title: Padomes Astoņpadsmitā direktīva (1989. gada 18. jūlijs) par dalībvalstu likumu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem — dažu atkāpju atcelšana, kas paredzētas Sestās direktīvas 77/388/EEK 28. panta 3. punktā

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31989L0465

Oficiālais Vēstnesis L 226 , 03/08/1989 Lpp. 0021 - 0022 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 9 Sējums 2 Lpp. 0014  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 9 Sējums 2 Lpp. 0014

		Padomes Astoņpadsmitā direktīva(1989. gada 18. jūlijs)par dalībvalstu likumu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem — dažu atkāpju atcelšana, kas paredzētas Sestās direktīvas 77/388/EEK 28. panta 3. punktā(89/465/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 99. pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],tā kā 28. panta 3. punkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par dalībvalstu likumu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem — pievienotās vērtības nodokļu kopīgā sistēma: vienots nodokļa noteikšanas pamats [4], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Spānijas un Portugāles Pievienošanās aktu, ļauj dalībvalstīm pārejas posmā piemērot dažus atbrīvojumus no pievienotās vērtības nodokļu (PVN) kopīgās sistēmas parastā režīma; tā kā sākumā bija paredzēts, ka šis posms ilgs piecus gadus; tā kā Padome ir apņēmusies pēc Komisijas priekšlikuma vajadzības gadījumā atcelt dažas vai visas šīs atkāpes pirms minētā posma beigām;tā kā Kopienu pašu resursu sistēmā daudzas no šīm atkāpēm rada grūtības, aprēķinot kompensācijas, kas paredzētas Padomes 1989. gada 29. maija Nolikumā (EEK, EĀEK) Nr. 1553/89 par galīgiem vienotiem noteikumiem, kā iekasēt pašu resursus no pievienotās vērtības nodokļiem [5]; tā kā, lai nodrošinātu šīs sistēmas labāku darbību, šīs atkāpes ir jāatceļ;tā kā šo atkāpju atcelšana palīdzēs nodrošināt lielāku pievienotās vērtības nodokļu sistēmas neitralitāti Kopienas mērogā;tā kā dažas no šīm atkāpēm ir jāatceļ attiecīgi no 1990. gada 1. janvāra, 1991. gada 1. janvāra, 1992. gada 1. janvāra un 1993. gada 1. janvāra;tā kā, ņemot vērā Pievienošanās akta noteikumus, Portugāles Republika var vēlākais līdz 1994. gada 1. janvārim atlikt atbrīvojumu atcelšanu attiecībā uz darījumiem, kas minēti Direktīvas 77/388/EEK F pielikuma 3. un 9. apakšpunktā;tā kā līdz 1991. gada 1. janvārim, pamatojoties uz Komisijas ziņojumu, Padomei ir jāpārskata citas Direktīvas 77/388/EEK 28. panta 3. punktā paredzētās atkāpes, tostarp atkāpe, kas minēta šīs direktīvas 1. panta 1. punkta otrajā daļā, un tā kā pēc Komisijas priekšlikuma Padomei lēmums par šo atkāpju atcelšanu jāpieņem, ņemot vērā konkurences traucējumus, ko izraisījusi to piemērošana vai kas varētu rasties, pabeidzot iekšējā tirgus izveidi,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDirektīvu 77/388/EEK groza šādi:1. Darījumi, kas minēti E pielikuma 1. punktā, 3. līdz 6. punktā, 8., 9., 10., 12., 13. un 14. punktā, no 1990. gada 1. janvāra ir atcelti.Dalībvalstīm, kas 1989. gada 1. janvārī piemēroja pievienotās vērtības nodokļus darījumiem, kas uzskaitīti E pielikuma 4. un 5. punktā, ir atļauts piemērot 13. panta A daļas 2. punkta a) apakšpunkta pēdējā ievilkumā paredzētos nosacījumus arī pakalpojumu sniegšanai un preču piegādēm, kas paredzētas 13. panta A daļas 1. punkta m) un n) apakšpunktā un ko veic publisko tiesību subjekti.2. F pielikumā:a) darījumi, kas paredzēti 3., 14. punktā un no 18. līdz 22. punktam, ir atcelti no 1990. gada 1. janvāra;b) darījumi, kas paredzēti 4., 13., 15. un 24. punktā, ir atcelti no 1991. gada 1. janvāra;c) darījums, kas paredzēts 9. punktā, ir atcelts no 1992. gada 1. janvāra;d) darījums, kas paredzēts 11. punktā, ir atcelts no 1993. gada 1. janvāra.2. pantsPortugāles Republika vēlākais līdz 1994. gada janvārim var atlikt 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētos datumus F pielikuma 3. apakšpunkta atcelšanai un 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētos datumus F pielikuma 9. punkta atcelšanai.3. pantsPamatojoties uz Komisijas ziņojumu, līdz 1991. gada 1. janvārim Padome pārskata citass atkāpes, kas paredzētas Direktīvas 77/388/EEK 28. panta 3. punktā, tostarp atkāpi, kas paredzēta šīs direktīvas 1. panta 1. punkta otrajā daļā, un pēc Komisijas priekšlikuma pieņem lēmumu, vai atcelt šīs atkāpes, ņemot vērā konkurences traucējumus, ko izraisījusi to piemērošana vai kas varētu rasties, pabeidzot iekšējā tirgus izveidi.4. pantsAttiecībā uz 1., 2. un 3. pantā minētajiem darījumiem dalībvalstis var veikt pasākumus sakarā ar pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu, lai pilnīgi vai daļēji novērstu to, ka attiecīgie nodokļu maksātāji gūst nepamatotas priekšrocības vai cieš nepamatotus zaudējumus.5. pants1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai vēlākais līdz 1. un 2. pantā paredzētajiem datumiem izpildītu šīs direktīvas prasības.2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus galvenos noteikumus tiesību aktos, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.6. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1989. gada 18. jūlijāPadomes vārdā —priekšsēdētājsR. Dumas[1] OV C 347, 29.12.1984., 3. lpp. un OV C 183, 11.7.1987., 9. lpp.[2] OV C 125, 11.5.1987., 27. lpp.[3] OV C 218, 29.8.1985., 11. lpp.[4] OV L 145, 13.6.1977., 1. lpp.[5] OV L 155, 7.6.1989., 9. lpp.--------------------------------------------------


