preču zīmes reģistrāciju vai paredzēt, ka preču zīmi nevar sekmīgi izmantot lietas izskatīšanas procesā par tiesību akta pārkāpumu, ja prasības rezultātā ir konstatēts, ka šo preču zīmi varētu atcelt; tā kā visos šajos gadījumos noteikt piemērojamos procesuālos noteikumus ir dalībvalstu kompetencē;tā kā, lai atvieglotu preču un pakalpojumu brīvu apgrozību, ir būtiski nodrošināt, lai turpmāk reģistrētās preču zīmes saņemtu vienādu aizsardzību saskaņā ar visu dalībvalstu tiesību sistēmām; tā kā tam tomēr nevajadzētu kavēt dalībvalstīm piešķirt pēc savas izvēles plašu aizsardzību tām preču zīmēm, kurām ir reputācija;tā kā, aizsardzība, ko iegūst reģistrēta preču zīme, kuras funkcija jo īpaši ir garantēt preču zīmi kā izcelsmes norādi, ir absolūta identitātes gadījumā starp preču zīmi un tās apzīmējumu un precēm vai pakalpojumiem; tā kā aizsardzību piemēro arī līdzības gadījumā starp preču zīmi un apzīmējumu un precēm vai pakalpojumiem; tā kā obligāti ir jāsniedz līdzības jēdziena interpretācija attiecībā uz iespēju sajaukt; tā kā iespēja sajaukt, kuras novērtējums ir atkarīgs no daudziem elementiem un jo īpaši no preču zīmes atpazīstamības tirgū, iespējamām asociācijām ar izmantotām vai reģistrētām zīmēm, no līdzības pakāpes starp preču zīmi un apzīmējumu starp identificētajām precēm vai pakalpojumiem, veido īpašus nosacījumus šādai aizsardzībai; tā kā veidi, kādos var konstatēt iespēju sajaukt, un jo īpaši pienākums pierādīt ir attiecīgās valsts procesuālo noteikumu, kurus neierobežo šī direktīva, jautājums;tā kā juridiskās skaidrības dēļ un, lai netaisnīgi neierobežotu agrākas preču zīmes īpašnieka intereses, ir svarīgi nodrošināt, lai pēdējais vairs nevarētu pieprasīt spēkā neesamības atzīšanu, ne arī varētu iebilst pret tādas preču zīmes lietošanu, kas ir vēlāka par viņa paša preču zīmi, kuras lietošanu viņš ir apzināti pieļāvis nozīmīgu laika posmu, ja vien pieteikums par vēlāku preču zīmi nav ticis iesniegts negodprātīgi;tā kā visām Kopienas dalībvalstīm uzliek saistības Parīzes Konvencija par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību; tā kā nepieciešams, ka šīs direktīvas prasības ir pilnībā saskanīgas ar Parīzes Konvencijas prasībām; tā kā šī direktīva neietekmē dalībvalstu saistības, kas izriet no minētās Konvencijas; tā kā vajadzības gadījumā piemēro Līguma 234. panta otro daļu,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDarbības jomaŠo direktīvu piemēro ikvienai preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir reģistrācijas priekšmets vai uz ko attiecas reģistrācijas pieteikums dalībvalstī kā par individuālu preču zīmi, kolektīvu preču zīmi vai garantijas vai sertifikācijas zīmi, vai kas ir reģistrācijas vai reģistrācijas pieteikuma priekšmets Beniluksa Preču zīmju birojā, vai starptautiskas reģistrācijas, kas ir spēkā dalībvalstī, priekšmets.2. pantsApzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīmePreču zīme var sastāvēt no jebkuriem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, jo īpaši no vārdiem, ieskaitot personu vārdus, zīmējumiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas ar nosacījumu, ka šādi apzīmējumi spēj parādīt atšķirību viena uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.3. pantsIemesli