title: Padomes Direktīva (1968. gada 19. jūlijs) par noteikumu standartizāciju attiecībā uz komerciālo mehānisko transportlīdzekļu degvielas tvertnēs esošās degvielas ievešanu bez muitas nodokļa

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31968L0297

Oficiālais Vēstnesis L 175 , 23/07/1968 Lpp. 0015 - 0016 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 9 Sējums 1 Lpp. 0008  Speciālizdevums dāņu valodā: Sērija I Nodaļa 1968(II) Lpp. 0307  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 9 Sējums 1 Lpp. 0008  Speciālizdevums angļu valodā: Sērija I Nodaļa 1968(II) Lpp. 0313  Speciālizdevums grieķu valodā Nodaļa 07 Sējums 1 Lpp. 0098  Speciālizdevums spāņu valodā: Nodaļa 07 Sējums 1 Lpp. 0111  Speciālizdevums portugāļu valodā Nodaļa 07 Sējums 1 Lpp. 0111

		Padomes Direktīva(1968. gada 19. jūlijs)par noteikumu standartizāciju attiecībā uz komerciālo mehānisko transportlīdzekļu degvielas tvertnēs esošās degvielas ievešanu bez muitas nodokļa(68/297/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 75. un 99. pantu;ņemot vērā Padomes 1965. gada 13. maija Lēmumu par dažu noteikumu saskaņošanu attiecībā uz konkurenci pārvadājumos pa dzelzceļu, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem [1], un jo īpaši tā 1. panta b) apakšpunktu;ņemot vērā Komisijas priekšlikumu;ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [2];ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3];tā kā kopējās transporta politikas īstenošanai nepieciešams pieņemt kopīgus noteikumus par starptautiskajiem pārvadājumiem uz dalībvalsts teritoriju vai no tās vai arī vienas vai vairāku dalībvalstu teritorijas šķērsošanai;tā kā šādu kopīgu noteikumu ieviešanā būtu jāiekļauj arī noteikumu standartizācija attiecībā uz komerciālo mehānisko transportlīdzekļu degvielas tvertnēs esošās degvielas ievešanu bez muitas nodokļa;tā kā, lai saskaņotu konkurences nosacījumus starp kravu pārvadātājiem dažādās dalībvalstīs:- jānosaka minimālais degvielas daudzums, ko ieved bez muitas nodokļa, un nosacījumi papildu degvielas daudzuma ievešanai bez muitas nodokļa,- noteikumiem, kas piemērojami dalībvalstī attiecībā uz degvielas ievešanu bez muitas nodokļa, jābūt vienādiem neatkarīgi no dalībvalsts, kurā transportlīdzeklis ir reģistrēts;tā kā, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu attiecībā uz importēto degvielu bez muitas nodokļa, jāizstrādā īpaši noteikumi attiecībā uz pierobežas rajoniem,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDalībvalstis, rīkojoties saskaņā ar šo direktīvu, standartizē noteikumus attiecībā uz komerciālo mehānisko transportlīdzekļu, kas reģistrēti dalībvalstī un šķērso kopējās robežas starp dalībvalstīm, degvielas tvertnēs esošās degvielas ievešanu bez muitas nodokļa.2. pantsŠajā direktīvā "komerciālais mehāniskais transportlīdzeklis" ir jebkāds autotransporta līdzeklis ar motoru, kas pēc konstrukcijas un aprīkojuma ir piemērots un paredzēts pārvadājumiem par atlīdzību vai bez tās:a) vairāk nekā deviņām personām, ieskaitot vadītāju;b) kravām.3. pants1. Vēlākais no 1969. gada 1. februāra dalībvalstis atļauj ievest bez muitas nodokļa piecdesmit litrus degvielas.2. Kad uzsāk valstu sistēmu galvenos saskaņošanas pasākumus attiecībā uz dīzeļdegvielas aplikšanu ar nodokļiem, Padome, vienbalsīgi lemjot pēc Komisijas priekšlikuma, precizē degvielas daudzumu, ko dalībvalstis atļauj ievest bez muitas nodokļa papildus daudzumam, kas norādīts 1. punktā.Padome, ievērojot to pašu procedūru, pieņem lēmumu attiecībā uz komerciālo mehānisko transportlīdzekļu standarta degvielas tvertnēs esošās degvielas ievešanu bez muitas nodokļa, ja atšķirības iepriekšminētajās nodokļu sistēmās ir pietiekami samazinātas.3. Katra dalībvalsts var atļaut bez muitas nodokļa ievest degvielu papildus daudzumam, kas atļauts saskaņā ar 1. un 2. punkta noteikumiem.4. Degvielas daudzumi, ko noteikusi dalībvalsts saskaņā ar jebkuru iepriekšminēto punktu, ir vienādi neatkarīgi no dalībvalsts, kurā komerciālais mehāniskais transportlīdzeklis ir reģistrēts.4. pantsNekādā gadījumā pasākumi, ko veikusi dalībvalsts, ievērojot šo direktīvu, nedrīkst būt mazāk labvēlīgi kā tie, ko šī dalībvalsts piemērojusi komerciālajiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kas reģistrēti trešās valstīs un šķērso kopējās robežas starp dalībvalstīm.5. pants1. Katra dalībvalsts, apspriedusies ar Komisiju, var ierobežot daudzumu, ko bez muitas nodokļa atļauts ievest saskaņā ar 3. panta 2. punktu attiecībā uz komerciālajiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kas veic starptautiskus pārvadājumus pierobežas zonā, kuras platums nepārsniedz divdesmit piecus kilometrus taisnā līnijā.2. Degvielas daudzumi, ko noteikusi dalībvalsts saskaņā ar 1. punktu, ir vienādi neatkarīgi no dalībvalsts, kurā komerciālais mehāniskais transportlīdzeklis ir reģistrēts.6. pantsDalībvalstis informē Komisiju par pasākumiem, kas veikti, lai īstenotu šo direktīvu.7. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1968. gada 19. jūlijāPadomes vārdā —priekšsēdētājsO. L. Scalfaro[1] OV 88, 24.5.1965., 1500./65. lpp.[2] OV 28, 17.2.1967., 459./67. lpp.[3] OV 42, 7.3.1967., 618./67. lpp.--------------------------------------------------


title: Padomes Direktīva (ES) 2017/1852 (2017. gada 10. oktobris) par nodokļu strīdu izšķiršanas mehānismiem Eiropas Savienībā

text:
               14.10.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 265/1

         PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2017/1852
   (2017. gada 10. oktobris)
   par nodokļu strīdu izšķiršanas mehānismiem Eiropas Savienībā
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 115. pantu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
   saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,
   tā kā:

               (1)

               Situācijās, kad dažādas dalībvalstis atšķirīgi interpretē vai piemēro divpusējo nodokļu nolīgumu un konvenciju vai Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu sakarā ar asociēto uzņēmumu peļņas korekciju (90/436/EEK) (3) (“Savienības Arbitrāžas konvencija”) noteikumus, var rasties nopietni nodokļu šķēršļi uzņēmumiem, kuri darbojas pārrobežu mērogā. Tie rada pārmērīgu nodokļu slogu uzņēmumiem un var radīt ekonomikas izkropļojumus un neefektivitāti, kā arī negatīvi ietekmēt pārrobežu ieguldījumus un izaugsmi.

               (2)

               Šā iemesla dēļ ir svarīgi, lai Savienībā pastāvētu mehānismi, kas nodrošina efektīvu izšķiršanu strīdiem par šādu divpusēju nodokļu līgumu un Savienības Arbitrāžas konvencijas interpretāciju un piemērošanu, jo īpaši strīdiem, kuri izraisa nodokļu dubulto uzlikšanu.

               (3)

               Mehānismi, kas pašreiz paredzēti divpusējos nodokļu līgumos un Savienības Arbitrāžas konvencijā, visos gadījumos, iespējams, savlaicīgi nenodrošina šādu strīdu efektīvu izšķiršanu. Uzraudzība, ko veic, īstenojot Savienības Arbitrāžas konvenciju, ir atklājusi dažus būtiskus trūkumus, jo īpaši attiecībā uz piekļuvi procedūrai un procedūras garumu un efektīvu pabeigšanu.

               (4)

               Lai veidotu taisnīgāku nodokļu vidi, jāpastiprina pārredzamības noteikumi un jānostiprina pasākumi, kas vērsti pret nodokļu apiešanu. Vienlaikus, veidojot taisnīgu nodokļu uzlikšanas sistēmu, ir jānodrošina, lai strīdu izšķiršanas mehānismi būtu visaptveroši, efektīvi un ilgtspējīgi. Strīdu izšķiršanas mehānismu uzlabojumi ir vajadzīgi arī tāpēc, lai reaģētu uz risku, ka pieaugs dubultās vai vairākkārtējās nodokļu uzlikšanas strīdu skaits, kas skar potenciāli lielas summas, jo nodokļu administrācijas ir ieviesušas regulārāku un mērķtiecīgāku revīziju praksi.

               (5)

               Lai panāktu taisnīgas un efektīvas nodokļu sistēmas Savienībā, ir būtiski ieviest efektīvu un iedarbīgu nodokļu strīdu izšķiršanas sistēmu, kas nodrošina juridisko noteiktību un rada uzņēmējdarbībai labvēlīgu vidi ieguldījumiem. Ar strīdu izšķiršanas mehānismiem būtu jārada arī saskaņota un pārredzama sistēma, kas paredzēta, lai atrisinātu strīdus, un tādējādi tiem būtu jānodrošina ieguvumi visiem nodokļu maksātājiem.

               (6)

               Strīdu izšķiršana būtu jāpiemēro divpusēju nodokļu līgumu un Savienības Arbitrāžas konvencijas atšķirīgai interpretācijai un piemērošanai – jo īpaši atšķirīgai interpretācijai un piemērošanai, kas izraisa nodokļu dubulto uzlikšanu. Tas būtu jāpanāk, izmantojot procedūru, saskaņā ar kuru lieta vispirms tiek nodota attiecīgo dalībvalstu nodokļu iestādēm, lai izšķirtu strīdu, izmantojot savstarpējas vienošanās procedūru. Dalībvalstis būtu jāmudina savstarpējas vienošanās procedūras termiņa noslēguma posmos izmantot nesaistošas strīdu alternatīvas izšķiršanas formas, tādas kā mediācija vai samierināšana. Ja konkrētā laikposmā vienošanās netiek panākta, lieta būtu jāiesniedz izskatīšanai strīdu izšķiršanas procedūrā. Izvēlei attiecībā uz to, kādu metodi strīdu izšķiršanai izmanto, vajadzētu būt elastīgai – vai nu izmantot ad hoc struktūras, vai pastāvīgākas struktūras. Strīdu izšķiršanas procedūras formas varētu būt padomdevēja komisija, kuras sastāvā ir gan attiecīgo nodokļu iestāžu pārstāvji, gan neatkarīgas autoritatīvas personas, vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija (pēdējā minētā nodrošinātu elastību strīdu izšķiršanas metožu izvēlē). Lai atrisinātu strīdu saistošā veidā, vajadzības gadījumā dalībvalstis ar divpusēju nolīgumu kā alternatīvu varētu izvēlēties arī citu strīdu izšķiršanas procesu, piemēram, “galīgā piedāvājuma” arbitrāžas procesu (ko dēvē arī par “pēdējā labākā piedāvājuma” arbitrāžu). Nodokļu iestādēm būtu jāpieņem galīgs saistošs lēmums, ņemot vērā padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas atzinumu.

               (7)

               Uzlabotajam strīdu izšķiršanas mehānismam būtu jāpamatojas uz jau esošajām sistēmām Savienībā, tostarp Savienības Arbitrāžas konvenciju. Tomēr šīs direktīvas darbības jomai vajadzētu būt plašākai nekā Savienības Arbitrāžas konvencijas darbības jomai, kas attiecas tikai uz strīdiem par transfertcenu noteikšanu un peļņas attiecināšanu uz pastāvīgām darījumdarbības vietām. Šī direktīva būtu jāpiemēro visiem nodokļu maksātājiem, kuriem uzliek nodokļus par ienākumu un kapitālu, uz ko attiecas divpusēji nodokļu līgumi un Savienības Arbitrāžas konvencija. Vienlaikus būtu jāsamazina administratīvais slogs privātpersonām, mikrouzņēmumiem, mazajiem un vidējiem uzņēmumiem, kad tie izmanto strīdu izšķiršanas procedūru. Turklāt būtu jānostiprina strīdu izšķiršanas posms. Jo īpaši ir nepieciešams paredzēt to procedūru ilguma ierobežojumu, kas nepieciešamas, lai izšķirtu nodokļu dubultās uzlikšanas strīdus, un pieņemt noteikumus par strīdu izšķiršanas procedūru attiecībā uz nodokļu maksātājiem.

               (8)

               Lai nodrošinātu vienādus nosacījumus šīs direktīvas īstenošanai, būtu jāpiešķir īstenošanas pilnvaras Komisijai. Minētās pilnvaras būtu jāizmanto saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 182/2011 (4).

               (9)

               Šajā direktīvā tiek respektētas pamattiesības un ievēroti principi, kas jo īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Jo īpaši ar šo direktīvu tiecas nodrošināt, lai tiktu pilnībā ievērotas tiesības uz taisnīgu tiesu un darījumdarbības brīvība.

               (10)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi – proti, izveidot efektīvu un iedarbīgu procedūru, kas paredzēta, lai izšķirtu strīdus, ņemot vērā iekšējā tirgus pienācīgu darbību, – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet darbības mēroga un ietekmes dēļ šo mērķi var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai.