title: Padomes direktīva (1976. gada 15. marts) par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības un muitas nodokļu piedziņā

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31976L0308

Oficiālais Vēstnesis L 073 , 19/03/1976 Lpp. 0018 - 0023 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 2 Sējums 2 Lpp. 0066  Speciālizdevums grieķu valodā Nodaļa 02 Sējums 2 Lpp. 0126  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 2 Sējums 2 Lpp. 0066  Speciālizdevums spāņu valodā: Nodaļa 02 Sējums 3 Lpp. 0046  Speciālizdevums portugāļu valodā Nodaļa 02 Sējums 3 Lpp. 0046

		Padomes direktīva(1976. gada 15. marts)par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības un muitas nodokļu piedziņā(76/308/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, jo īpaši tā 100. pantu,ņemot vērā Padomes 1970. gada 21. aprīļa Regulu (EEK) Nr. 729/70 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu [1], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Regulu (EEK) Nr. 2788/72 [2], jo īpaši tās 8. panta 3. punktu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [3],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [4],tā kā pašlaik nav iespējams kādā dalībvalstī piedzīt prasījumu, pamatojoties uz dokumentu, ko izdevušas iestādes kādā citā dalībvalstī;tā kā tas, ka valstu noteikumi, kas regulē piedziņu, piemērojami tikai šo valstu teritorijā, pats par sevi ir šķērslis kopējā tirgus izveidei un darbībai; tā kā šī situācija neļauj pilnīgi un taisnīgi piemērot Kopienas noteikumus, it īpaši kopējās lauksaimniecības politikas jomā, tā veicinot krāpšanu;tā kā tāpēc nepieciešams pieņemt kopīgus noteikumus par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā;tā kā šie noteikumi jāattiecina gan uz to prasījumu piedziņu, kas radušies no dažādiem pasākumiem, kuri ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda pilnīgas vai daļējas finansēšanas sistēmas, gan uz lauksaimniecības un muitas nodokļu piedziņu tādā nozīmē, kā noteikts 2. pantā 1970. gada 21. aprīļa Lēmumā 70/243/EOTK, EEK, Euratom par dalībvalstu finanšu iemaksu aizstāšanu ar Kopienu pašu resursiem [5] un Pievienošanās akta 128. pantā; tā kā šie noteikumi jāattiecina arī uz procentu un citu izmaksu piedziņu, kas var rasties saistībā ar šādiem prasījumiem;tā kā savstarpējai palīdzībai būtu jāizpaužas tādējādi, ka, no vienas puses, lūguma saņēmējai iestādei jāsniedz lūguma iesniedzējai iestādei informācija, kas pēdējai vajadzīga, lai piedzītu tās dalībvalstī radušos prasījumus, kā arī jāpaziņo parādniekam visi dokumenti, kas attiecas uz prasījumiem, kas radušies šai dalībvalstī, un, no otras puses, lūguma saņēmējai iestādei pēc lūguma iesniedzējas iestādes lūguma jāpiedzen prasījumi, kas radušies šās lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī;tā kā lūguma saņēmējai iestādei šie dažādie palīdzības veidi jāsniedz saskaņā ar lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī spēkā esošiem normatīviem un administratīviem aktiem, kas reglamentē šos jautājumus;tā kā jādefinē palīdzības lūguma iesniegšanas nosacījumi, kas jāievēro lūguma iesniedzējai iestādei, kā arī izsmeļoši jānosaka īpaši apstākļi, kuros lūguma saņēmēja iestāde var palīdzību atteikt;tā kā gadījumos, kad lūguma saņēmējai iestādei lūguma iesniedzējas iestādes vārdā jāveic prasījumu piedziņa, lūguma saņēmējai iestādei, ja tās dalībvalstī spēkā esošie noteikumi to pieļauj un ar lūguma iesniedzējas iestādes piekrišanu, jābūt tiesīgai piešķirt parādniekam maksāšanas termiņu vai arī samaksu pa daļām; tā kā jebkādi procenti, kas iekasēti sakarā ar šo maksāšanas noteikumu piešķiršanu, jāpārskaita lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstij;tā kā, atbildot uz lūguma iesniedzējas iestādes pamatotu lūgumu, lūguma saņēmējai iestādei, ja