atteikumam vai spēkā neesamībai1. Nereģistrē vai piereģistrēšanas gadījumā pasludina par spēkā neesošiem:a) apzīmējumus, kas nevar veidot preču zīmi;b) preču zīmes, kam nav nekādas atšķirtspējas;c) preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var noderēt tirdzniecībā, lai apzīmētu preču veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi vai preču ražošanas vai pakalpojuma sniegšanas laiku, vai citas preču raksturīgas pazīmes;d) preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuras ir kļuvušas par ierastām pašreizējā valodā vai tirdzniecības bona fide un ieviestajā praksē;e) apzīmējumus, kas sastāv tikai no:- formas, kas izriet no pašu preču īpašībām, vai- preču formas, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai, vai- formas, kas piešķir precēm reālu vērtību;f) preču zīmes, kas ir pretrunā ar sabiedrisko kārtību vai pieņemtajiem morāles principiem;g) preču zīmes, kas pēc savām īpašībām var maldināt sabiedrību, piemēram, par preču vai pakalpojuma īpašībām, kvalitāti vai ģeogrāfisko izcelsmi;h) preču zīmes, kam nav kompetentu iestāžu atļaujas un kas ir jāatsaka vai jāpadara par spēkā neesošām, ievērojot 6. pantu Parīzes Konvencijā par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, še turpmāk "Parīzes Konvencija".2. Ikviena dalībvalsts var paredzēt, ka preču zīmi nereģistrē, vai, ja tā ir reģistrēta, to pasludina par spēkā neesošu šādos gadījumos:a) ja šīs preču zīmes izmantošanu var aizliegt, ievērojot normas, kas nav attiecīgās dalībvalsts vai Kopienas tiesību akti par preču zīmēm;b) ja preču zīme ietver apzīmējumu ar augstu simbolisko vērtību, īpaši reliģisku simbolu;c) ja preču zīme iekļauj simbolus, emblēmas un ģerboņa vairogus, uz ko neattiecas Parīzes Konvencijas 6.ter pants un kas ir sabiedrības interešu lokā, ja vien attiecīgās iestādes nav devušas piekrišanu šīs preču zīmes reģistrācijai atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem un citiem normatīviem aktiem;d) ja pieteikuma iesniedzējs iesniedzis pieteikumu preču zīmes reģistrācijai negodprātīgi.3. Preču zīmei neatsaka reģistrāciju vai nepasludina to par spēkā neesošu saskaņā ar 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu, ja pirms reģistrācijas pieteikuma datuma un turpmākajā tās lietošanā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju. Ikviena dalībvalsts bez tam var paredzēt, ka šo normu piemēro arī tad, ja atšķirtspēja iegūta pēc reģistrācijas pieteikuma datuma vai pēc reģistrācijas datuma.4. Ikviena dalībvalsts var paredzēt, ka, atkāpjoties no iepriekšējām daļām, iemeslus reģistrācijas atteikumam vai spēkā neesamībai, kas ir spēkā šajā dalībvalstī pirms datuma, kurā stājas spēkā šīs direktīvas ievērošanai nepieciešamās normas, piemēro tām preču zīmēm, par kurām pieteikums iesniegts pirms šī datuma.4. pantsPrecīzāki iemesli atteikumam vai spēkā neesamībai, kas attiecas uz konfliktiem ar agrākām tiesībām1. Preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu:a) ja tā ir identiska ar agrāku preču zīmi, un preces vai pakalpojumi, kam preču zīmi piemēro vai reģistrē, ir identiski ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tiek aizsargāta agrākā preču zīme;b) ja preču zīmes identitātes vai līdzības ar agrāko preču zīmi vai preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas šīs preču zīmes, identitātes vai līdzības dēļ iespējamas asociācijas ar agrāko preču zīmi.2. "Agrākas preču zīmes" 1. punkta nozīmē ir:a) šādas preču zīmes ar reģistrācijas pieteikuma datumu, kas ir agrāks nekā reģistrācijas pieteikuma datums attiecīgajai preču zīmei, vajadzības gadījumā ņemot vērā prioritātes, kas prasītas šīm preču zīmēm:i) Kopienas preču zīmes;ii) preču zīmes, kas reģistrētas dalībvalstī, vai, Beļģijas, Luksemburgas vai Nīderlandes gadījumā, Beniluksa Preču zīmju birojā;iii) preču zīmes, kas reģistrētas starptautisko vienošanos ietvaros, kas ir spēkā dalībvalstī;b) Kopienas preču zīmes, kas saskaņā ar regulu par Kopienas preču zīmēm likumīgi apliecina agrāku izcelsmi pret a) apakšpunkta ii) un iii) punktā minēto preču zīmi, pat ja pēdējā preču zīme ir atteikta vai zaudējusi spēku;c) šā punkta a) un b) apakšpunktā minēto preču zīmju pieteikumi saskaņā ar to reģistrāciju;d) preču zīmes, kas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma dienā vai, vajadzības gadījumā, preču zīmes reģistrācijas pieteikumam prasītās prioritātes dēļ ir plaši pazīstamas dalībvalstī nozīmē, kādā vārdi "plaši pazīstams" ir lietoti Parīzes Konvencijas 6.bis pantā.3. Preču zīmi turpmāk nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu, ja tā ir identiska vai līdzīga ar agrāku Kopienas preču zīmi, kā norādīts šā panta 2. punktā, un to jāreģistrē vai tā ir reģistrēta precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tām precēm vai pakalpojumiem, kam reģistrēta agrākā Kopienas preču zīme, ja agrākajai Kopienas preču zīmei ir reputācija Kopienā un, ja vēlākās preču zīmes lietošana bez pienācīga iemesla kaitētu agrākās Kopienas preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai vai to negodīgi izmantotu.4. Ikviena dalībvalsts var turklāt paredzēt, ka preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu šādos gadījumos:a) ja preču zīme ir identiska vai līdzīga ar agrāku attiecīgās valsts preču zīmi, kā norādīts šī panta 2. punktā, un tā jāreģistrē vai ir reģistrēta precēm vai pakalpojumiem, kas līdzīgi tiem, kam reģistrēta agrākā preču zīme, ja agrākajai preču zīmei ir reputācija attiecīgajā dalībvalstī un ja vēlākās preču zīmes lietošana bez pienācīga iemesla kaitētu agrākās preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai, vai to negodīgi izmantotu;b) ja tiesības uz nereģistrētu preču zīmi vai citu tirdzniecībā izmantotu apzīmējumu iegūtas pirms sekojošās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma datuma vai pirms datuma, kad pieprasīta prioritāte sekojošās preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, un šī nereģistrētā preču zīme vai cits apzīmējums piešķir tās īpašniekam tiesības aizsargāt sekojošās preču zīmes lietošanu;c) preču zīmes lietošanu var aizliegt, pamatojoties uz agrākām tiesībām, kas nav minētas šī panta 2. punktā un 4. punkta b) apakšpunktā, jo īpaši:i) tiesībām uz nosaukumu;ii) tiesībām uz grafisko atainojumu;iii) autortiesībām;iv) rūpnieciskā īpašuma tiesībām;d) ja preču zīme ir identiska vai līdzīga agrākai kolektīvai preču zīmei, piešķirot tiesības, kuras beigušās ilgākais trīs gadus pirms pieteikuma;e) ja preču zīme ir identiska vai līdzīga agrākai garantijas vai