               (11)

               Komisijai būtu jāpārskata šīs direktīvas piemērošana pēc pieciem gadiem, un dalībvalstīm būtu jāsniedz Komisijai atbilstoša informācija, lai sekmētu šo pārskatīšanu,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Priekšmets un darbības joma
   Šajā direktīvā ir izklāstīti noteikumi par mehānismu, kas paredzēts, lai izšķirtu strīdus starp dalībvalstīm, kuri rodas, interpretējot un piemērojot nolīgumus un konvencijas, kas paredz novērst nodokļu dubulto uzlikšanu ienākumam un attiecīgā gadījumā kapitālam. Tajā ir arī izklāstītas skarto personu tiesības un pienākumi gadījumos, kad šādi strīdi rodas. Šajā direktīvā jautājums, kas izraisa šādus strīdus, turpmāk ir minēts kā “strīdus jautājums”.
   2. pants
   Definīcijas
   1.   Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

               a)

               “kompetentā iestāde” ir dalībvalsts iestāde, ko par tādu izraudzījusies attiecīgā dalībvalsts;

               b)

               “kompetentā tiesa” ir dalībvalsts tiesa vai cita struktūra, kuru par tādu izraudzījusies attiecīgā dalībvalsts;

               c)

               “nodokļu dubultā uzlikšana” ir to nodokļu, uz kuriem attiecas 1. pantā minētais nolīgums vai konvencija, uzlikšana divās vai vairākās dalībvalstīs par vienu un to pašu ar nodokli apliekamo ienākumu vai kapitālu, ja tas rada vai nu i) papildu nodokli, ii) nodokļu saistību palielinājumu, vai iii) zaudējumu atcelšanu vai samazināšanu, ko varētu izmantot, lai kompensētu ar nodokli apliekamo peļņu;

               d)

               “skartā persona” ir ikviena persona, tostarp privātpersona, kura ir dalībvalsts rezidente nodokļu vajadzībām un kuras aplikšanu ar nodokļiem tieši ietekmē strīdus jautājums.

         2.   Ja vien kontekstā nav paredzēts citādi, ikvienam terminam, kas nav definēts šajā direktīvā, ir tāda nozīme, kāda tam minētajā brīdī ir saskaņā ar 1. pantā minēto attiecīgo nolīgumu vai konvenciju, kas piemērojama dienā, kad saņemts pirmais paziņojums par darbību, kura izraisīja vai izraisīs strīdus jautājumu. Ja šādā nolīgumā vai konvencijā definīcija nav dota, nedefinētam terminam ir tāda nozīme, kāda tam minētajā brīdī bija piešķirta saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem tādu nodokļu nolūkos, kuriem piemērojams minētais nolīgums vai konvencija, un jebkura nozīme saskaņā ar minētās dalībvalsts piemērojamajiem nodokļu tiesību aktiem prevalē pār nozīmi, kas terminam piešķirta saskaņā ar citiem minētās dalībvalsts tiesību aktiem.
   3. pants
   Sūdzība
   1.   Ikvienai skartajai personai ir tiesības iesniegt katras attiecīgās dalībvalsts katrai kompetentajai iestādei sūdzību par strīdus jautājumu, pieprasot tā izšķiršanu. Sūdzību iesniedz trīs gadu laikā pēc tam, kad saņemts pirmais paziņojums par darbību, kas izraisa vai izraisīs strīdus jautājumu, neatkarīgi no tā, vai skartā persona ir izmantojusi tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas ir pieejami saskaņā ar jebkuras attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem, vai ne. Skartā persona sūdzību ar tādu pašu informāciju vienlaicīgi iesniedz katrai kompetentajai iestādei un sūdzībā norāda, kuras citas dalībvalstis ir iesaistītas. Skartā persona nodrošina, lai katra attiecīgā dalībvalsts saņemtu sūdzību vismaz vienā no šādām valodām:

               a)

               vienā no minētās dalībvalsts oficiālajām valodām saskaņā ar valsts tiesību aktiem; vai

               b)

               jebkurā citā valodā, ko šāda dalībvalsts akceptē šajā nolūkā.

         2.   Divu mēnešu laikā pēc sūdzības saņemšanas katra kompetentā iestāde apstiprina, ka ir saņēmusi sūdzību. Divu mēnešu laikā pēc šādas sūdzības saņemšanas katra kompetentā iestāde informē arī pārējo attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes par sūdzības saņemšanu. Kompetentās iestādes minētajā laikā informē arī cita citu par valodu vai valodām, kuras tās plāno izmantot saziņai attiecīgā procesa laikā.
   3.   Sūdzību akceptē tikai tad, ja skartā persona, kas sūdzību iesniedz, vispirms ir sniegusi katras attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm šādu informāciju:

               a)

               nosaukums(-i), adrese(-es), nodokļa maksātāja identifikācijas numurs(-i) un jebkāda cita informācija, kas vajadzīga, lai identificētu skarto(-ās) personu(-as), kas iesniegusi(-ušas) sūdzību kompetentajām iestādēm, un jebkuru citu attiecīgo personu;

               b)

               attiecīgie taksācijas periodi;

               c)

               sīkāka informācija par attiecīgajiem lietas faktiem un apstākļiem (tostarp sīkāka informācija par darījuma struktūru un attiecībām starp skarto personu un pārējām attiecīgo darījumu pusēm, kā arī attiecīgā gadījumā jebkādi fakti, kas pēc labas ticības konstatēti savstarpēji saistošā nolīgumā starp skarto personu un nodokļu administrāciju) un precīzāk – to darbību veids un datums, kas izraisa strīdus jautājumu (tostarp attiecīgos gadījumos sīkāka informācija par tiem pašiem ienākumiem, kas saņemti citā dalībvalstī, un par šādu ienākumu iekļaušanu apliekamajos ienākumos citā dalībvalstī, un informācija par nodokli, kas iekasēts vai tiks iekasēts par šādiem ienākumiem citā dalībvalstī), kā arī saistītās summas attiecīgo dalībvalstu valūtās, ar visu apliecinošo dokumentu kopijām;

               d)

               atsauce uz piemērojamajiem valstu noteikumiem un nolīgumiem vai konvencijām, kas minēti 1. pantā; ja ir piemērojams vairāk nekā viens nolīgums vai konvencija, skartā persona, kas sūdzību iesniedz, norāda, kurš nolīgums vai konvencija tiek interpretēta saistībā ar attiecīgo strīdus jautājumu. Šāds nolīgumu vai konvencija ir piemērojamais nolīgums vai konvencija šīs direktīvas nolūkos;

               e)

               šāda informācija, ko sniegusi skartā persona, kas iesniedza sūdzību kompetentajām iestādēm, kopā ar visu apliecinošo dokumentu kopijām:

                           i)

                           paskaidrojums, kāpēc skartā persona uzskata, ka pastāv strīdus jautājums;

                           ii)

                           informācija par visām pārsūdzībām un tiesvedībām, ko skartā persona ir sākusi par attiecīgajiem darījumiem, un par visiem ar strīdus jautājumu saistītiem tiesu lēmumiem;

                           iii)

                           skartās personas apņemšanās pēc iespējas pilnīgāk un ātrāk atbildēt uz visiem kompetentās iestādes izteiktiem atbilstīgiem pieprasījumiem un sniegt visu dokumentāciju pēc kompetento iestāžu pieprasījuma;

                           iv)

                           attiecīgā gadījumā galīgā nodokļu aprēķina lēmuma kopija galīgā nodokļu aprēķina paziņojuma formā, nodokļu revīzijas ziņojuma vai cita līdzvērtīga dokumenta kopija, kurš izraisīja strīdus jautājumu, un to visu citu dokumentu kopijas, kurus izdevušas nodokļu iestādes attiecībā uz strīdus jautājumu;

                           v)

                           informācija par visām sūdzībām, ko iesniegusi skartā persona saskaņā ar citu savstarpējas vienošanās procedūru vai citu strīdu izšķiršanas procedūru, kā noteikts 16. panta 5. punktā, un skartās personas skaidri pausta apņemšanās, ka tā attiecīgajā gadījumā ievēros 16. panta 5. punktā izklāstītos noteikumus;

               f)

               jebkāda specifiska papildu informācija, ko pieprasījušas kompetentās iestādes un ko uzskata par nepieciešamu, lai sāktu konkrētās lietas izskatīšanu pēc būtības.

         4.   Katras attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes var pieprasīt 3. punkta f) apakšpunktā minēto informāciju trīs mēnešu laikā pēc sūdzības saņemšanas. 4. pantā paredzētās savstarpējas vienošanās procedūras laikā var iesniegt turpmākus informācijas pieprasījumus, ja kompetentās iestādes uzskata to par nepieciešamu. Piemēro valsts tiesību aktus par informācijas aizsardzību un aizsardzību attiecībā uz tirdzniecības noslēpumu, komercnoslēpumu, rūpniecisku vai dienesta noslēpumu.
   Skartā persona, kas saņem pieprasījumu saskaņā ar 3. punkta f) apakšpunktu, sniedz atbildi trīs mēnešu laikā pēc pieprasījuma saņemšanas. Šīs atbildes kopiju vienlaicīgi nosūta arī pārējo attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm.
   5.   Katras attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes pieņem lēmumu par sūdzības akceptēšanu vai noraidīšanu sešu mēnešu laikā pēc tās saņemšanas vai sešu mēnešu laikā pēc 3. punkta f) apakšpunktā minētās informācijas saņemšanas – atkarībā no tā, kurš datums ir vēlāks. Kompetentās iestādes nekavējoties informē skarto personu un pārējo dalībvalstu kompetentās iestādes par savu lēmumu.
   Sešu mēnešu laikā pēc sūdzības saņemšanas vai sešu mēnešu laikā pēc 3. punkta f) apakšpunktā minētās informācijas saņemšanas – atkarībā no tā, kurš datums ir vēlāks, – kompetentā iestāde var pieņemt lēmumu izšķirt strīdus jautājumu vienpusēji, neiesaistot pārējās attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes. Šādā gadījumā attiecīgā kompetentā iestāde nekavējoties paziņo par to skartajai personai un pārējām attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm; pēc šā paziņojuma saskaņā ar šo direktīvu paredzētos procesus izbeidz.
   6.   Skartā persona, kas vēlas atsaukt sūdzību, vienlaicīgi katras attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm iesniedz rakstisku paziņojumu par atsaukšanu. Ar šādu paziņojumu nekavējoties izbeidz visus saskaņā ar šo direktīvu paredzētos procesus. Dalībvalstu kompetentās iestādes, kas saņem šādu paziņojumu, nekavējoties informē pārējās attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes par procesu izbeigšanu.
   Ja kāda iemesla dēļ strīdus jautājums vairs nepastāv, visus saskaņā ar šo direktīvu paredzētos procesus nekavējoties izbeidz, un attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes nekavējoties informē skarto personu par šo situāciju un par tās vispārējiem iemesliem.
   4. pants
   Savstarpējas vienošanās procedūra
   1.   Ja attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes akceptē sūdzību, tās, izmantojot savstarpējas vienošanās procedūru, cenšas izšķirt strīdus jautājumu divu gadu laikā pēc pēdējā paziņojuma par lēmumu, ar kuru akceptē sūdzību un kuru pieņēmusi viena no dalībvalstīm.
   Pēc attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes pieprasījuma, ko tā iesniegusi visām pārējām attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm, pirmajā daļā minēto divu gadu termiņu var pagarināt par vienu gadu, ja pieprasītāja kompetentā iestāde sniedz rakstisku pamatojumu.
   2.   Pēc tam, kad dalībvalstu kompetentās iestādes ir vienojušās par to, kā izšķirt strīdus jautājumu 1. punktā noteiktajā termiņā, katras attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde nekavējoties paziņo šo vienošanos skartajai personai kā lēmumu, kurš ir saistošs iestādei un kura izpildi skartā persona var pieprasīt attiecīgā gadījumā ar nosacījumu, ka skartā persona akceptē šo lēmumu un atsakās no tiesībām izmantot jebkādu citu tiesiskās aizsardzības līdzekli. Ja procesi par šādiem citiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem jau ir sākti, lēmums kļūst saistošs un izpildāms tikai tad, kad skartā persona ir iesniegusi pierādījumus attiecīgo dalībvalstu kompetentām iestādēm par to, ka ir veiktas darbības, lai izbeigtu minētos procesus. Šādus pierādījumus sniedz ne vēlāk kā 60 dienu laikā no dienas, kad šāds lēmums ir paziņots skartajai personai. Lēmumu pēc tam nekavējoties īsteno neatkarīgi no jebkādiem termiņiem, kas paredzēti attiecīgo dalībvalstu tiesību aktos.
   3.   Ja attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes nav vienojušās par to, kā izšķirt strīdus jautājumu 1. punktā noteiktajā termiņā, katras attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde informē skarto personu, norādot vispārējos iemeslus, kāpēc nav bijis iespējams panākt vienošanos.
   5. pants
   Kompetentās iestādes lēmums attiecībā uz sūdzību
   1.   Attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde var pieņemt lēmumu noraidīt sūdzību 3. panta 5. punktā paredzētajā termiņā, ja:

               a)

               sūdzībai nav pievienota saskaņā ar 3. panta 3. punktu nepieciešamā informācija (tostarp jebkāda informācija, kas pieprasīta saskaņā ar 3. panta 3. punkta f) apakšpunktu un kas netika iesniegta 3. panta 4. punktā norādītajā termiņā);

               b)

               strīdus jautājums nepastāv; vai

               c)

               sūdzība netika iesniegta triju gadu termiņā, kas noteikts 3. panta 1. punktā.