tās dalībvalstī spēkā esošie noteikumi to pieļauj, jādod iespēja veikt nodrošināšanas pasākumus, lai garantētu lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī radušos prasījumu piedziņu; tā kā šādiem prasījumiem lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī nav dodamas nekāda veida priekšrocības;tā kā iespējams, ka prasījuma piedziņas procesa laikā lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī, ieinteresētā persona var apstrīdēt prasījumu vai lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī izsniegtu dokumentu, kas ļauj piedziņas izpildi; tā kā tādos gadījumos būtu jānosaka, ka ieinteresētajai personai, apstrīdot prasījumu, jāiesniedz pieteikums lietas izskatīšanai lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalsts kompetentā iestādē un ka lūguma saņēmējai iestādei jāaptur izpildes procedūra, līdz iepriekšminētā iestāde pieņem lēmumu;tā kā būtu jānosaka, ka dokumentus un informāciju, ko dara zināmus, sniedzot savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā, nedrīkst izmantot citiem nolūkiem;tā kā ar šo direktīvu nevajadzētu ierobežot konkrētu dalībvalstu savstarpējo palīdzību, ko tās sniedz saskaņā ar divpusējiem vai daudzpusējiem nolīgumiem vai norunām;tā kā svarīgi nodrošināt savstarpējās palīdzības veiksmīgu norisi un tādēļ jāparedz Kopienas procedūra, ar kuru noteikt praktisku kārtību palīdzības sniegšanai atbilstošā laika periodā; tā kā jāizveido komiteja, kas šajā jomā organizētu ciešu un efektīvu sadarbību starp dalībvalstīm un Komisiju;IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsŠajā direktīvā noteiktas normas, kas jāiestrādā dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktos, lai katrā dalībvalstī nodrošinātu 2. pantā minēto prasījumu piedziņu, kas radušies citā dalībvalstī.2. pantsŠī direktīva attiecas uz visiem prasījumiem, kas saistīti:a) ar atlīdzību, intervenci un citiem pasākumiem, kas ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda pilnīgas vai daļējas finansēšanas sistēmas, ieskaitot summas, kas iekasējamas saistībā ar šādām darbībām;b) ar lauksaimniecības maksājumiem tādā nozīmē, kā noteikts Lēmuma 70/243/EOTK, EEK, Euratom 2. panta a) apakšpunktā un Pievienošanās akta 128. panta a) apakšpunktā;c) ar muitas nodokļiem tādā nozīmē, kā noteikts minētā Lēmuma 2. panta b) apakšpunktā un Pievienošanās akta 128. panta b) apakšpunktā;d) ar procentiem un izmaksām, kas saistītas ar iepriekšminēto prasījumu piedziņu.3. pantsŠajā direktīvā:- "lūguma iesniedzēja iestāde" ir kādas dalībvalsts kompetentā iestāde, kura iesniedz palīdzības lūgumu attiecībā uz 2. pantā minētajiem prasījumiem;- "lūguma saņēmēja iestāde" ir kādas dalībvalsts kompetentā iestāde, kurai palīdzības lūgumu adresē.4. pants1. Pēc lūguma iesniedzējas iestādes lūguma saņēmēja iestāde sniedz informāciju, kas lūguma iesniedzējai iestādei ir noderīga prasījumu piedziņā.Lai minēto informāciju iegūtu, lūguma saņēmēja iestāde izmanto pilnvaras, ko tai paredz dalībvalsts normatīvi un administratīvi akti, ko piemēro līdzīgu prasījumu piedziņā, kas radušies iestādes dalībvalstī.2. Lūgumā sniegt informāciju norāda tās personas vārdu un adresi, uz kuru attiecas piegādājamā informācija, kā arī prasījuma veidu un lielumu, saistībā ar kuru informāciju lūdz.3. Lūguma saņēmējas iestādes pienākums nav sniegt informāciju:a) kuru tā nevarētu iegūt, lai piedzītu prasījumus, kas radušies tās dalībvalstī;b) kura atklātu kādus komerciālus, rūpnieciskus vai profesionālus noslēpumus vaic) kuras atklāšana varētu ietekmēt attiecīgās valsts drošību vai sabiedrisko kārtību.4. Lūguma saņēmēja iestāde informē lūguma iesniedzēju iestādi par informācijas atteikuma iemesliem.5. pants1. Pēc lūguma iesniedzējas iestādes lūguma un saskaņā ar lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī spēkā esošajām tiesību normām attiecībā uz līdzīgu dokumentu vai lēmumu paziņošanu, lūguma saņēmēja iestāde paziņo adresātam visus dokumentus un lēmumus, tostarp tiesas dokumentus un lēmumus, kas izdoti lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī un kas attiecas uz kādu prasījumu un/vai tā piedziņu.2. Lūgumā paziņot norāda adresāta vārdu un adresi, paziņojamā dokumenta vai lēmuma veidu un priekšmetu, ja vajadzīgs, arī parādnieka vārdu un adresi, kā arī prasījumu, uz kuru šis dokuments vai lēmums attiecas, un jebkādu citu noderīgu informāciju.3. Lūguma saņēmēja iestāde tūlīt informē lūguma iesniedzēju iestādi par darbībām, kas veiktas saistībā ar tās lūgumu paziņot, it īpaši, norādot dienu, kurā attiecīgais dokuments vai lēmumus nodots adresātam.6. pants1. Pēc lūguma iesniedzējas iestādes lūguma un saskaņā ar lūguma saņēmējas iestādes dalībvalsts normatīviem un administratīviem aktiem attiecībā uz dalībvalstī radušos līdzīgu prasījumu piedziņu, lūguma saņēmēja iestāde piedzen prasījumus, par kuriem sastādīts dokuments, kas atļauj piedziņas izpildi.2. Šādā nolūkā jebkuru prasījumu, par kuru iesniegts piedziņas lūgums, pielīdzina prasījumiem lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī, izņemot gadījumus, kas paredzēti 12. pantā.7. pants1. Lūgumam veikt prasījuma piedziņu, ko lūguma iesniedzēja iestāde adresē lūguma saņēmējai iestādei, jāpievieno lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī izdots dokumenta, kas atļauj piedziņas izpildi, oficiāls eksemplārs vai apstiprināta kopija un, vajadzības gadījumā. arī citu prasījuma piedziņai nepieciešamo dokumentu oriģināli vai apstiprinātas kopijas.2. Iesniedzēja iestāde var izteikt lūgumu veikt piedziņu tikai tad, ja:a) prasījumu un/vai dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi neapstrīd lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī;b) tā savā dalībvalstī ir piemērojusi prasījuma piedziņas procedūru, ko var īstenot, pamatojoties uz panta 1. punktā minēto dokumentu, bet veikto pasākumu iznākumā prasījums nav pilnībā apmaksāts.3. Lūgumā veikt prasījuma piedziņu norāda attiecīgās personas vārdu un adresi, prasījuma veidu, pamata summas, procentu un citu izmaksu apjomu, kā arī jebkādu citu būtisku informāciju.4. Lūgumā veikt prasījuma piedziņu iekļauj arī lūguma iesniedzējas iestādes paziņojumu, kurā norādīta diena, no kuras iespējama prasījuma piedziņas izpilde saskaņā ar lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī spēkā esošām tiesību normām, un kurā apstiprināts, ka ievēroti šī panta 2. punkta nosacījumi.5. Tiklīdz lūguma iesniedzējai iestādei kļūst zināma jebkāda informācija, kas saistīta ar lietu, uz kuras pamata ir iesniegts lūgums veikt prasījuma piedziņu, lūguma iesniedzēja iestāde nosūta šādu informāciju lūguma saņēmējai iestādei.8. pantsDokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi, ja tas vajadzīgs un saskaņā ar lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī spēkā esošiem noteikumiem, šajā dalībvalstī pieņem, atzīst, papildina vai aizstāj ar dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi šajā teritorijā.Šādai pieņemšanai, atzīšanai, papildināšanai vai aizstāšanai jānotiek pēc iespējas drīzāk pēc dienas, kad saņemts lūgums veikt prasījuma piedziņu. Minēto pieņemšanu, atzīšanu, papildināšanu vai aizstāšanu nevar atteikt, ja dokuments, kas atļauj piedziņas izpildi lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī, ir formāli pareizi sastādīts.Ja kāda no šīm formalitātēm kļūst par iemeslu prasījuma vai dokumenta, kas atļauj piedziņas izpildi, pārbaudei vai apstrīdējumam, tad jāpiemēro 12. pants.9. pants1. Prasījumus piedzen lūguma saņēmējas iestādes dalībvalsts valūtā.2. Ja to pieļauj normatīvie un administratīvie akti, kas ir spēkā lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī, kā arī pēc apspriešanās ar lūguma iesniedzēju iestādi, lūguma saņēmēja iestāde var piešķirt parādniekam maksāšanas termiņu vai samaksu pa daļām. Jebkādi procenti, ko par šādu papildus piešķirtu laiku iekasē lūguma saņēmēja iestāde, jāpārskaita lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstij.Tāpat lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstij jāpārskaita arī jebkādi citi procenti, ko iekasē par novēlotu samaksu saskaņā ar lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī spēkā esošiem normatīviem un administratīviem aktiem.10. pantsPrasījumiem, kas jāpiedzen, lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī nepiešķir nekāda veida priekšrocības.11. pantsSaņēmēja iestāde tūlīt informē lūguma iesniedzēju iestādi par darbībām, ko tā veic saistībā ar lūgumu veikt prasījuma piedziņu.12. pants1. Ja prasījuma piedziņas procedūras gaitā prasījumu un/vai dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi, kas izsniegts lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī, apstrīd kāda ieinteresētā puse, tad tā iesniedz pieteikumu lietas izskatīšanai lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalsts kompetentā iestādē saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību normām. Iesniedzēja iestāde par to paziņo lūguma saņēmējai iestādei. Saņēmējai iestādei par pieteikumu var paziņot arī ieinteresētā puse.2. Tiklīdz lūguma saņēmēja iestāde vai nu no lūguma iesniedzējas iestādes, vai arī no ieinteresētās puses ir saņēmusi 1. daļā minēto paziņojumu, tā aptur piedziņas izpildes procedūru, kamēr nav zināms kompetentās iestādes lēmums konkrētajā lietā. Ja lūguma saņēmēja iestāde uzskata par nepieciešamu un neietekmējot šīs direktīvas 13. pantu, lūguma saņēmēja iestāde var veikt nodrošināšanas pasākumus, lai varētu garantēt prasījuma piedziņu, ja vien lūguma saņēmējas iestādes dalībvalsts likumi vai noteikumi pieļauj šādu darbību attiecībā uz līdzīgiem prasījumiem.3. Ja apstrīd piedziņas izpildes pasākumus, kas veikti lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī, tad pieteikumu lietas izskatīšanai iesniedz šīs dalībvalsts kompetentā iestādē saskaņā ar tās likumiem un noteikumiem.4. Ja kompetentā iestāde, kurā iesniegts pieteikums lietas izskatīšanai saskaņā ar šī panta 1. daļu, ir tiesa vai administratīvā tiesa, tad šīs iestādes lēmums, ja tas ir labvēlīgs lūguma iesniedzējai iestādei un pieļauj prasījuma piedziņu lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī, ir "dokuments, kas atļauj piedziņas izpildi" šīs direktīvas 6., 7. un 8. panta nozīmē, un prasījuma piedziņa notiek, pamatojoties uz šo lēmumu.13. pantsPēc lūguma iesniedzējas iestādes pamatota lūguma saņēmēja iestāde veic nodrošināšanas pasākumus, lai garantētu prasījuma piedziņu, ja to pieļauj lūguma saņēmējas iestādes dalībvalsts likumi un noteikumi.Lai īstenotu šā panta pirmās daļas noteikumus, 6. pantu, 7. panta 1., 3. un 5. punktu un 8., 11., 12., un 14. pantu piemēro pēc analoģijas.14. pantsSaņēmējai iestādei nav pienākums:a) sniegt 6. un 13. pantā paredzēto palīdzību, ja parādnieka stāvokļa dēļ prasījuma piedziņa radītu nopietnas ekonomiskas vai sociālas grūtības lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī;b) uzņemties prasījuma piedziņu, ja lūguma iesniedzēja iestāde savas dalībvalsts teritorijā nav izmantojusi visus prasījuma piedziņas līdzekļus.Saņēmēja iestāde informē lūguma iesniedzēju iestādi par palīdzības atteikuma iemesliem. Šādu pamatotu palīdzības atteikumu dara zināmu arī Komisijai.15. pants1. Jautājumi, kas attiecas uz noilguma termiņiem, pakļauti tikai lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalsts tiesību normām.2. Ja piedziņas pasākumi, ko lūguma saņēmējas iestāde veic saskaņā ar palīdzības