sertifikācijas zīmei, piešķirot tiesības, kuras beigušās pirms pieteikuma iesniegšanas laika posmā, kuru nosaka dalībvalsts;f) ja preču zīme ir identiska vai līdzīga agrākai preču zīmei, kas reģistrēta identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem un piešķīrusi tiem tiesības, kuras beigušās to neatjaunošanas dēļ ilgākais divus gadus pirms pieteikuma, ja vien agrākās preču zīmes īpašnieks nav devis piekrišanu vēlākās preču zīmes reģistrācijai un nav lietojis savu preču zīmi;g) ja preču zīmi iespējams sajaukt ar zīmi, kas lietota ārvalstīs pieteikuma reģistrācijas dienā un joprojām tiek tur lietota, ar noteikumu, ka pieteikuma dienā pieteicējs rīkojies negodprātīgi.5. Dalībvalstis var atļaut, ka, atkarībā no apstākļiem, reģistrāciju nevajag atteikt vai preču zīmi nevajag pasludināt par spēkā neesošu, ja agrākās preču zīmes vai citu agrāku tiesību īpašnieks piekrīt vēlākās preču zīmes reģistrācijai.6. Ikviena dalībvalsts var paredzēt, ka, atkāpjoties no 1. līdz 5. punktam, pamatojumu reģistrācijas atteikumam vai spēkā neesamībai, kas ir spēkā šajā dalībvalstī pirms dienas, kurā stājas spēkā normas, kas nepieciešamas, lai ievērotu šo direktīvu, piemēro tām preču zīmēm, attiecībā uz kurām pieteikums iesniegts pirms šīs dienas.5. pantsTiesības, ko piešķir preču zīme1. Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas, kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot komercdarbībā:a) jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta preču zīme;b) jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību, kas ietver asociācijas iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi.2. Ikviena dalībvalsts var arī paredzēt, ka īpašniekam ir tiesības aizkavēt visas trešās personas, kam nav viņa piekrišanas, lietot komercdarbībā jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri nav līdzīgi tiem, kam šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un, ja šīs zīmes nepamatota lietošana rada negodīgas priekšrocības vai rada kaitējumu preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.3. Saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu cita starpā var aizliegt šādas darbības:a) apzīmējuma piestiprināšanu precēm vai to iepakojumam;b) preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzkrājumu veidošanu šiem nolūkiem, izmantojot šo apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu vai sniegšanu ar šo apzīmējumu nosaukumu;c) preču importu vai eksportu, izmantojot šo apzīmējumu;d) apzīmējuma lietošanu darījumu dokumentos un reklāmā.4. Ja, saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktu, apzīmējuma lietošanu šī panta 1. punkta b) apakšpunktā vai 2. punktā minētajos apstākļos nevar aizliegt pirms dienas, kad attiecīgajā dalībvalstī stājas spēkā šīs direktīvas ievērošanai nepieciešamās normas, uz šīs preču zīmes piešķirtajām tiesībām, lai kavētu šīs zīmes pastāvīgu lietošanu, nevar atsaukties.5. Šā panta 1. līdz 4. punkts neietekmē normas nevienā dalībvalstī attiecībā uz aizsardzību pret šā apzīmējuma lietošanu citos nolūkos, nevis preču un pakalpojumu atšķiršanai, ja apzīmējuma nepamatota lietošana rada negodīgas priekšrocības, kas izriet no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas, vai kaitē preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.6. pantsPreču zīmes darbības ierobežojumi1. Preču zīme nedod tās īpašniekam tiesības aizliegt trešai personai izmantot komercdarbībā:a) viņa paša vārdu vai adresi;b) norādes attiecībā uz preču vai sniegtā pakalpojuma veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi, preču ražošanas vai pakalpojuma sniegšanas laiku, vai citas preču vai pakalpojumu īpašības;c) preču zīmi, ja tas nepieciešams preces vai pakalpojuma paredzētā nolūka norādei, jo īpaši par piederumiem vai rezerves daļām;ar nosacījumu, ka tās izmanto saskaņā ar godīgu praksi rūpnieciskās vai komerciālās lietās.2. Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt trešai personai izmantot komercdarbībā agrākas tiesības, kas ir spēkā konkrētā apvidū, ja attiecīgās dalībvalsts tiesību akti atzīst šīs tiesības un tās ir spēkā teritorijā, kurā tiek atzītas.7. pantsPreču zīmes piešķirto tiesību izmantošana1. Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt tās lietošanu attiecībā uz precēm, ko laidis Kopienas tirgū, izmantojot šo preču zīmi, īpašnieks vai, kas laistas Kopienas tirgū ar īpašnieka piekrišanu.2. Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja īpašniekam ir likumīgi iemesli iebilst pret preču turpmāku tirdzniecību, jo īpaši, ja pēc laišanas tirgū preču stāvoklis ir izmainījies vai pasliktinājies.8. pantsLicencēšana1. Preču zīmi var licencēt dažām vai visām precēm vai pakalpojumiem, kam tā ir reģistrēta, un attiecībā uz visu attiecīgo dalībvalsti vai tās daļu. Licence var būt izņēmuma licence vai vienkārša.2. Preču zīmes īpašnieks var izmantot šīs preču zīmes piešķirtās tiesības pret licenciātu, kurš pārkāpj jebkuru sava licences līguma noteikumu attiecībā uz licences ilgumu, reģistrācijā norādīto formu kādā preču zīmi var izmantot, preču vai pakalpojumu, kam licence piešķirta, jomu, teritoriju, kurā preču zīmi var piestiprināt, vai licenciāta ražoto preču vai sniegto pakalpojumu kvalitāti.9. pantsIerobežojumi akcepta rezultātā1. Ja dalībvalstī agrākas preču zīmes īpašnieks, kā norādīts 4. panta 2. punktā, piecu gadu laikā pēc kārtas ir akceptējis vēlākas preču zīmes, kas reģistrēta šajā dalībvalstī, lietošanu, tajā laikā apzinoties šo lietošanu, viņam vairs nav tiesību, pamatojoties uz šo agrāko preču zīmi, ne griezties pēc atzinuma, ka vēlākā preču zīme ir spēkā neesoša, ne iebilst pret vēlākās preču zīmes lietošanu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kam šī vēlākā preču zīme tikusi lietota, ja vien vēlākās preču zīmes reģistrācija nav lūgta negodprātīgi.2. Ikviena dalībvalsts var paredzēt, ka šī panta 1. punktu attiecina mutatis mutandis uz 4. panta 4. punkta a) apakšpunktā norādīto agrākas preču zīmes īpašnieku vai uz 4. panta 4. punkta b) vai c) apakšpunktā norādītajām agrākām tiesībām.3. Šī panta 1. un 2. punktā norādītajos gadījumos vēlāk reģistrētas preču zīmes īpašniekam nav tiesību iebilst pret agrāku tiesību izmantošanu, pat ja šīs tiesības vairs nevar izmantot attiecībā uz vēlāko preču zīmi.10. pantsPreču zīmju lietošana1. Ja piecu gadu laikā pēc reģistrācijas procedūras pabeigšanas dienas īpašnieks dalībvalstī nav faktiski lietojis preču zīmi attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kam tā reģistrēta, vai, ja