         Informējot skarto personu saskaņā ar 3. panta 5. punkta noteikumiem, kompetentā iestāde izklāsta noraidījuma vispārējos iemeslus.
   2.   Ja attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde nav pieņēmusi lēmumu par sūdzību 3. panta 5. punktā paredzētajā termiņā, uzskata, ka minētā kompetentā iestāde ir akceptējusi sūdzību.
   3.   Skartajai personai ir tiesības pārsūdzēt attiecīgo dalībvalstu kompetento iestāžu lēmumu saskaņā ar valsts noteikumiem, ja visas attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes ir noraidījušas sūdzību. Skartā persona, kas izmanto pārsūdzības tiesības, nevar iesniegt pieprasījumu saskaņā ar 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu:

               a)

               kamēr par lēmumu joprojām var iesniegt pārsūdzību saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem;

               b)

               ja lēmumu par noraidīšanu vēl var pārsūdzēt saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts pārsūdzības procedūru; vai

               c)

               ja lēmums par noraidīšanu ir apstiprināts saskaņā ar pārsūdzības procedūru a) apakšpunktā, bet nav iespējams atkāpties no attiecīgās tiesas vai citu tiesu iestāžu lēmuma kādā no attiecīgajām dalībvalstīm.

         Ja pārsūdzības tiesības ir izmantotas, 6. panta 1. punkta a) apakšpunkta nolūkos ņem vērā attiecīgās tiesas vai citas tiesu iestādes lēmumu.
   6. pants
   Strīdu izšķiršana padomdevējā komisijā
   1.   Pēc pieprasījuma, ko skartā persona iesniegusi attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm, šādas kompetentās iestādes izveido padomdevēju komisiju (“padomdevēju komisija”) saskaņā ar 8. pantu, ja:

               a)

               vismaz viena, bet ne visas attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes saskaņā ar 5. panta 1. punktu ir noraidījušas sūdzību, ko iesniegusi šāda skartā persona; vai

               b)

               attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes ir akceptējušas sūdzību, ko iesniedza skartā persona, bet tās nav panākušas vienošanos par to, kā, izmantojot savstarpējas vienošanās procedūru, izšķirt strīdus jautājumu 4. panta 1. punktā noteiktajā termiņā.

         Skartā persona var iesniegt šādu pieprasījumu tikai tad, ja saskaņā ar jebkādiem piemērojamiem valstu noteikumiem pret 5. panta 1. punktā minēto noraidīšanu: nevar iesniegt pārsūdzību; pārsūdzība jau nav iesniegta; vai skartā persona ir oficiāli atteikusies no pārsūdzības tiesībām. Šajā sakarā pieprasījumā iekļauj paziņojumu.
   Skartā persona iesniedz pieprasījumu izveidot padomdevēju komisiju rakstveidā ne vēlāk kā 50 dienu laikā no dienas, kad saņemts paziņojums saskaņā ar attiecīgi 3. panta 5. punktu vai 4. panta 3. punktu, vai 50 dienu laikā no dienas, kad attiecīgā tiesa vai tiesu iestāde ir izsniegusi lēmumu saskaņā ar 5. panta 3. punktu. Padomdevēju komisiju izveido ne vēlāk kā 120 dienu laikā no šāda pieprasījuma saņemšanas dienas, un, tiklīdz tā ir izveidota, tās priekšsēdētājs nekavējoties informē par to skarto personu.
   2.   Padomdevēja komisija, kas izveidota 1. punkta a) apakšpunktā minētajā gadījumā, sešu mēnešu laikā no tās izveidošanas dienas pieņem lēmumu par sūdzības akceptēšanu. Tā savu lēmumu paziņo kompetentajām iestādēm 30 dienu laikā pēc tā pieņemšanas.
   Ja padomdevēja komisija ir apstiprinājusi, ka ir izpildītas visas 3. pantā izklāstītās prasības, pēc vienas kompetentās iestādes pieprasījuma sāk 4. pantā paredzēto savstarpējas vienošanās procedūru. Attiecīgā kompetentā iestāde par minēto pieprasījumu paziņo padomdevējai komisijai, pārējām attiecīgajām kompetentajām iestādēm un skartajai personai. Termiņš, kas paredzēts 4. panta 1. punktā, sākas no dienas, kad paziņots padomdevējas komisijas pieņemtais lēmums par sūdzības akceptēšanu.
   Ja neviena kompetentā iestāde 60 dienu laikā pēc padomdevējas komisijas lēmuma paziņošanas dienas nav pieprasījusi sākt savstarpējas vienošanās procedūru, padomdevēja komisija sniedz atzinumu par to, kā izšķirt strīdus jautājumu, kā paredzēts 14. panta 1. punktā. Šādā gadījumā 14. panta 1. punkta nolūkos uzskata, ka padomdevēja komisija ir izveidota dienā, kad beidzies minētais 60 dienu termiņš.
   3.   Šā panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētajā gadījumā padomdevēja komisija sniedz atzinumu par to, kā izšķirt strīdus jautājumu saskaņā ar 14. panta 1. punktu.
   7. pants
   Kompetento tiesu vai valstu iecēlējstruktūru īstenota iecelšana
   1.   Ja padomdevēja komisija netiek izveidota 6. panta 1. punktā paredzētajā termiņā, dalībvalstis paredz, ka attiecīgā skartā persona var vērsties kompetentā tiesā vai jebkurā citā struktūrā vai pie personas, kas saskaņā ar to valsts tiesību aktiem ir izraudzītas šādu funkciju veikšanai (valsts iecēlējstruktūra), lai tiktu izveidota padomdevēja komisija.
   Ja dalībvalsts kompetentā iestāde nav iecēlusi vismaz vienu neatkarīgu autoritatīvu personu un aizstājēju, skartā persona var pieprasīt kompetentajai tiesai vai valsts iecēlējstruktūrai minētajā dalībvalstī iecelt neatkarīgu autoritatīvu personu un aizstājēju no 9. pantā minētā saraksta.
   Ja visu attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes to nav izdarījušas, skartā persona var pieprasīt katras dalībvalsts kompetentajām tiesām vai valsts iecēlējstruktūrai iecelt abas neatkarīgās autoritatīvās personas no 9. pantā minētā saraksta. Minētās neatkarīgās autoritatīvās personas ieceļ priekšsēdētāju, izlozējot no neatkarīgo personu saraksta, saskaņā ar 8. panta 3. punktu.
   Skartās personas iesniedz savu pieprasījumu iecelt neatkarīgās autoritatīvās personas un to aizstājējus katrai savai attiecīgajai rezidences vietas valstij, ja procesā ir iesaistīta vairāk nekā viena skartā persona, vai dalībvalstīm, kuru kompetentās iestādes nav iecēlušas vismaz vienu neatkarīgu autoritatīvu personu un aizstājēju, ja ir iesaistīta tikai viena skartā persona.
   2.   Neatkarīgo personu un to aizstājēju iecelšanu saskaņā ar šā panta 1. punktu uztic dalībvalsts kompetentajai tiesai vai valsts iecēlējstruktūrai tikai pēc tam, kad ir beidzies 6. panta 1. punktā minētais 120 dienu termiņš, un 30 dienu laikā pēc minētā termiņa beigām.
   3.   Kompetentā tiesa vai valsts iecēlējstruktūra pieņem lēmumu saskaņā ar 1. punktu un paziņo to pieprasījuma iesniedzējam. Procedūra, ko kompetentā tiesa piemēro, lai ieceltu neatkarīgās personas, ja dalībvalstis tās nav iecēlušas, ir tā pati, ko piemēro saskaņā ar valstu noteikumiem saistībā ar civillietu un komerclietu arbitrāžu, kad tiesas vai valstu iecēlējstruktūras ieceļ šķīrējtiesnešus, jo puses nav spējušas vienoties šajā jautājumā. Dalībvalsts kompetentā tiesa vai valsts iecēlējstruktūra informē attiecīgās dalībvalsts kompetento iestādi, kura savukārt informē citu attiecīgo dalībvalstu kompetento iestādi. Tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kura sākotnēji neiecēla neatkarīgu autoritatīvu personu un tās aizstājēju, ir tiesīga pārsūdzēt minētās dalībvalsts tiesas vai valsts iecēlējstruktūras lēmumu ar noteikumu, ka kompetentajai iestādei ir tiesības to darīt saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Noraidījuma gadījumā pieprasījuma iesniedzējam ir tiesības pārsūdzēt tiesas lēmumu saskaņā ar valsts procesuālajiem noteikumiem.
   8. pants
   Padomdevēja komisija
   1.   Direktīvas 6. pantā minēto padomdevēja komisiju veido:

               a)

               viens priekšsēdētājs;

               b)

               viens pārstāvis no katras attiecīgās kompetentās iestādes. Ja kompetentās iestādes tam piekrīt, šādu pārstāvju skaitu var palielināt līdz diviem pārstāvjiem katrai kompetentajai iestādei;

               c)

               viena neatkarīga autoritatīva persona, ko ieceļ katra attiecīgo dalībvalstu kompetentā iestāde no 9. pantā minētā saraksta. Ja kompetentās iestādes tam piekrīt, šādu iecelto pārstāvju skaitu var palielināt līdz diviem pārstāvjiem katrai kompetentajai iestādei.

         2.   Attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes vienojas par neatkarīgu autoritatīvu personu iecelšanas noteikumiem. Pēc tam, kad ir ieceltas neatkarīgās autoritatīvās personas, katrai no tām ieceļ aizstājēju saskaņā ar noteikumiem par neatkarīgo personu iecelšanu tiem gadījumiem, ja neatkarīgās personas nevar pildīt savus pienākumus.
   3.   Ja vienošanās par neatkarīgu autoritatīvu personu iecelšanas noteikumiem nav panākta saskaņā ar 2. punkta noteikumiem, šādu personu iecelšana notiek ar izlozes palīdzību.
   4.   Izņemot gadījumu, kad neatkarīgas autoritatīvas personas ir iecēlusi kompetentā tiesa vai valsts iecēlējstruktūra, kā paredzēts 7. panta 1. punktā, jebkuras attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde var iebilst pret jebkuras konkrētas neatkarīgas autoritatīvas personas iecelšanu jebkāda tāda iemesla dēļ, par ko iepriekš panākta vienošanās starp attiecīgajām kompetentajām iestādēm, vai jebkura no turpmāk minētajiem iemesliem dēļ:

               a)

               minētā persona pieder pie vienas attiecīgās nodokļu administrācijas vai darbojas tās uzdevumā, vai bija šādā situācijā jebkurā brīdī iepriekšējo triju gadu laikā;

               b)

               minētajai personai jebkurā brīdī pēdējo piecu gadu laikposmā pirms tās iecelšanas ir vai ir bijusi būtiska līdzdalība vai balsstiesības jebkurā attiecīgajā skartajā personā, vai minētā persona ir vai ir bijusi jebkuras attiecīgās skartās personas darbinieks vai padomnieks;

               c)

               minētā persona negarantē pietiekamu objektivitāti attiecībā uz strīda vai strīdu izšķiršanu, par ko vēl jālemj;

               d)

               minētā persona ir darbinieks uzņēmumā, kas sniedz konsultācijas nodokļu jautājumos vai citādi profesionālā veidā sniedz konsultācijas nodokļu jomā, vai jebkurā brīdī pēdējo trīs gadu laikā pirms savas iecelšanas ir bijis tādā situācijā.