lūgumu, apturētu vai pārtrauktu noilgumu saskaņā ar lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalsts tiesību normām, uzskata, attiecībā uz šo, ka pasākumi veikti šajā dalībvalstī.16. pantsDokumentus un informāciju, ko lūguma saņēmējai iestādei nosūta, ievērojot šo direktīvu, lūguma saņēmēja iestāde var tālāk paziņot tikaia) personai, kas minēta palīdzības lūgumā;b) personām un iestādēm, kas atbild par prasījumu piedziņu, un tikai tādos nolūkos;c) tiesu iestādēm, kas nodarbojas ar prasījumu piedziņas lietām.17. pantsPalīdzības lūgumiem un ar tiem saistītajiem dokumentiem pievieno tulkojumu lūguma saņēmējas iestādes dalībvalsts valsts valodā vai vienā no valsts valodām, neierobežojot lūguma saņēmējas iestādes tiesības atteikties no šā tulkojuma.18. pantsDalībvalstis viena pret otru atsakās no atlīdzības par izmaksām, kas radušās, sniedzot šajā direktīvā paredzēto savstarpējo palīdzību.Tomēr lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalsts paliek atbildīga attiecībā pret lūguma saņēmējas iestādes dalībvalsti par izmaksām, kas radušās nepamatotu darbību rezultātā, ja darbības izrādījušās nepamatotas prasījuma būtības dēļ, vai arī tādēļ, ka lūguma iesniedzējas iestādes izdotais dokuments nav bijis spēkā.19. pantsDalībvalstis viena otrai iesniedz sarakstus ar tām iestādēm, kas ir pilnvarotas izvirzīt vai saņemt palīdzības lūgumus.20. pants1. Ar šo direktīvu izveido Piedziņas komiteju (še turpmāk — "komiteja"), kurā darbojas dalībvalstu pārstāvji, kā arī Komisijas pārstāvis kā priekšsēdētājs.2. Komiteja apstiprina savu reglamentu.21. pantsKomiteja var izskatīt visus jautājumus, kas attiecas uz šās direktīvas piemērošanu, kurus izvirza tās priekšsēdētājs pats pēc savas iniciatīvas vai pēc kādas dalībvalsts pārstāvja lūguma.22. pants1. Saskaņā ar šā panta 2. un 3. punktā paredzēto procedūru pieņem sīkākus noteikumus attiecībā uz to, kā īstenot 4. panta 2. un 4. punktu, 5. panta 2. un 3. punktu, 7. panta 1., 3. un 5. punktu, 9. un 11. pantu un 12. panta 1. punktu, kā arī konversijas noteikumus, piedzīto summu pārskaitīšanas noteikumus un noteikumus par konkrētu minimālo prasījuma summu, saistībā ar kuru var iesniegt palīdzības lūgumus.2. Komisijas pārstāvis komitejai iesniedz apstiprināmo pasākumu projektu. Komiteja sniedz atzinumu par šo projektu termiņā, ko nosaka priekšsēdētājs atkarībā no jautājuma steidzamības. Atzinumu pieņem ar 41 balss vairākumu, un dalībvalstu balsis skaita tā, kā noteikts Līguma 148. panta 2. punktā. Priekšsēdētājs balsošanā nepiedalās.3. a) Komisija pieņem priekšlikuma pasākumus, ja tie saskan ar komitejas atzinumu.b) Ja priekšlikuma pasākumi nesaskan ar komitejas atzinumu vai ja atzinumu nesniedz, Komisija nekavējoties iesniedz Padomei priekšlikumu par pasākumiem, kas jāpieņem. Padome lemj ar kvalificētu balsu vairākumu.c) Ja Padome trīs mēnešu laikā pēc priekšlikuma iesniegšanas nav pieņēmusi lēmumu, pasākumus, par kuriem iesniegts priekšlikums, pieņem Komisija.23. pantsŠīs direktīvas noteikumi nav šķērslis plašākai savstarpējai palīdzībai tagad vai nākotnē starp atsevišķām dalībvalstīm saskaņā ar nolīgumiem un norunām, ieskaitot nolīgumus un norunas par tiesas aktu un ārpustiesas aktu paziņošanu.24. pantsDalībvalstis veic pasākumus, lai līdz 1978. gada 1. janvārim pielāgotos šai direktīvai.25. pantsKatra dalībvalsts informē Komisiju par pasākumiem, ko tā veic, piemērojot šo direktīvu. Komisija šo informāciju dara zināmu citām dalībvalstīm.26. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1976. gada 15. martāPadomes vārdā —priekšsēdētājsR. Vouel[1] OV L 94, 28.4.1970., 13. lpp.[2] OV L 295, 30.12.1972., 1. lpp.[3] OV C 19, 12.4.1973., 38. lpp.[4] OV C 69, 28.8.1973., 3. lpp.[5] OV L 94, 28.4.1970., 19. lpp.--------------------------------------------------