šāda lietošana tikusi atlikta nepārtrauktā piecu gadu laikā, uz preču zīmi attiecas šajā direktīvā paredzētās sankcijas, ja vien nepastāv īpaši iemesli tās nelietošanai.2. Šā panta 1. punkta nozīmē lietošana ir arī šādas darbības:a) preču zīmes lietošana veidā, kas atšķiras pēc sastāvdaļām, kuras nemaina zīmes atšķirtspēju veidā, kura tā tika reģistrēta;b) preču zīmes piestiprināšana precēm vai to iepakojumam attiecīgajā dalībvalstī tikai eksporta nolūkiem.3. Preču zīmes lietošanu ar īpašnieka piekrišanu vai, ja to dara jebkura persona, kurai ir atļauja lietot kolektīvu zīmi vai garantijas vai sertifikācijas zīmi, uzskata par īpašnieka realizētu lietošanu.4. Attiecībā uz preču zīmēm, kas reģistrētas pirms dienas, kad attiecīgajā dalībvalstī stājas spēkā šīs direktīvas ievērošanai nepieciešamās normas:a) ja normas, kas ir spēkā līdz minētai dienai, uzliek sankcijas par preču zīmes nelietošanu nepārtrauktu laika periodu, attiecīgo 1. punktā minēto piecu gadu periodu uzskata par sākušos tajā pašā laikā, kā jebkurš nelietošanas periods, kas minētajā dienā jau ir sācies;b) ja līdz minētai dienai norma nav spēkā, 1. punktā minēto piecu gadu periodus uzskata par tādiem, kas sākušies visātrākais no minētās dienas.11. pantsTiesas un administratīvie procesi par preču zīmju nelietošanu1. Preču zīmi nevar pasludināt par spēkā neesošu, pamatojoties uz to, ka pastāv agrāka konfliktējoša preču zīme, ja pēdējā neatbilst lietošanas prasībām, kas uzskaitītas 10. panta 1., 2. un 3. punktā vai 10. panta 4. punktā atkarībā no apstākļiem.2. Ikviena dalībvalsts var paredzēt, ka preču zīmes reģistrāciju nevar atteikt, pamatojoties uz to, ka pastāv agrāka konfliktējoša preču zīme, ja pēdējā neatbilst lietošanas prasībām, kas uzskaitītas 10. panta 1., 2. un 3. punktā vai 10. panta 4. punktā atkarībā no apstākļiem.3. Neierobežojot 12. panta piemērošanu, ja iesniegta pretprasība atcelšanai, ikviena dalībvalsts var paredzēt, ka preču zīmi nevar sekmīgi izmantot lietas izskatīšanas procesos par pārkāpumiem, ja prasības rezultātā konstatēts, ka preču zīmi varētu atcelt, ievērojot 12. panta 1. punktu.4. Ja agrākā preču zīme tikusi izmantota attiecībā tikai uz daļu no precēm vai pakalpojumiem, kam tā reģistrēta, lai piemērotu šī panta 1., 2. un 3. punktu, to uzskata par reģistrētu attiecībā tikai uz šo preču vai pakalpojumu daļu.12. pantsIemesli atcelšanai1. Preču zīme ir atceļama, ja nepārtrauktā piecu gadu periodā tā dalībvalstī nav faktiski lietota saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz ko tā reģistrēta, un nav atbilstīgu iemeslu tās nelietošanai; tomēr neviena persona nevar lūgt, lai atceltu īpašnieka tiesības uz preču zīmi, ja starpposmā starp piecu gadu perioda izbeigšanos un atcelšanas pieteikuma iesniegšanu uzsākta vai atsākta no jauna preču zīmes faktiska lietošana; lietošanas uzsākumu vai atsākumu triju mēnešu periodā pirms atcelšanas pieteikuma iesniegšanas, kas sākās, visagrākais, beidzoties nepārtrauktajam piecu gadu nelietošanas periodam, tomēr neievēro, ja priekšdarbi uzsākumam vai atsākumam notiek tikai pēc tam, kad īpašnieks uzzina, ka iespējams iesniegt atcelšanas pieteikumu.2. Preču zīme ir atceļama arī tad, ja pēc dienas, kurā tā reģistrēta:a) īpašnieka darbības vai bezdarbības