         5.   Jebkura attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde var pieprasīt, lai autoritatīva persona, kas iecelta saskaņā ar 2. vai 3. punktu, vai tās aizstājējs atklātu jebkādu ieinteresētību, attiecības vai jebkādu citu jautājumu, kas varētu ietekmēt minētās personas neatkarību vai objektivitāti vai kas varētu pamatoti radīt iespaidu par neobjektivitāti procesā.
   12 mēnešus pēc padomdevējas komisijas lēmuma pasludināšanas neatkarīga autoritatīva persona, kas ir iekļauta padomdevējas komisijas sastāvā, neatrodas situācijā, kura kompetentajai iestādei būtu devusi iemeslu iebilst pret tās iecelšanu, kā paredzēts šajā punktā, ja tā būtu atradusies minētajā situācijā brīdī, kad tā tika iecelta tajā pašā padomdevējā komisijā.
   6.   Kompetento iestāžu pārstāvji un neatkarīgās autoritatīvās personas, kas ieceltas saskaņā ar šā panta 1. punktu, ievēlē priekšsēdētāju no 9. pantā minētā personu saraksta. Ja vien katras kompetentās iestādes pārstāvji un neatkarīgās autoritatīvās personas nav vienojušās citādi, priekšsēdētājs ir tiesnesis.
   9. pants
   Neatkarīgo autoritatīvo personu saraksts
   1.   Neatkarīgo autoritatīvo personu sarakstu veido visas neatkarīgās autoritatīvās personas, kuras izvirzījušas dalībvalstis. Šajā nolūkā katra dalībvalsts izvirza vismaz trīs personas, kas ir kompetentas un neatkarīgas un kas spēj rīkoties objektīvi un godīgi.
   2.   Katra dalībvalsts paziņo Komisijai to neatkarīgo autoritatīvo personu vārdus, kuras tā izvirzījusi. Katra dalībvalsts turklāt sniedz Komisijai pilnīgu un atjauninātu informāciju par minēto personu darba un akadēmisko pieredzi, kompetenci, zināšanām un jebkādiem interešu konfliktiem, kas tām varētu būt. Dalībvalstis var precizēt paziņojumā, kuru no minētajām personām var iecelt par priekšsēdētāju.
   3.   Dalībvalstis nekavējoties informē Komisiju par visām izmaiņām neatkarīgo personu sarakstā.
   Katra dalībvalsts izstrādā procedūras jebkuras tās ieceltas personas svītrošanai no neatkarīgo autoritatīvo personu saraksta, ja minētā persona vairs nav neatkarīga.
   Ja, ņemot vērā šā panta attiecīgos noteikumus, dalībvalstij ir pamatots iemesls iebilst pret neatkarīgas autoritatīvas personas palikšanu minētajā sarakstā neatkarības trūkuma dēļ, tā informē Komisiju un sniedz atbilstošus pierādījumus, kas pamato tās bažas. Komisija savukārt informē dalībvalsti, kura izvirzījusi šādu personu, par iebildumiem un to pamatojošiem pierādījumiem. Pamatojoties uz šādiem iebildumiem un to pamatojošiem pierādījumiem, pēdējā minētā dalībvalsts sešu mēnešu laikā veic nepieciešamos pasākumus, lai izmeklētu sūdzību, un izlemj, vai minēto personu paturēt sarakstā vai svītrot no tā. Pēc tam dalībvalsts attiecīgi nekavējoties paziņo to Komisijai.
   10. pants
   Strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija
   1.   Attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes var vienoties padomdevējas komisijas vietā izveidot strīdu alternatīvās izšķiršanas komisiju (“strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija”), lai sniegtu atzinumu par to, kā izšķirt strīdus jautājumu saskaņā ar 14. pantu. Dalībvalstu kompetentās iestādes var arī vienoties izveidot strīdu alternatīvās izšķiršanas komisiju kā pastāvīga rakstura komiteju (“pastāvīga komiteja”).
   2.   Izņemot 8. panta 4. un 5. punktā izklāstītos noteikumus par tās locekļu neatkarību, strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas sastāvs un forma var atšķirties no padomdevējas komisijas.
   Vajadzības gadījumā strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija var piemērot jebkuru strīdu izšķiršanas procesu vai metodi, lai atrisinātu strīdus jautājumu saistošā veidā. Attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes saskaņā ar šo pantu var vienoties par jebkuru citu strīdu izšķiršanas procesa veidu, tostarp “galīgā piedāvājuma” arbitrāžas procesu (ko dēvē arī par “pēdējā labākā piedāvājuma” arbitrāžu), un strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija to var piemērot kā alternatīvu strīdu izšķiršanas procesa veidam, ko piemēro padomdevēja komisija saskaņā ar 8. pantu, t. i., neatkarīgam atzinuma procesam.
   3.   Attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes vienojas par darbības noteikumiem saskaņā ar 11. pantu.
   4.   Šīs direktīvas 12. un 13. pantu piemēro strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijai, ja vien 11. pantā minētajos darbības noteikumos nav paredzēts citādi.
   11. pants
   Darbības noteikumi
   1.   Dalībvalstis paredz, ka 120 dienu laikposmā, kas paredzēts 6. panta 1. punktā, katras attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde paziņo skartajai personai turpmāk minēto:

               a)

               padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas darbības noteikumus;

               b)

               datumu, līdz kuram pieņem atzinumu par strīdus jautājuma izšķiršanu;

               c)

               atsauces uz visām piemērojamām tiesību normām dalībvalstu tiesību aktos un visiem piemērojamajiem nolīgumiem vai konvencijām.

         2.   Darbības noteikumus paraksta to dalībvalstu kompetentās iestādes, kas iesaistītas strīdā.
   Darbības noteikumos jo īpaši ir paredzēti šādi aspekti:

               a)

               strīdus jautājuma apraksts un raksturojums;

               b)

               darba uzdevumi, par kuriem dalībvalstu kompetentās iestādes vienojas attiecībā uz juridiskiem un faktu jautājumiem, kas jārisina;

               c)

               strīdu izšķiršanas struktūras forma, kas ir vai nu padomdevēja komisija, vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija, kā arī strīdu alternatīvās izšķiršanas procesa veids, ja tas atšķiras no neatkarīga atzinuma procesa, ko piemēro padomdevēja komisija;

               d)

               strīdu izšķiršanas procedūras termiņš;

               e)

               padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas sastāvs (tostarp locekļu skaits un vārdi, sīkāka informācija par to kompetenci un kvalifikāciju, kā arī jebkādu locekļu interešu konfliktu atklāšana);

               f)

               noteikumi, kas reglamentē skartās(-o) personas(-u) un trešo personu dalību procesā, memorandu, informācijas un pierādījumu apmaiņu, izmaksas, izmantojamo strīdu izšķiršanas procesa veidu un visus citus attiecīgos procesuālos vai organizatoriskos jautājumus;

               g)

               loģistikas pasākumi padomdevējas komisijas procesiem un tās atzinuma sniegšanai.

         Ja padomdevēja komisija ir izveidota, lai sniegtu atzinumu saskaņā ar 6. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu, darbības noteikumos izklāsta tikai to informāciju, kas minēta 11. panta 2. punkta otrās daļas a), d), e) un f) apakšpunktā.
   3.   Ar īstenošanas aktiem Komisija, pamatojoties uz šā panta 2. punkta otrās daļas noteikumiem, paredz darbības standartnoteikumus. Šādus darbības standartnoteikumus piemēro gadījumos, kad darbības noteikumi ir nepilnīgi vai ja tie skartajai personai nav paziņoti. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar 20. panta 2. punktā minēto procedūru.
   4.   Ja kompetentās iestādes nav paziņojušas skartajai personai darbības noteikumus saskaņā ar 1. un 2. punktu, neatkarīgās autoritatīvās personas un priekšsēdētājs pabeidz darbības noteikumu izstrādi, pamatojoties uz standarta veidlapu, kas paredzēta 3. punktā, un nosūta tos skartajai personai divu nedēļu laikā no dienas, kad izveidota minētā padomdevēja komisija vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija. Ja neatkarīgās personas un priekšsēdētājs nav vienojušies par darbības noteikumiem vai nav paziņojuši tos skartajai personai, skartā persona vai skartās personas var vērsties kādas attiecīgās dalībvalsts kompetentajā tiesā, lai iegūtu rīkojumu par darbības noteikumu īstenošanu.
   12. pants
   Procesa izmaksas
   1.   Izņemot 2. punktā paredzētos gadījumus un ja vien attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes nav vienojušās citādi, dalībvalstis sedz vienādās daļās šādas izmaksas:

               a)

               neatkarīgu autoritatīvu personu izdevumus, proti, summu, kas līdzvērtīga vidējai summai, ko parasti atmaksā attiecīgo dalībvalstu augstākā līmeņa ierēdņiem; un

               b)

               attiecīgā gadījumā neatkarīgu personu honorārus, kas nepārsniedz EUR 1 000 katrai personai dienā par katru padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas sanāksmes dienu.

         Dalībvalstis nesedz izmaksas, kas radušās skartajai personai.
   2.   Ja skartā persona ir iesniegusi:

               a)

               paziņojumu par sūdzības atsaukšanu saskaņā ar 3. panta 6. punktu; vai

               b)

               pieprasījumu saskaņā ar 6. panta 1. punktu pēc noraidīšanas, kas veikta saskaņā ar 5. panta 1. punktu, un padomdevēja komisija ir nolēmusi, ka attiecīgās kompetentās iestādes ir rīkojušās pareizi, noraidot sūdzību,

         un ja attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes tam piekrīt, visas 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētās izmaksas sedz skartā persona.
   13. pants
   Informācija, pierādījumi un uzklausīšana
   1.   Direktīvas 6. pantā minētās procedūras nolūkos, ja attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes tam piekrīt, attiecīgā(-ās) skartā(-ās) persona(-as) var sniegt padomdevējai komisijai vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijai jebkādu informāciju, pierādījumus vai dokumentus, kas var būt svarīgi lēmumam. Skartā(-ās) persona(-as) un attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes sniedz jebkādu informāciju, pierādījumus vai dokumentus pēc padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas pieprasījuma. Tomēr minētās kompetentās iestādes var atteikties sniegt informāciju padomdevējai komisijai jebkurā no šādiem gadījumiem:

               a)

               lai iegūtu informāciju, ir jāveic administratīvi pasākumi, kas ir pretrunā valsts tiesību aktiem;

               b)

               informāciju nevar iegūt saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem;

               c)

               informācija attiecas uz tirdzniecības noslēpumu, komercnoslēpumu, rūpniecisku noslēpumu, dienesta noslēpumu vai tirdzniecības procesu;

               d)

               informācijas izpaušana ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai.

         2.   Skartās personas, ja tās to pieprasa un ja tam piekrīt attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes, var ierasties padomdevējā komisijā vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijā vai var būt tajās pārstāvētas. Skartās personas ierodas padomdevējā komisijā vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijā vai ir tajās pārstāvētas pēc šo komisiju pieprasījuma.
   3.   Neatkarīgajām autoritatīvajām personām vai jebkuriem citiem locekļiem ir pienākums ievērot dienesta noslēpumu saskaņā ar katras attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz informāciju, ko tās saņem kā padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas locekļi. Skartās personas un attiecīgā gadījumā to pārstāvji apņemas ievērot jebkuras tādas informācijas (tostarp informācijas par dokumentiem) slepenību, ko tās saņem šādu procesu laikā. Skartā persona un tās pārstāvji šajā sakarā sniedz paziņojumu attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm, ja tas tiek pieprasīts procesu laikā. Dalībvalstis pieņem atbilstošas sankcijas visiem noslēpuma glabāšanas pienākuma pārkāpumiem.
   14. pants
   Padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas atzinums
   1.   Padomdevēja komisija vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija sniedz savu atzinumu attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc dienas, kad tā tika izveidota. Ja padomdevēja komisija vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija uzskata, ka strīdus jautājums ir tāds, ka atzinuma sniegšanai būtu vajadzīgi vairāk nekā seši mēneši, šo termiņu var pagarināt par trim mēnešiem. Padomdevēja komisija vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija informē attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes un skartās personas par jebkādu šādu pagarinājumu.
   2.   Padomdevēja komisija vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija savu atzinumu balsta uz 1. pantā minēto piemērojamo nolīgumu vai konvenciju noteikumiem, kā arī uz visiem piemērojamajiem valsts noteikumiem.
   3.   Padomdevēja komisija vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija pieņem atzinumu ar tās locekļu vienkāršu balsu vairākumu. Ja balsu vairākumu nevar panākt, priekšsēdētāja balsojums nosaka galīgo atzinumu. Priekšsēdētājs paziņo kompetentajām iestādēm padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas atzinumu.
   15. pants
   Galīgais lēmums
   1.   Sešu mēnešu laikā pēc padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas atzinuma paziņošanas attiecīgās kompetentās iestādes vienojas par to, kā izšķirt strīdus jautājumu.
   2.   Kompetentās iestādes var pieņemt lēmumu, kas atšķiras no padomdevējas komisijas vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas atzinuma. Tomēr, ja tās nespēj panākt vienošanos par to, kā izšķirt strīdus jautājumu, minētais atzinums tām ir saistošs.
   3.   Katra dalībvalsts paredz, ka tās kompetentā iestāde nekavējoties paziņo skartajai personai galīgo lēmumu par strīdus jautājuma izšķiršanu. Ja šāds paziņojums nav nosūtīts 30 dienu laikā pēc lēmuma pieņemšanas, skartā persona var iesniegt pārsūdzību savas rezidences vietas dalībvalstī saskaņā ar piemērojamajiem valsts noteikumiem, lai iegūtu galīgo lēmumu.
   4.   Galīgais lēmums ir saistošs attiecīgajai dalībvalstij, un tas nerada precedentu. Galīgo lēmumu īsteno ar nosacījumu, ka skartā(-ās) persona(-as) 60 dienu laikā no dienas, kad galīgais lēmums tika paziņots, attiecīgajā gadījumā akceptē galīgo lēmumu un atsakās no tiesībām izmantot jebkādu citu tiesiskās aizsardzības līdzekli.
   Izņemot gadījumus, kad attiecīgās dalībvalsts attiecīgā tiesa vai cita tiesu iestāde nolemj, ka, saskaņā ar tās piemērojamiem valsts noteikumiem par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem un piemērojot 8. pantā minētos kritērijus, nebija nodrošināta neatkarība, galīgo lēmumu īsteno saskaņā ar valsts tiesību aktiem attiecīgajās dalībvalstīs, kuras galīgā lēmuma rezultātā groza savu nodokļu sistēmu neatkarīgi no jebkādiem termiņiem, kas paredzēti valsts tiesību aktos. Ja galīgais lēmums nav īstenots, skartā persona, lai panāktu tā īstenošanu, var vērsties tās dalībvalsts kompetentajā tiesā, kura galīgo lēmumu nav īstenojusi.
   16. pants
   Mijiedarbība ar valstu tiesvedībām un atkāpes
   1.   Tas, ka kādas dalībvalsts īstenota darbība, kas izraisa strīdus jautājumu, kļūst par galīgu saskaņā ar valsts tiesību aktiem, neliedz skartajai personai izmantot šajā direktīvā paredzētās procedūras.
   2.   Strīdus jautājuma iesniegšana izskatīšanai savstarpējas vienošanās procedūrā vai strīdu izšķiršanas procedūrā saskaņā ar attiecīgi 4. un 6. pantu neliedz dalībvalstij sākt vai turpināt tiesvedību vai administratīvos procesus un kriminālprocesus attiecībā uz vieniem un tiem pašiem jautājumiem.
   3.   Skartās personas var izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas tām pieejami saskaņā ar attiecīgo dalībvalstu tiesību aktiem. Tomēr, ja skartā persona ir sākusi tiesvedību, lai pieprasītu šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli, attiecīgi 3. panta 5. punktā un 4. panta 1. punktā minēto termiņu tecējums sākas ar dienu, kurā spriedums, kas pasludināts minētajā tiesvedībā, ir kļuvis galīgs vai kurā minētā tiesvedība ir citādi pilnībā izbeigta, vai kurā tiesvedība ir apturēta.
   4.   Ja lēmumu par strīdus jautājumu ir pieņēmusi minētās dalībvalsts attiecīgā tiesa vai cita tiesu iestāde un ja minētās dalībvalsts tiesību akti neļauj dalībvalstij atkāpties no lēmuma, minētā dalībvalsts var paredzēt, ka:

               a)

               pirms attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes saskaņā ar 4. pantā paredzēto savstarpējas vienošanās procedūru ir panākušas vienošanos par to pašu strīdus jautājumu, šādas dalībvalsts kompetentajai iestādei jāpaziņo pārējām attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm par attiecīgās tiesas vai citas tiesu iestādes lēmumu un par to, ka minētās procedūras jāizbeidz no dienas, kad saņemts šāds paziņojums;

               b)

               pirms skartā persona ir iesniegusi pieprasījumu saskaņā ar 6. panta 1. punktu, 6. panta 1. punkta noteikumus nepiemēro, ja strīdus jautājums ir palicis neizšķirts visas 4. pantā paredzētās savstarpējas vienošanās procedūras laikā; šādā gadījumā minētās dalībvalsts kompetentā iestāde informē pārējās attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes par attiecīgās tiesas vai citas tiesu iestādes lēmuma sekām;

               c)

               šīs direktīvas 6. pantā paredzētais strīdu izšķiršanas process jāizbeidz, ja attiecīgās tiesas vai citas tiesu iestādes lēmums ir pieņemts jebkurā laikā pēc tam, kad skartā persona ir iesniegusi pieprasījumu saskaņā ar 6. panta 1. punktu, bet pirms padomdevēja komisija vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija ir sniegusi savu atzinumu attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm saskaņā ar 14. pantu; šādā gadījumā attiecīgās dalībvalsts kompetentajai iestādei jāinformē pārējās attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes un padomdevēju komisija vai strīdu alternatīvās izšķiršanas komisija par attiecīgās tiesas vai citas tiesu iestādes lēmuma sekām.