title: Padomes Direktīva 2008/9/EK ( 2008. gada 12. februāris ), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Direktīvā 2006/112/EK paredzētajai pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību attiecīgās valsts teritorijā, bet veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī

text:
               20.2.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 44/23

      PADOMES DIREKTĪVA 2008/9/EK
   (2008. gada 12. februāris),
   ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Direktīvā 2006/112/EK paredzētajai pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību attiecīgās valsts teritorijā, bet veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 93. pantu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
   tā kā:

               (1)

               Gan dalībvalstu administratīvajām iestādēm, gan uzņēmējsabiedrībām ir radušās būtiskas problēmas sakarā ar īstenošanas noteikumiem, kas paredzēti Padomes Direktīvā 79/1072/EEK (1979. gada 6. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem – kārtība pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļa maksātājiem, kas nav reģistrēti attiecīgajā valstī (3).

               (2)

               Minētās direktīvas noteikumos būtu jāizdara grozījumi attiecībā uz laikposmu, kurā uzņēmumi tiek informēti par lēmumiem attiecībā uz atmaksas pieteikumiem. Tāpat būtu jāparedz, ka arī uzņēmumiem jāsniedz atbildes noteiktā laikposmā. Turklāt procedūru vajadzētu vienkāršot un modernizēt, izmantojot modernas tehnoloģijas.