rezultātā tā kļuvusi par sugas vārdu tirdzniecībā produktam vai pakalpojumam, attiecībā uz ko tā reģistrēta:b) preču zīmes īpašnieka lietošanas vai lietošanas ar viņa piekrišanu rezultātā attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kam tā reģistrēta, tā var maldināt sabiedrību, jo īpaši attiecībā uz šo preču vai pakalpojumu īpašībām, kvalitāti vai ģeogrāfisko izcelsmi.13. pantsIemesli atteikumam vai atcelšanai, vai spēkā neesamībai attiecībā tikai uz dažām precēm vai pakalpojumiemJa pamatojums preču zīmes reģistrācijas atteikumam vai atcelšanai vai spēkā neesamībai pastāv attiecībā tikai uz dažām precēm vai pakalpojumiem, kam šī preču zīme tikusi pieprasīta vai reģistrēta, reģistrācijas atteikums vai atcelšana vai spēkā neesamība attiecas tikai uz šīm precēm vai pakalpojumiem.14. pantsPreču zīmes spēkā neesamības vai atcelšanas noteikšana a posterioriJa attiecībā uz agrākas preču zīmes, kas ir atteikta vai kuras spēkā esamībai atļauts izbeigties, agrāku izcelsmi izvirza prasību par Kopienas preču zīmi, agrākās preču zīmes spēkā neesamību vai atcelšanu var noteikt a posteriori.15. pantsĪpaši noteikumi attiecībā uz kolektīvām preču zīmēm, garantijas zīmēm un sertifikācijas zīmēm1. Neierobežojot 4. pantu, dalībvalstis, kuru tiesību akti atļauj kolektīvu preču zīmju vai garantijas vai sertifikācijas zīmju reģistrāciju, var paredzēt, ka šādas zīmes nereģistrē vai atceļ, vai pasludina par spēkā neesošām saskaņā ar 3. un 12. pantā precizēto papildu pamatojumu, ja to prasa šo zīmju funkcija.2. Atkāpjoties no 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta, dalībvalstis var paredzēt, ka apzīmējumi vai norādes, kas komercdarbībā var kalpot, lai noteiktu preču vai pakalpojumu ģeogrāfisko izcelsmi, var veidot kolektīvas, garantijas vai sertifikācijas zīmes. Šāda zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt trešai personai lietot šādas zīmes vai norādes komercdarbībā ar noteikumu, ka tās lieto saskaņā ar godīgu praksi rūpnieciskās vai komerciālās lietās; jo īpaši šādu zīmi nevar izmantot pret trešo personu, kam piešķirtas tiesības lietot ģeogrāfisku nosaukumu.16. pantsValsts noteikumi, kas jāpieņem, ievērojot šo direktīvu1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai ne vēlāk kā līdz 1991. gada 28. decembrim izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.2. Rīkojoties saskaņā ar Komisijas priekšlikumu, Padome ar kvalificētu balsu vairākumu var atlikt šā panta 1. punktā norādīto datumu līdz, vēlākais, 1992. gada 31. decembrim.3. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus galvenos savu tiesību aktus, ko tās pieņem jomā, uz ko attiecas šī direktīva.17. pantsAdresātiŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1988. gada 21. decembrīPadomes vārdā —priekšsēdētājsV. Papandreou[1] OV C 351, 31.12.1980., 1. lpp un OV C 351, 31.12.1985., 4. lpp.[2] OV C 307, 14.11.1983., 66. lpp. un OV C 309, 5.12.1988.[3] OV C 310, 30.11.1981., 22. lpp.--------------------------------------------------


title: Komisijas Direktīva 1999/47/EK (1999. gada 21. maijs), ar ko otro reizi tehnikas attīstībai pielāgo Padomes Direktīvu 94/55/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz bīstamo kravu pārvadāšanu pa autoceļiemDokuments attiecas uz EEZ.