         5.   Ar sūdzības iesniegšanu, kā paredzēts 3. pantā, izbeidz jebkādu citu notiekošu procesu saskaņā ar savstarpējas vienošanās procedūru vai strīdu izšķiršanas procedūru saskaņā ar nolīgumu vai konvenciju, kas tiek interpretēta vai piemērota saistībā ar attiecīgo strīdus jautājumu. Šādu citu notiekošu procesu saistībā ar attiecīgo strīdus jautājumu izbeidz no dienas, kurā jebkura no attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm ir pirmoreiz saņēmusi sūdzību.
   6.   Atkāpjoties no 6. panta, attiecīgā dalībvalsts var liegt piekļuvi strīdu izšķiršanas procedūrai saskaņā ar minēto pantu gadījumos, ja minētajā dalībvalstī tika noteikts sods saistībā ar koriģētu ienākumu vai kapitālu izvairīšanās no nodokļu maksāšanas, apzinātas saistību nepildīšanas vai klajas nolaidības rezultātā. Ja bija sākta tiesvedība vai administratīvie procesi, kuri, iespējams, varētu novest pie šādiem sodiem un ja šie procesi norit vienlaicīgi ar jebkuriem citiem šajā direktīvā minētiem procesiem, kompetentā iestāde var apturēt šajā direktīvā paredzētos procesus no sūdzības akceptēšanas dienas līdz minēto procesu galīgā iznākuma dienai.
   7.   Dalībvalsts var liegt piekļuvi strīdu izšķiršanas procedūrai saskaņā ar 6. pantu, izskatot katru gadījumu atsevišķi, ja strīdus jautājums neietver nodokļu dubulto uzlikšanu. Šādā gadījumā minētās dalībvalsts kompetentā iestāde nekavējoties informē skarto personu un pārējo attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes.
   17. pants
   Īpaši noteikumi privātpersonām un mazākiem uzņēmumiem
   Ja skartā persona:

               a)

               ir privātpersona; vai

               b)

               nav liels uzņēmums vai neietilpst lielā grupā (kā abi definēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2013/34/ES (5)),

         tad skartā persona sūdzības, atbildes uz lūgumu pēc papildu informācijas, atsaukšanu un pieprasījumus, kas precizēti attiecīgi 3. panta 1. punktā, 3. panta 4. punktā, 3. panta 6. punktā un 6. panta 1. punktā (“iesniegumi”), atkāpjoties no minētajiem noteikumiem, var iesniegt tikai tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kurā skartā persona ir rezidents. Minētās dalībvalsts kompetentā iestāde vienlaicīgi un divu mēnešu laikā pēc šādu iesniegumu saņemšanas paziņo par to visu pārējo attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm. Tiklīdz šāds paziņojums ir sniegts, uzskata, ka skartā persona ir iesniegusi iesniegumu visām attiecīgajām dalībvalstīm dienā, kad ir sniegts šāds paziņojums.
   Gadījumā, ja tiek saņemta papildu informācija saskaņā ar 3. panta 4. punktu, tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kas saņēma papildu informāciju, pārsūta kopiju vienlaicīgi visām citu attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm. Tiklīdz šī iesniegšana ir veikta, uzskata, ka visas attiecīgās dalībvalstis ir saņēmušas papildu informāciju dienā, kad ir saņemta informācija.
   18. pants
   Publicitāte
   1.   Padomdevējas komisijas un strīdu alternatīvās izšķiršanas komisijas savus atzinumus izdod rakstiski.
   2.   Kompetentās iestādes var vienoties publicēt 15. pantā minētos galīgos lēmumus pilnībā, ja tam piekrīt katra attiecīgā skartā persona.
   3.   Ja kompetentā iestāde vai attiecīgā skartā persona nepiekrīt tam, ka galīgais lēmums tiek publicēts pilnībā, kompetentās iestādes publicē galīgā lēmuma kopsavilkumu. Minētajā kopsavilkumā iekļauj lietas un priekšmeta aprakstu, datumu, attiecīgos taksācijas periodus, juridisko pamatu, nozari un īsu aprakstu par galīgo iznākumu. Tajā iekļauj arī aprakstu par izmantotās arbitrāžas metodi.
   Pirms publicēšanas kompetentās iestādes nosūta skartajai personai informāciju, kas jāpublicē saskaņā ar pirmo daļu. Ne vēlāk kā 60 dienas pēc šādas informācijas saņemšanas skartā persona var pieprasīt kompetentajai iestādei nepublicēt informāciju, kas attiecas uz jebkādu tirdzniecības noslēpumu, komercnoslēpumu, rūpniecisku vai dienesta noslēpumu vai tirdzniecības procesu vai kas ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai.
   4.   Izmantojot īstenošanas aktus, Komisija izveido standarta veidlapas šā panta 2. un 3. punktā minētās informācijas paziņošanai. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar 20. panta 2. punktā minēto procedūru.
   5.   Kompetentās iestādes nekavējoties paziņo Komisijai informāciju, kas jāpublicē saskaņā ar 3. punktu.
   19. pants
   Komisijas loma un administratīvais atbalsts
   1.   Komisija atjaunina un dara pieejamu tiešsaistē kompetento iestāžu sarakstu un neatkarīgo autoritatīvo personu sarakstu, kas minēti 8. panta 4. punktā. Minētajā sarakstā ir tikai minēto personu vārdi.
   2.   Dalībvalstis informē Komisiju par pasākumiem, ko tās veikušas, lai piemērotu sankcijas par visiem 13. pantā paredzētā noslēpuma glabāšanas pienākuma pārkāpumiem. Komisija par to informē pārējās dalībvalstis.
   3.   Komisija uztur centrālu repozitoriju, kurā tiek arhivēta un tiešsaistē darīta pieejama informācija, kas ir publicēta saskaņā ar 18. panta 2. un 3. punktu.
   20. pants
   Komiteju procedūra
   1.   Komisijai palīdz Strīdu izšķiršanas komiteja. Minētā komiteja ir komiteja Regulas (ES) Nr. 182/2011 nozīmē.
   2.   Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Regulas (ES) Nr. 182/2011 5. pantu.
   21. pants
   Pārskatīšana
   Līdz 2024. gada 30. jūnijam Komisija izvērtē šīs direktīvas īstenošanu un iesniedz ziņojumu Padomei. Minētajam ziņojumam vajadzības gadījumā pievieno leģislatīva akta priekšlikumu.
   22. pants
   Transponēšana
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības vēlākais līdz 2019. gada 30. jūnijam. Dalībvalstis tūlīt dara zināmus Komisijai minēto noteikumu tekstus.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   23. pants
   Stāšanās spēkā
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   To piemēro jebkurai sūdzībai, kas iesniegta kopš 2019. gada 1. jūlija par strīdus jautājumiem saistībā ar ienākumiem vai kapitālu, kurš gūts taksācijas gadā, kas sākas 2018. gada 1. janvārī vai pēc šā datuma. Tomēr attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes var vienoties piemērot šo direktīvu attiecībā uz jebkuru sūdzību, kas iesniegta pirms minētās dienas vai par agrākiem taksācijas gadiem.
   24. pants
   Adresāti
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Luksemburgā, 2017. gada 10. oktobrī

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         T. TÕNISTE

      (1)  2017. gada 6. jūlija atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (2)  2017. gada 22. februāra atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (3)  OV L 225, 20.8.1990., 10. lpp.

      (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 182/2011 (2011. gada 16. februāris), ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (OV L 55, 28.2.2011., 13. lpp.).

      (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/34/ES (2013. gada 26. jūnijs) par noteiktu veidu uzņēmumu gada finanšu pārskatiem, konsolidētajiem finanšu pārskatiem un saistītiem ziņojumiem, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/43/EK un atceļ Padomes Direktīvas 78/660/EEK un 83/349/EEK (OV L 182, 29.6.2013., 19. lpp.).


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 98/6/EK (1998. gada 16. februāris) par patērētāju aizsardzību, norādot patērētājiem piedāvāto produktu cenas

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31998L0006

Oficiālais Vēstnesis L 080 , 18/03/1998 Lpp. 0027 - 0031

		Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 98/6/EK(1998. gada 16. februāris)par patērētāju aizsardzību, norādot patērētājiem piedāvāto produktu cenasEIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 129.a panta 2. punktu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [2],lemjot saskaņā ar Līguma [3] 189.b pantā paredzēto kārtību, ņemot vērā Samierināšanas komitejas 1997. gada 11. novembrī apstiprināto kopīgo dokumentu,(1) tā kā pārredzama tirgus darbība un pareiza informācija nāk par labu patērētāju aizsardzībai un veselīgas konkurences radīšanai uzņēmumu un produktu starpā;(2) tā kā patērētājiem jāgarantē augsts aizsardzības līmenis; tā kā Kopienai jāsniedz savs ieguldījums konkrētas darbības veidā, kas atbalstītu un papildinātu dalībvalstu īstenoto politiku saistībā ar precīzu, pārredzamu un nepārprotamu informāciju patērētājiem par viņiem piedāvāto produktu cenām;(3) tā kā Padomes 1975. gada 14. aprīļa Rezolūcija par Eiropas Ekonomiskās kopienas sākotnējo patērētāju aizsardzības un informācijas politikas [4] programmu un Padomes 1981. gada 19. maija Rezolūcija par Eiropas Ekonomiskās kopienas patērētāju aizsardzības un informācijas politiku [5] paredz kopīgus principus cenu norādīšanā;(4) tā kā šos principus nosaka Direktīva 79/581/EEK par cenu norādīšanu dažiem pārtikas produktiem [6] un Direktīva 88/314/EEK par cenu norādīšanu nepārtikas produktiem [7];(5) tā kā saikne starp produktu vienības cenu un to fasēšanu iepriekš noteiktos daudzumos vai masas vienībās atbilstīgi diapazona vērtībām, kas pieņemtas Kopienas līmenī ir izrādījusies pārāk sarežģīta, lai to izmantotu; tā kā tādējādi šī saikne jāatceļ, lai ieviestu jaunu vienkāršotu sistēmu atbilstīgi patērētāja interesēm, neietekmējot iesaiņojuma standartizācijas noteikumus;(6) tā kā pienākums norādīt pārdošanas cenu un vienības cenu dod ievērojamu ieguldījumu patērētāju informācijas uzlabošanā, jo tas ir vieglākais ceļš, kā patērētājiem dot iespēju novērtēt un salīdzināt produktu cenu vislabākajā veidā, un tādējādi izdarīt uz informāciju un vienkāršiem salīdzinājumiem balstītu izvēli;(7) tā kā tādējādi jābūt vispārējam pienākumam norādīt gan pārdošanas, gan arī vienības cenu visiem produktiem, izņemot produktus, ko pārdod bez iesaiņojuma un kam pārdošanas cenu nevar noteikt, kamēr patērētājs nenorāda, cik daudz šā produkta iegādāsies;(8) tā kā jāņem vērā fakts, ka dažus produktus parasti pārdod citos daudzumos nekā viens kilograms, viens litrs, viens kvadrātmetrs vai viens kubikmetrs; tā kā tādējādi ir lietderīgi ļaut dalībvalstīm noteikt to, ka vienības cena attiecas uz vienu atšķirīgu daudzuma vienību, ņemot vērā produkta veidu un daudzumus, kādos to parasti pārdod attiecīgajā dalībvalstī;(9) tā kā pienākums norādīt vienības cenu zināmos apstākļos var radīt pārmērīgu apgrūtinājumu dažiem sīkiem mazumtirdzniecības uzņēmumiem; tā kā dalībvalstīm tādējādi jāļauj šādu prasību neievērot attiecīga pārejas perioda laikā;(10) tā kā dalībvalstīm jāpatur tiesības arī atteikties no pienākuma norādīt vienības cenu tādiem produktiem, kuriem šāda cenas norādīšana nebūtu lietderīga vai radītu apjukumu, piemēram, kad daudzuma norāde cenas salīdzināšanas nolūkā nav iespējama, vai arī gadījumos, kad dažādus produktus pārdod vienādā iesaiņojumā;(11) tā kā nepārtikas precēm dalībvalstīm ir atļauts izveido tādu produktu vai produktu kategoriju sarakstu, attiecībā uz kurām pienākums norādīt vienības cenu paliek spēkā nolūkā veicināt ieviestās sistēmas pielietošanu;(12) tā kā Kopienas līmeņa noteikumi var nodrošināt viendabīgu un pārredzamu informāciju, kas iekšējā tirgū dos labumu visiem patērētājiem; tā kā jaunā vienkāršotā pieeja ir gan nepieciešama, gan arī nodrošina šā mērķa sasniegšanu;(13) tā kā dalībvalstīm jāpārliecinās par to, ka šī sistēma ir efektīva; tā kā sistēmas pārredzamība jāsaglabā arī tad, kad būt ieviests eiro; tā kā šajā nolūkā jāierobežo maksimālais norādāmo cenu skaits;(14) tā kā īpaša uzmanība jāpievērš sīkajiem mazumtirdzniecības uzņēmumiem; tā kā šajā nolūkā Komisijai savā ziņojumā par šīs direktīvas piemērošanu, kas jāsniedz ne vēlāk kā trīs gadus pēc 11. panta 1. punktā minētā datuma, īpaša uzmanība jāveltī pieredzei, kas gūta, piemērojot direktīvu sīkajiem mazumtirdzniecības uzņēmumiem, cita starpā, attiecībā uz tehnoloģijas attīstību un vienotas valūtas ieviešanu; tā kā šim ziņojumam, ņemot vērā 6. pantā minēto pārejas periodu, jāpievieno priekšlikums,IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsŠīs direktīvas mērķis ir noteikt pārdošanas cenas un mērvienības cenas norādīšanu produktiem, ko tirgotāji piedāvā patērētājiem, lai uzlabotu patērētāju informāciju un veicinātu cenu salīdzināšanu.2. pantsŠajā direktīvā:a) "pārdošanas cena" nozīmē produkta vienības vai dotā daudzuma galīgo cenu, ieskaitot PVN un visus citus nodokļus;b) "vienības cena" ir galīgā cena par vienu produkta litru, vienu metru, vienu kvadrātmetru vai vienu kubikmetru vai vienu atšķirīgu daudzuma vienību, ko plaši un parasti izmanto attiecīgajā dalībvalstī attiecīgo produktu tirdzniecībā, ieskaitot PVN un visus citus nodokļus;c) "neiesaiņoti produkti" ir produkti, kas nav iesaiņoti un kurus mēra patērētāja klātbūtnē;d) "tirgotājs" ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas pārdod vai piedāvā produktus, kas attiecas uz tās komerciālo vai profesionālo darbību;e) "patērētājs" ir jebkura fiziska persona, kas iegādājas produktu nolūkos, kas neattiecas uz viņas komerciālo vai profesionālo darbību.3. pants1. Pārdošanas vai vienības cenu norāda visiem 1. pantā minētajiem produktiem, un vienības cenas norādīšanu paredz 5. panta noteikumi. Vienības cena nav jānorāda, ja tā sakrīt ar pārdošanas cenu.2. Dalībvalstis var nolemt nepiemērot 1. pantu attiecībā uz:- produktiem, kas piegādāti pakalpojuma sniegšanas gaitā,- izsolēm, mākslas darbu un senlietu pārdošanu.3. Produktiem, kurus pārdod neiesaiņotus, jāuzrāda tikai vienības cena.4. Visām reklāmām, kurās minēta 1. pantā minēto produktu pārdošanas cena, jānorāda vienības cena, kā noteikts 5. pantā.4. pants1. Pārdošanas cenai un vienības cenai jābūt nepārprotamai, viegli nosakāmai un skaidri salasāmai. Dalībvalstis var noteikt, ka norādāmo cenu skaits ir ierobežots.2. Vienības cena attiecas uz daudzumu, kas deklarēts saskaņā ar valsts un Kopienas noteikumiem.Ja valsts vai Kopienas noteikumi paredz neto tīrsvara un neto sausā tīrsvara norādīšanu zināmiem fasētiem produktiem, pietiek norādīt neto sausā tīrsvara vienības cenu.5. pants1. Dalībvalstis var atteikties no pienākuma norādīt vienības cenu produktiem, kuriem šāda norādīšana nebūtu lietderīga konkrētā produkta veida vai izmantošanas nolūka dēļ, vai arī ja tas varētu radīt neskaidrības.2. Lai īstenotu 1. punktā paredzēto, dalībvalstis var izveidot sarakstu nepārtikas produktiem vai produktu kategorijām, uz kurām tomēr attiecas prasība norādīt vienības cenu.6. pantsJa pienākums norādīt vienības cenu rada pārmērīgu apgrūtinājumu dažiem sīkiem mazumtirdzniecības uzņēmumiem pārdošanā esošo produktu sortimenta, tirdzniecības telpu, tirdzniecības vietas rakstura vai arī specifisku tirdzniecības apstākļu dēļ, kur produkts nav patērētājam tieši pieejams, vai arī cita veida uzņēmumiem, kā piemēram, zināma veida ceļojošajā tirdzniecībā, dalībvalstis pārejas periodā pēc 11. panta 1. punktā minētās dienas var noteikt, ka pienākums norādīt vienības cenu visiem produktiem, izņemot tos, kurus nefasētus pārdod iepriekšminētie uzņēmumi, nav piemērojams, ievērojot 12. pantu.7. pantsDalībvalstīm jāparedz atbilstīgi pasākumi attiecīgo personu informēšanai par valsts tiesību aktiem, ar kas pārņem šo direktīvu.8. pantsDalībvalstīm jānosaka sankcijas par pārkāpumiem valsts noteikumos, kas pieņemti, īstenojot šo direktīvu, un jāveic visi pasākumi, kas nepieciešami, lai nodrošinātu šo noteikumu izpildi. Tādām sankcijām jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.9. pants1. Deviņu gadu pārejas periodu, kas minēts Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 29. novembra Direktīvā 95/58/EK, ar ko groza Direktīvu 79/581/EEK par patērētāju aizsardzību, norādot pārtikas produktu cenas, un Direktīvā 88/314/EEK par patērētāju aizsardzību, norādot nepārtikas produktu cenas [8], pagarina līdz šīs direktīvas 11. panta 1. punktā minētajai dienai.2. Direktīvas 79/581/EEK un 88/314/EEK atceļ ar šīs direktīvas 11. panta 1. punktā minēto dienu.10. pantsŠī direktīva neattur dalībvalstis no tādu noteikumu pieņemšanas un izmantošanas, kas ir labvēlīgāki attiecībā uz patērētāju informāciju un cenu salīdzinājumu, neietekmējot viņu pienākumus, ko nosaka Līgums.11. pants1. Dalībvalstis stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai ne vēlāk par 2000. gada 18. martu izpildītu šīs direktīvas prasības. Par to tās tūlīt informē Komisiju. Noteikumi stājas spēkā ar šo datumu.Kad dalībvalstis paredz šos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka metodes, kā izdarīt šādas atsauces.2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus tos savus tiesību aktus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.3. Dalībvalstis dara zināmus noteikumus, kas paredz 8. pantā minētās sankcijas un visus vēlāk izdarītos grozījumus.12. pantsNe vēlāk kā trīs gadus pēc 11. panta 1. punktā minētās dienas Komisija iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei vispusīgu ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu, jo īpaši par 6. panta piemērošanu, kopā ar priekšlikumu.Uz šā pamata Eiropas Parlaments un Padome pārskata 6. panta noteikumus un rīkojas saskaņā ar Līgumu trīs gadu laikā pēc brīža, kad Komisija ir iesniegusi pirmajā daļā minēto priekšlikumu.13. pantsŠī direktīva stājas spēkā tās publicēšanas dienā Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.14. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1998. gada 29. februārīEiropas Parlamenta vārdā —priekšsēdētājsJ. M. Gil-roblesPadomes vārdā —PriekšsēdētājsJ. Cunningham[1] OV C 260, 5.10.1995., 5. lpp. un OV C 249, 27.8.1996., 2. lpp.[2] OV C 82, 19.3.1996., 32. lpp.[3] Eiropas Parlamenta 1996. gada 18. aprīļa atzinums (OV C 141, 13.5.1996., 191. lpp.). Padomes 1996. gada 27. septembra kopīgā nostāja (OV C 333, 7.11.1996., 7. lpp.) Eiropas Parlamenta 1997. februāra lēmums (OV C 85, 17.3.1997., 26. lpp.). Eiropas Parlamenta 1997. gada 16. decembra lēmums un Padomes 1997. gada 18. decembra lēmums.[4] OV C 92, 25.4.1975., 1. lpp.[5] OV C 133, 3.6.1981., 1. lpp.[6] OV L 158, 26.6.1979., 19. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 95/58/EK (OV L 299, 12.12.1995., 11. lpp.).[7] OV L 142, 9.6.1988., 19. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 95/58/EK (OV L 299, 12.12.1995., 11. lpp.).[8] OV L 299, 12.12.1995., 11. lpp.--------------------------------------------------


title: Padomes Direktīva (1968. gada 30. aprīlis) par kopēju metodi, pēc kādas aprēķināt Līguma 97. pantā paredzētās vidējās likmes

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31968L0221

Oficiālais Vēstnesis L 115 , 18/05/1968 Lpp. 0014 - 0016 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 9 Sējums 1 Lpp. 0005  Speciālizdevums dāņu valodā: Sērija I Nodaļa 1968(I) Lpp. 0108  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 9 Sējums 1 Lpp. 0005  Speciālizdevums angļu valodā: Sērija I Nodaļa 1968(I) Lpp. 0114  Speciālizdevums grieķu valodā Nodaļa 09 Sējums 1 Lpp. 0014  Speciālizdevums spāņu valodā: Nodaļa 09 Sējums 1 Lpp. 0016  Speciālizdevums portugāļu valodā Nodaļa 09 Sējums 1 Lpp. 0016