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31999L0047

Oficiālais Vēstnesis L 169 , 05/07/1999 Lpp. 0001 - 0057

		Komisijas Direktīva 1999/47/EK(1999. gada 21. maijs),ar ko otro reizi tehnikas attīstībai pielāgo Padomes Direktīvu 94/55/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz bīstamo kravu pārvadāšanu pa autoceļiem(Dokuments attiecas uz EEZ)EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes 1994. gada 21. novembra Direktīvu 94/55/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz bīstamo kravu pārvadāšanu pa autoceļiem [1], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas Direktīvu 96/86/EK [2], un jo īpaši tās 8. pantu,(1) tā kā Direktīvas 94/55/EK pielikumos iekļauta ADR, ko piemēro no 1997. gada 1. janvāra un kas pēc tam jāpublicē visās valodās [3];(2) tā kā ADR atjaunina ik pēc diviem gadiem, un tāpēc grozītais variants būs spēkā no 1999. gada 1. janvāra ar pārejas laikposmu līdz 1999. gada 30. jūnijam;(3) tā kā saskaņā ar 8. pantu visi vajadzīgie pārveidojumi, lai pielāgotos zinātnes un tehnikas attīstībai jomā, uz ko attiecas šī direktīva, ar mērķi saskaņot tos ar jaunajiem noteikumiem, jāpieņem saskaņā ar 9. pantā izklāstīto kārtību;(4) tā kā nozare jāpielāgo jaunajiem ADR noteikumiem, un tādēļ jāgroza Direktīvas 94/55/EK pielikumi;(5) tā kā šajā direktīvā paredzētie pasākumi saskan ar atzinumu, ko sniegusi komiteja, kas izveidota, ievērojot Direktīvas 94/55/EK 9. pantu;(6) tā kā grozītie A un B pielikumi Eiropas Nolīgumā par starptautiskiem bīstamo kravu autopārvadājumiem, kas pazīstams kā ADR, būtu jāiekļauj Direktīvā 94/55/EK kā A un B pielikumi, un tos var piemērot ne tikai starpvalstu pārvadājumiem, bet arī pārvadājumiem vienā dalībvalstī,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDirektīvas 94/55/EK pielikumus groza šādi.1. Direktīvas A pielikumā svītro šādu tekstu[4]:"Direktīvas A pielikumā ietver noteikumus A pielikuma 2000. līdz 3999. papildu piezīmē Eiropas Līgumā par starptautiskiem bīstamo kravu autopārvadājumiem (ADR), kas ir spēkā 1997. gada 1. janvārī, vārdus "līgumslēdzēja puse" aizstājot ar vārdiem "dalībvalsts".NB:Konsolidētā 1995. gada ADR A pielikuma teksta 1997. gada grozījumus visās Kopienas oficiālajās valodās publicēs, tikko teksts visās valodās būs pieejams."Direktīvas A pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas A pielikumu.2. Direktīvas B pielikumā svītro šādu tekstu[5]:"Direktīvas B pielikumā ietver noteikumus B pielikuma 10000. līdz 270000. papildu piezīmē Eiropas Līgumā par starptautiskiem bīstamo kravu autopārvadājumiem (ADR), kas ir spēkā 1997. gada 1. janvārī, vārdus "līgumslēdzēja puse" aizstājot ar vārdiem "dalībvalsts".NB:Konsolidētā 1995. gada ADR B pielikuma teksta 1997. gada grozījumus visās Kopienas oficiālajās valodās publicēs tikko teksts visās valodās būs pieejams."Direktīvas B pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas B pielikumu.2. pants1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai līdz 1999. gada 1. jūlijam izpildītu šīs direktīvas prasības. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju.Kad dalībvalstis paredz tādus pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka metodes, kā izdarīt šādas atsauces.2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to savu tiesību aktu noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, kuru reglamentē šī direktīva.3. pantsŠī direktīva stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.4. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1999. gada 21. maijāKomisijas vārdā —Komisijas loceklisNeil Kinnock[1] OV L 319, 12.12.1994., 7. lpp.[2] OV L 335, 24.12.1996., 43. lpp.[3] OV L 275, 28.10.1996., 1. lpp., OV L 251, 17.9.1997., 1. lpp.[4] Teksts no Komisijas Direktīvas 96/86/EK 1. panta.[5] Teksts no Komisijas Direktīvas 96/86/EK 1. panta.--------------------------------------------------A PIELIKUMS(sk. Komisijas Direktīvu 2003/28/EK, OV L 90, 8.4.2003., 45. lpp.)--------------------------------------------------B PIELIKUMS(sk. Komisijas Direktīvu 2003/28/EK, OV L 90, 8.4.2003., 45. lpp.)--------------------------------------------------