		Padomes Direktīva(1968. gada 30. aprīlis)par kopēju metodi, pēc kādas aprēķināt Līguma 97. pantā paredzētās vidējās likmes(68/221/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 99. un 100. pantu,ņemot vērā dalībvalstu valdību pārstāvju 1960. gada 21. jūnija Lēmumu, kas tika pieņemts Padomē,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [1],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [2],tā kā kopš Līguma stāšanās spēkā pastāvīgi ir bijušas grūtības noteikt 97. pantā paredzētās vidējās likmes, kuru mērķis ir samazināt apgrozījuma nodokļu nastu, kas rodas, piemērojot kumulatīvo daudzpakāpju nodokļu sistēmu, un šīs grūtības kavē pareizu kopējā tirgus darbību; tā kā minēto nelabvēlīgo ietekmi vēl vairāk saasina muitas nodevu atcelšana Kopienā;tā kā galvenajam mērķim, kāpēc turpmāk koriģēt kompensāciju un atlīdzību maksājumus, jābūt neitralizēt pašreizējās kumulatīvo daudzpakāpju apgrozījuma nodokļu sistēmas ietekmi uz starptautisko tirdzniecību un nodrošināt pēc iespējas labvēlīgākus apstākļus pārejai uz kopēju pievienotās vērtības nodokļa sistēmu; tā kā, ņemot vērā iepriekš teikto, šāda koriģēšana atbilst kritērijiem, kas atzīti dalībvalstu valdību pārstāvju 1960. gada 21. jūnija Lēmumā, kas tika pieņemts Padomē;tā kā iepriekšminētās grūtības galvenokārt rodas tādēļ, ka dažādās dalībvalstīs minētās likmes tiek aprēķinātas pēc atšķirīgām metodēm;tā kā tādēļ kopējā tirgus interesēs līdz laikam, kad visās dalībvalstīs būs ieviests pievienotās vērtības nodoklis, dažādās likmes jāsaskaņo, pieņemot kopējus un pamatotus noteikumus, kas nodrošinātu Līguma 97. pantā paredzēto ierobežojumu ievērošanu un ļautu pārraudzīt atbilstīgi noteiktas vidējās likmes;tā kā, lai cik vien iespējams ņemtu vērā faktiskos apstākļus, kādos tiek ražoti konkrēti produkti vai produktu grupas, minētajos noteikumos jāparedz nodokļu indeksācija;tā kā minētajos noteikumos jāsaglabā dalībvalstīm iespēja atsevišķos gadījumos noteikt nemainīgas likmes;tā kā Komisijai jādod pilnvaras pēc apspriešanās ar dalībvalstīm pieņemt direktīvas, kurās noteikt procedūru kopējās aprēķina metodes piemērošanai;tā kā, lai Komisijai būtu vieglāk nodrošināt vidējo likmju ierobežojumu ievērošanu, jānosaka, ka dalībvalstīm, pirms tās ievieš vai jebkā groza vidējās likmes, pēc pašu iniciatīvas jāiesniedz Komisijai aprēķini, ko tās veikušas pēc kopējās metodes,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pants1. Ja kāda dalībvalsts saskaņā ar Līguma 97. pantu ievieš vai groza vidējo likmi tā, lai attiecībā uz importu vai eksportu kompensētu apgrozījuma nodokli, kas tieši vai netieši uzlikts kāda produkta vai produktu grupas ražošanai, tad tādu likmi aprēķina saskaņā ar šo direktīvu, ņemot vērā faktiskos ražošanas apstākļus.2. Šī direktīva neattiecas uz:- vidējām likmēm, kādas pastāv šīs direktīvas spēkā stāšanās dienā, pat tad, ja tās izmantotas iepriekšējo nodokļu aprēķināšanai saskaņā ar 6. pantu,- vidējo likmju korekcijām, kuru vienīgais iemesls ir vispārējas izmaiņas apgrozījuma nodokļa likmē.2. pants1. Vidējā nodokļu nasta par produktu ir vidējais svērtais rādītājs, ko iegūst, ņemot vērā visus nodokļus par konkrēto produktu dažādās raksturīgās ražošanas stadijās, un ko attiecībā uz katru stadiju nosaka saskaņā ar 3. līdz 6. pantu. Nosakot vidējo svērto, ņem vērā to, cik svarīga ir konkrētā ražošanas stadija attiecībā pret produkta kopējo ražošanu.2. Vidējā nodokļu nasta par produktu grupu ir vidējais svērtais rādītājs, ko iegūst, ņemot vērā visus nodokļus par attiecīgās grupas raksturīgiem produktiem. To, cik daudz raksturīgu produktu jāņem vērā, nosaka, pamatojoties uz produktu grupas lielumu. Vidējo nodokļu nastu par katru raksturīgo produktu aprēķina saskaņā ar 1. punktu. Nosakot vidējo svērto, ņem vērā to, cik svarīgi ir raksturīgie produkti attiecībā pret visas produktu grupas kopējo ražošanu.3. pantsAprēķinot nodokļus par produktu tā ražošanas pēdējā stadijā, var ņemt vērā visus nodokļus, kas līdz pēdējai stadijai uzlikti visiem pašizmaksā ietvertajiem faktoriem.4. pants1. Aprēķinot nodokļus par kādu produktu tā ražošanas priekšpēdējā stadijā, var ņemt vērā tos nodokļus, ko šajā stadijā uzliek izejmateriāliem, pusfabrikātiem un gataviem produktiem, ko izmanto pēdējā stadijā vērā ņemtos izejmateriālos, pusfabrikātos un gatavajos produktos vai citos pēdējā stadijā vērā ņemtos ražošanas faktoros vai elementos, ja nodokļu summa priekšpēdējā stadijā veido ne mazāk kā 3 % no gala produkta pārdošanas cenas, neieskaitot nodokļus.2. Aprēķinot nodokļus par kādu produktu citās tā ražošanas stadijās, var ņemt vērā tos nodokļus, ko katrā no tādām citām stadijām uzliek izejmateriāliem, pusfabrikātiem un gataviem produktiem, ko paredzēts izmantot pēdējā stadijā vērā ņemtos izejmateriālos, pusfabrikātos vai gatavajos produktos.5. pants1. Ja par kādu jebkurā ražošanas stadijā vērā ņemtu faktoru vai elementu nodokļi iepriekšējās stadijās nav aprēķināti saskaņā ar 4. pantu, tad nodokļus par tādu faktoru vai elementu var palielināt pēc standarta likmes, kas ir 50 %. Tomēr, ja nodokļi par minēto faktoru vai elementu noteikti, piemērojot kādu īpašu likmi, tad pirms iepriekšminētās standarta likmes piemērošanas nodokļus pārrēķina pēc apgrozījuma nodokļa standarta likmes. Ja īpaša likme piemērota vienā vai vairākās iepriekšējās stadijās, tad nodokļus, kas aprēķināti, piemērojot tādu likmi, nepalielina par standarta likmi.2. Tādā veidā par iepriekšējām stadijām aprēķināti nodokļi nedrīkst pārsniegt summu, kas tiktu iegūta, attiecīgajam faktoram vai elementam piemērojot 4. un 6. pantu.6. pantsJa attiecībā uz kādu dažādās ražošanas stadijās vērā ņemtu faktoru vai elementu pastāv vidēja likme, tad to var izmantot, aprēķinot iepriekšējos nodokļus par tādu faktoru vai elementu, ja tas nav pretrunā 97. pantam. Šo likmi piemēro, ja to pamato aprēķini, kas Komisijai iesniegti saskaņā ar 10. pantu.7. pants1. Ja kāda dalībvalsts par kādu produktu vai produktu grupu vidējo nodokli neaprēķina saskaņā ar 2. līdz 6. pantu, tad tādu nodokli var noteikt, izmantojot standarta likmi, kas atbilst 100 %, 75 %, 50 % vai 30 % no apgrozījuma nodokļa standarta likmes atbilstīgi tam, vai produkta vai produktu grupas faktori un elementi, ko var ņemt vērā pēdējā stadijā un kuriem piemēro apgrozījuma nodokļa standarta likmi vai palielināto likmi, sastāda attiecīgi 65 %, 50 %, 35 % vai mazāk kā 35 % no produkta vai produktu grupas pārdošanas cenas, neieskaitot nodokļus.2. Tā aprēķināts nodoklis nedrīkst pārsniegt vidējo nodokli, kas tiktu aprēķināts, ja būtu piemērots 2., 3. 4. un 6. pants.8. pantsVidējās likmes noapaļo līdz nākamajam pusdecimālciparam uz augšu vai uz leju atkarībā no tā, vai iegūtās likmes decimāldaļa sasniedz vai nesasniedz 0,75 vai 0,25.9. pantsApspriedusies ar dalībvalstīm, Komisija vajadzības gadījumā var pieņemt direktīvu, kurā nosaka procedūru 1. līdz 8. panta piemērošanai.10. pants1. Ja kāda dalībvalsts plāno ieviest vai grozīt vidējo likmi, tad tā iesniedz Komisijai aprēķinu, kas izmantots vidējā nodokļa noteikšanai atbilstīgi 1. līdz 8. pantam.2. Ja Komisija uzskata, ka nodoklis, kas ieviests pēc standarta likmes saskaņā ar 5. vai 7. pantu, pārsniedz minēto pantu 2. punktā noteiktos ierobežojumus, tad attiecīgā dalībvalsts Komisijai pēc tās pieprasījuma iesniedz aprēķinu, kas izmantots tāda nodokļa noteikšanai atbilstīgi 2., 3., 4. un 6. pantam.11. pantsDalībvalstis dara Komisijai zināmus to savu tiesību aktu galvenos noteikumus, kurus tās pieņem jomā, uz ko attiecas šī direktīva.Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Luksemburgā, 1968. gada 30. aprīlīPadomes vārdā —priekšsēdētājsM. Couve de Murville[1] OV C 10, 14.2.1968., 4. lpp.[2] OV 317, 28.12.1967., 9. lpp.--------------------------------------------------


title: Komisijas Direktīva 2010/62/ES ( 2010. gada 8. septembris ), ar ko groza Padomes Direktīvas 80/720/EEK un 86/297/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/37/EK, 2009/60/EK un 2009/144/EK, kas attiecas uz tipa apstiprinājumu lauksaimniecības vai mežsaimniecības traktoriem, nolūkā koriģēt to tehniskos noteikumus  Dokuments attiecas uz EEZ

text:
               9.9.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 238/7

         KOMISIJAS DIREKTĪVA 2010/62/ES
   (2010. gada 8. septembris),
   ar ko groza Padomes Direktīvas 80/720/EEK un 86/297/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/37/EK, 2009/60/EK un 2009/144/EK, kas attiecas uz tipa apstiprinājumu lauksaimniecības vai mežsaimniecības traktoriem, nolūkā koriģēt to tehniskos noteikumus
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS KOMISIJA,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. maija Direktīvu 2003/37/EK, kas attiecas uz tipa apstiprinājumu lauksaimniecības vai mežsaimniecības traktoriem, to piekabēm un maināmām velkamām mašīnām kopā ar to sistēmām, detaļām un atsevišķām tehniskām vienībām un ar ko atceļ Direktīvu 74/150/EEK (1), un jo īpaši tās 19. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu,
   tā kā:

               (1)

               Tehnikas attīstība ļauj pilnīgu transportlīdzekļu tipa apstiprināšanu T4.3 kategorijas traktoriem (zema klīrensa traktoriem), kas noteikta Direktīvā 2003/37/EK. Tādēļ, ņemot vērā zema klīrensa traktoru specifiku, būtu jāgroza Padomes 1980. gada 24. jūnija Direktīva 80/720/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbības telpu, piekļuvi vadītāja pozīcijai, kā arī durvīm un logiem lauksaimniecības un mežsaimniecības riteņtraktoros (2), Direktīva 2003/37/EK, Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Direktīva 2009/60/EK par lauksaimniecības vai mežsaimniecības riteņtraktoru maksimālo projektēto ātrumu un kravas platformām (3) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 30. novembra Direktīva 2009/144/EK par dažām lauksaimniecības un mežsaimniecības riteņtraktoru sastāvdaļām un parametriem (4).

               (2)

               Lai veicinātu iekšējā tirgus pilnveidi un lai paaugstinātu darba drošību, Padomes 1986. gada 26. maija Direktīvā 86/297/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz lauksaimniecības un mežsaimniecības traktoru jūgvārpstām un to aizsardzību (5) būtu jāiekļauj prasības attiecībā uz priekšējām jūgvārpstām visām Direktīvas 2003/37/EK aptvertajām traktoru kategorijām.

               (3)

               Būtu jāgroza Direktīvā 86/297/EEK noteiktās nepieciešamās klīrensa zonas un jūgvārpstas aizsardzības līdzekļu izmēri, lai panāktu šādu zonu un izmēru saskaņojumu visā pasaulē, lai tādējādi sekmētu Savienības ražotāju konkurētspēju pasaulē.

               (4)

               Standartos ISO 500-1:2004 ar tā Tehniskajiem labojumiem 1:2005, ISO 500-2:2004 un ISO 8759-1:1998 ir ietvertas visā pasaulē atzītas prasības attiecībā uz visu Direktīvas 2003/37/EK aptverto traktoru jūgvārpstām. Tādēļ Direktīvā 86/297/EEK būtu jāatsaucas uz minētajiem ISO standartiem.

               (5)

               Direktīva 2003/37/EK būtu jāgroza, atspoguļojot Direktīvas 86/297/EEK piemērojumu T5 kategorijas traktoriem. Tāpat Direktīva 2003/37/EK būtu jāgroza, atspoguļojot Direktīvu 2009/60/EK un 80/720/EEK piemērojumu T4.3 kategorijas traktoriem.

               (6)

               Šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar atzinumu, ko sniegusi saskaņā ar Direktīvas 2003/37/EK 20. panta 1. punktu izveidotā komiteja,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvu 80/720/EEK groza šādi.

               1.

               Direktīvas 1. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “1. pants
               1.   Šajā direktīvā “traktors” nozīmē traktoru, kas definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/37/EK (6) 2. panta j) punktā.
               Šajā direktīvā piemēro traktoru kategorijas, kādas tās definētas Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā.
               2.   Šī direktīva attiecas uz T1, T3 un T4 kategorijas traktoriem, kā tie definēti Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā.
               Šī direktīva neattiecas uz T4.3 kategorijas traktoriem, ja vadītāja sēdekļa indeksa punkts, kas noteikts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/144/EK (7) II pielikumā, ir vairāk nekā 100 mm no traktora gareniskās vidusplaknes.

               2.

               Direktīvas I pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas I pielikumu.

         2. pants
   Direktīvu 86/297/EEK groza šādi.

               1.

               Virsrakstu aizstāj ar šādu pantu:

               2.

               Direktīvas 1. pantu aizstāj ar šādu:
               “1. pants
               1.   Šajā direktīvā “traktors” nozīmē traktoru, kā tas definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/37/EK (8) 2. panta j) punktā.
               2.   Šajā direktīvā piemēro traktoru kategorijas, kādas tās ir definētas Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā.

               3.

               Direktīvas I un II pielikumu aizstāj ar šīs direktīvas II pielikumā izklāstīto tekstu.

         3. pants
   Direktīvas 2003/37/EK II pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas III pielikumu.
   4. pants
   Direktīvu 2009/60/EK groza šādi.

               1.

               Direktīvas 1. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “1. pants
               1.   Šajā direktīvā “traktors” nozīmē traktoru, kā tas definēts Direktīvas 2003/37/EK 2. panta j) punktā.
               2.   Šajā direktīvā piemēro traktoru kategorijas, kādas tās noteiktas Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā.
               3.   Šī direktīva attiecas tikai uz traktoriem, kuri apgādāti ar pneimatiskajām riepām un kuru maksimālais projektētais ātrums nepārsniedz 40 km/h.”

               2.

               Direktīvas I pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas IV pielikumu.

         5. pants
   Direktīvu 2009/144/EK groza šādi.

               1.

               Direktīvas 1. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “1. pants
               1.   Šajā direktīvā “traktors” nozīmē traktoru, kā tas definēts Direktīvas 2003/37/EK 2. panta j) apakšpunktā.
               2.   Šajā direktīvā piemēro traktoru kategorijas, kas noteiktas Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā.
               3.   Šī direktīva attiecas uz T1, T2, T3 un T4 kategorijas traktoriem.”

               2.

               Direktīvas II pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas V pielikumu.

         6. pants
   1.   T1, T2 un T3 traktoru kategorijai, kā tās definētas Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā, šīs direktīvas 7. panta 1. punktā minētos noteikumus dalībvalstis jaunu tipu transportlīdzekļiem piemēro no 2011. gada 29. septembra, bet jauniem transportlīdzekļiem – no 2012. gada 29. septembra.
   2.   T4.3 traktoru kategorijai, kas definēta Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā, dalībvalstis šīs direktīvas 7. panta 1. punktā minētos noteikumus piemēro jaunu tipu transportlīdzekļiem no 2013. gada 29. septembra, bet jauniem transportlīdzekļiem – no 2016. gada 29. septembra.
   3.   T4.1, T4.2, T5, C, R un S transportlīdzekļu kategorijai, kas definētas Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā, dalībvalstis šīs direktīvas 7. panta 1. punktā minētos noteikumus jaunu tipu transportlīdzekļiem un jauniem transportlīdzekļiem piemēro no Direktīvas 2003/37/EK 23. panta 2. punktā noteiktajiem datumiem.
   7. pants
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības vēlākais līdz 2011. gada 29. septembrim. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmus minēto noteikumu tekstus, kā arī minēto noteikumu un šīs direktīvas atbilstības tabulu.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus savu tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   8. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   9. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2010. gada 8. septembrī

            Komisijas vārdā –

            priekšsēdētājs

         José Manuel BARROSO

      (1)  OV L 171, 9.7.2003., 1. lpp.

      (2)  OV L 194, 28.7.1980., 1. lpp.

      (3)  OV L 198, 30.7.2009., 15. lpp.

      (4)  OV L 27, 30.1.2010., 33. lpp.

      (5)  OV L 186, 8.7.1986., 19. lpp.

      (6)  OV L 171, 9.7.2003., 1. lpp.

      (7)  OV L 27, 30.1.2010., 33. lpp.”

      (8)  OV L 171, 9.7.2003., 1. lpp.”

      I PIELIKUMS
      Direktīvas 80/720/EEK I pielikuma I.2. punktu aizstāj ar šādu punktu:

                     “I.2.

                     Visiem traktoriem, izņemot šaurus traktorus, kuru šķērsbāze ir ≤ 1 150 mm, un T4.3 kategorijas traktoriem, darbības telpai jābūt vismaz 900 mm platumā, no 400 līdz 900 mm virs atskaites punkta un 450 mm garumā uz priekšu no šā punkta (sk. 1. un 3. attēlu).
                     T4.3 kategorijas traktoriem darbības telpai jābūt 400 mm augstai zonā, kas sniedzas līdz 450 mm atskaites punkta priekšā, ar kopējo platumu vismaz 700 mm un 900 mm augstumā virs atskaites punkta, ar kopējo platumu vismaz 600 mm.”

      II PIELIKUMS
      “
            I PIELIKUMS

               Vispārīgi noteikumi un prasības attiecībā uz jūgvārpstām

            1.   Definīcija un piemērošanas joma
            1.1.   “Jūgvārpsta” (JV) ir traktora izvirzītā dzenvārpsta, kas pārnes griezes momentu uz agregātu.
            1.2.   Šīs direktīvas noteikumi attiecas vienīgi uz 1.1. punktā definētajām jūgvārpstām, kuras atrodas traktora pakaļpusē vai priekšpusē.
            2.   EK tipa apstiprinājuma pieteikums
            2.1.   Pieteikums traktora tipa apstiprinājumam attiecībā uz jūgvārpstu un tās aizsardzību jāiesniedz traktora ražotājam vai tā pilnvarotam pārstāvim, izmantojot informatīvo dokumentu, kura paraugs dots II pielikuma 1. daļā.
            2.2.   Tam jāpievieno to traktora daļu rasējumi trijos eksemplāros atbilstīgā un pietiekamā mērogā, uz kurām attiecas šīs direktīvas prasības.
            2.3.   Tehniskajam dienestam, kas atbild par tipa apstiprinājuma testiem, jāiesniedz tā traktora paraugs, kura tips iesniegts apstiprinājumam, vai tā traktora daļa(-as), kuru(-as) uzskata par būtisku(-ām) šīs direktīvas prasīto testu veikšanai.
            3.   EK tipa apstiprinājuma sertifikāts
            Par katru piešķirto vai atteikto apstiprinājumu jāaizpilda sertifikāts, kas atbilst II pielikuma 2. daļā parādītajam paraugam.
            4.   Vispārīgi noteikumi
            Ja traktori ir aprīkoti ar jūgvārpstām, tiem ir jāatbilst šā pielikuma prasībām.
            Šajā direktīvā piemēro 4.1. un 4.2. punktā minētos standartus.
            4.1.   Noteikumi par pakaļējām jūgvārpstām
            Uz traktoriem ar pakaļējo jūgvārpstu attiecas ISO 500-1:2004 un tā Tehnisko labojumu 1:2005 un ISO 500-2:2004 noteikumi atbilstoši 1. tabulai.

               1.   tabula

               Standartu piemērošana dažādu traktoru kategoriju pakaļējām jūgvārpstām

                        Piemērojamais standarts

                        T1
                        C1

                        T2
                        C2

                        T3
                        C3

                        T4.1
                        C4.1

                        T4.2
                        C4.2

                        T4.3
                        C4.3

                        T5
                        C5

                        ISO 500-1:2004 (1)
                            (3)

                        X

                        --

                        X1)

                        X1)

                        X1)

                        X

                        X1)

                        ISO 500-2:2004 (2)

                        --

                        X

                        X2)

                        X2)

                        X2)

                        --

                        X2)

                                    X

                                    Standarts piemērojams.

                                    --

                                    Standarts nav piemērojams.

                                    X1)

                                    Standarts piemērojams traktoriem, kuru šķērsbāze ir lielāka par 1 150 mm.

                                    X2)

                                    Standarts piemērojams traktoriem, kuru šķērsbāze ir 1 150 mm vai mazāka.

                  4.2.   Noteikumi par priekšējām jūgvārpstām
            Uz traktoriem ar priekšējām jūgvārpstām attiecas ISO 8759-1:1998 specifikācija atbilstoši 2. tabulai.

               2.   tabula

               Standartu piemērošana dažādu traktoru kategoriju priekšējām jūgvārpstām

                        Piemērojamais standarts

                        T1
                        C1

                        T2
                        C2

                        T3
                        C3

                        T4.1
                        C4.1

                        T4.2
                        C4.2

                        T4.3
                        C4.3

                        T5
                        C5

                        ISO 8759-1:1998

                        X

                        X

                        X3)

                        X4)

                        X

                        X4)

                        X

                                    X

                                    Standarts piemērojams.

                                    X3)

                                    Standarts piemērojams, ja traktors ir aprīkots ar jūgvārpstām, kas noteiktas šajā standartā.

                                    X4)

                                    Standarts piemērojams, izņemot 4.2. noteikumu.

            II PIELIKUMS

               1.   daļa

            INFORMĀCIJAS DOKUMENTS Nr. […]
            saskaņā ar Direktīvas 2003/37/EK I pielikumu saistībā ar traktora EK tipa apstiprinājumu attiecībā uz traktoru jūgvārpstām
            Turpmāk norādītās ziņas, ja tās ir vajadzīgas, iesniedz trīs eksemplāros kopā ar satura rādītāju.
            Visus zīmējumus iesniedz A4 formātā atbilstīgā mērogā un pietiekami detalizētus. Fotoattēlos, ja tādi ir, jābūt pietiekami sīki saskatāmām detaļām.
            0.   VISPĀRĪGI NOTEIKUMI

                        0.1.

                        Marka(-as) (ražotāja reģistrēta preču zīme):

                        0.2.

                        Tips (norāda visus variantus un modifikācijas):

                        0.3.

                        Tipa identifikācijas līdzekļi, ja marķējums ir uz transportlīdzekļa:

                                    0.3.1.

                                    Ražotāja plāksnīte (atrašanās vieta un stiprinājuma veids):

                        0.4.

                        Transportlīdzekļa kategorija (4):

                        0.5.

                        Ražotāja nosaukums un adrese:

                        0.8.

                        Montāžas rūpnīcas(-u) nosaukums(-i) un adrese(-es):

                        4.12.

                        Jūgvārpsta(-as) (apgriezienu skaits minūtē un tā attiecība pret motora apgriezienu skaitu) (skaits, tips un novietojums):

                                    4.12.1.

                                    Galvenā(-ās) jūgvārpsta(-as):

                                    4.12.2.

                                    Cita(-as):

                                    4.12.3.

                                    Jūgvārpstu aizsargierīce(-es) (apraksts, izmēri, rasējumi, fotoattēli):

               2.   daļa

            TIPA APSTIPRINĀJUMA DOKUMENTĀCIJA
            PARAUGS

               (Maksimālais formāts: A4 (210 × 297 mm))

            EK TIPA APSTIPRINĀJUMA SERTIFIKĀTS

            Paziņojums par

                        —

                        tipa apstiprinājumu (5)

                        —

                        tipa apstiprinājuma paplašinājumu (5)

                        —

                        tipa apstiprinājuma atteikumu (5)

                        —

                        tipa apstiprinājuma atsaukšanu (5)

                  traktora tipam, ņemot vērā Direktīvu 86/297/EEK.
            Tipa apstiprinājuma numurs: …
            Pamatojums paplašināšanai: …

               I   iedaļa

                        0.1.

                        Marka (ražotāja tirdzniecības nosaukums):

                        0.2.

                        Traktora tips:

                        0.3.

                        Traktora tipa identifikācijas līdzekļi, ja marķējums ir uz traktora (6):

                        0.3.1.

                        Minētā marķējuma atrašanās vieta:

                        0.4.

                        Transportlīdzekļa kategorija (7):

                        0.5.

                        Ražotāja nosaukums un adrese:

                        0.8.

                        Montāžas rūpnīcas(-u) nosaukums(-i) un adrese(-es):

               II   iedaļa

                        1.

                        Papildu informācija (ja piemēro): sk. papildpielikumu

                        2.

                        Par testiem atbildīgais tehniskais dienests:

                        3.

                        Diena, kad izdots testu protokols:

                        4.

                        Testu protokola numurs:

                        5.

                        Piezīmes (ja ir): sk. papildpielikumu

                        6.

                        Vieta:

                        7.

                        Datums:

                        8.

                        Paraksts:

                        9.

                        Pievieno satura rādītāju apstiprinātājai iestādei iesniegtās informācijas paketei, ko var saņemt pēc pieprasījuma.

                  ”

         (1)  Standartā ISO 500-1:2004 nav piemērojams 6.2. punkta pēdējais teikums.

         (2)  Šīs direktīvas piemērošanā šis standarts attiecas arī uz traktoriem, kuru jūgvārpstas jauda pārsniedz 20 kW, mērot saskaņā ar ISO 789-1:1990.

         (3)  3. tipa jūgvārpstām, ja ir iespējams samazināt aizsarga atvēruma izmēru, lai pielāgotos izmantojamajiem sakabes elementiem, lietošanas instrukcijā jābūt šādiem elementiem:

                  —

                  brīdinājums attiecībā uz sekām un risku, ko rada aizsarga izmēra samazinājums,

                  —

                  norādījumi un īpaši brīdinājumi attiecībā uz piekabināšanu un atkabināšanu,

                  —

                  norādījumi un īpaši brīdinājumi attiecībā uz pakaļējai jūgvārpstai piekabināto instrumentu vai mašīnu lietošanu.

         (4)  Kā definēts Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā.

         (5)  Nevajadzīgo svītrot.

         (6)  Ja traktora tipa identifikācijas līdzekļos ir rakstzīmes, kas neattiecas uz tā transportlīdzekļa tipa aprakstu, uz kuru attiecas šā tipa apstiprinājuma sertifikāts, tad šādas rakstzīmes dokumentācijā tiek attēlotas ar zīmi “?”, (piem., ABC?123?).

         (7)  Kā definēts Direktīvas 2003/37/EK II pielikumā.

      III PIELIKUMS
      Direktīvas 2003/37/EK II pielikumu groza šādi.

                  1.

                  B nodaļas I daļas atsevišķo direktīvu saraksta 18.1. rindas T5 slejā apzīmējumu “(X)” aizstāj ar zīmi “X”.

                  2.

                  B nodaļas 1. papildinājuma II daļu groza šādi:

                              a)

                              daļas 2.2. rindas T4.3 slejā apzīmējumu “(X)” aizstāj ar zīmi “X”;

                              b)

                              daļas 17.1. rindas T4.3 slejā apzīmējumu “(X)” aizstāj ar zīmi “X”.

      IV PIELIKUMS
      Direktīvas 2009/60/EK I pielikuma 2.2. punktam pievieno šādu daļu:

         “T4.3 kategorijas traktoriem platformas garums nedrīkst vairāk kā 2,5 reizes pārsniegt traktora maksimālo priekšējo vai pakaļējo riteņu šķērsbāzi atkarībā no tā, kura ir lielāka.”

      V PIELIKUMS
      Direktīvas 2009/144/EK II pielikumu groza šādi.

                  1.

                  Pielikuma 2.3.2.11. punktu aizstāj ar šādu punktu:

                              “2.3.2.11.

                              Traktori ar sašaurinātu sliedi un T4.3. kategorijas traktori.”

                  2.

                  Pielikuma 2.3.2.11.1. punktu aizstāj ar šādu punktu:

                              “2.3.2.11.1.

                              Traktoriem ar sašaurinātu sliedi, kā definēts Padomes Direktīvas 87/402/EEK (1) 1. panta otrajā ievilkumā, un T4.3 kategorijas traktoriem, kā definēts Direktīvas 2003/37/EK II pielikuma B nodaļas 1. papildinājuma I daļā, 2.3.2.9. punktā noteiktās prasības neattiecas uz zonu, kas atrodas zem plaknes, kas ir 45° slīpumā pret aizmuguri un braukšanas virzienu un kas iet caur punktu, kas atrodas 230 mm aiz sēdekļa indeksa punkta (sk. 7. attēlu). Ja šajā zonā ir daudz bīstamu vietu, traktoram jāpiestiprina attiecīgi brīdinājuma uzraksti.

         (1)  OV L 220, 8.8.1987., 1. lpp.”