               (3)

               Ar jauno procedūru būtu jānostiprina uzņēmumu stāvoklis, jo dalībvalstu pienākums būs maksāt procentus, ja atmaksāšana tiks veikta novēloti. Tiks stiprinātas arī uzņēmumu apelācijas tiesības.

               (4)

               Skaidrības un labākas teksta uztveres labad šajā direktīvā būtu jāietver noteikums par Direktīvas 79/1072/EEK piemērošanu, kas līdz šim bija iekļauts Padomes Direktīvā 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (4).

               (5)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka minētās rīcības mēroga dēļ šos mērķus labāk var sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šo mērķu sasniegšanai.

               (6)

               Saskaņā ar 34. punktu Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu (5) dalībvalstīm ir ieteikts gan savām vajadzībām, gan Kopienas interesēs izstrādāt savas tabulas, kas pēc iespējas precīzāk atspoguļotu atbilstību starp šo direktīvu un tās transponēšanas pasākumiem, un padarīt tās publiski pieejamas.

               (7)

               Skaidrības labad Direktīva 79/1072/EEK tādēļ būtu jāatceļ, ievērojot nepieciešamos pārejas pasākumus saistībā ar atmaksas pieteikumiem, kas iesniegti pirms 2010. gada 1. janvāra,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Šajā direktīvā paredzēti sīki izstrādāti noteikumi pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atmaksāšanai, kā paredzēts Direktīvas 2006/112/EK 170. pantā, tiem nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī un kas atbilst 3. panta nosacījumiem.
   2. pants
   Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

               1)

               “nodokļa maksātājs, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī” ir jebkurš nodokļa maksātājs Direktīvas 2006/112/EK 9. panta 1. punkta izpratnē, kas neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kas nodokli atmaksā, bet citas dalībvalsts teritorijā;

               2)

               “atmaksas dalībvalsts” ir dalībvalsts, kurā nodokļa maksātājam, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, ir aprēķināts PVN attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, ko šajā dalībvalstī viņam piegādājis vai sniedzis cits nodokļa maksātājs, vai attiecībā uz preču importu šajā dalībvalstī;

               3)

               “atmaksas periods” ir 16. pantā noteiktais periods, par kuru tiek pieprasīta PVN atmaksa;

               4)

               “atmaksas pieteikums” ir pieteikums, lai atmaksātu PVN, kas nodokļa maksātājam, kurš neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, aprēķināts attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, ko šajā dalībvalstī viņam piegādājis vai sniedzis cits nodokļa maksātājs, vai attiecībā uz preču importu šajā dalībvalstī;

               5)

               “pieteikuma iesniedzējs” ir nodokļa maksātājs, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī un kas iesniedz atmaksas pieteikumu.

         3. pants
   Šo direktīvu piemēro visiem nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī un kas atbilst šādiem nosacījumiem:

               a)

               ja atmaksas periodā nodokļa maksātājam atmaksas dalībvalstī nav bijusi ne saimnieciskās darbības mītnesvieta vai pastāvīga iestāde, no kuras veikti saimnieciski darījumi, ne arī dzīvesvieta vai pastāvīgās uzturēšanās vieta gadījumā, ja nav darbības mītnesvietas vai pastāvīgas iestādes šajā dalībvalstī;

               b)

               ja atmaksas periodā nodokļa maksātājs nav piegādājis nekādas preces vai sniedzis pakalpojumus, kas varētu tikt uzskatīti par piegādātiem vai sniegtiem atmaksas dalībvalstī, izņemot šādus darījumus:

                           i)

                           transporta pakalpojumu sniegšana un ar tiem saistītā palīgdarbība, par ko saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 144., 146., 148., 149., 151., 153., 159. vai 160. pantu nav jāmaksā PVN;

                           ii)

                           preču piegāde un pakalpojumu sniegšana personām, kam PVN jāmaksā saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 194. līdz 197. pantu un 199. pantu.

         4. pants
   Direktīvu nepiemēro:

               a)

               PVN summām, kas saskaņā ar atmaksas dalībvalsts noteikumiem PVN rēķinā ir iekļautas nepareizi;

               b)

               PVN summām, kas ir iekļautas PVN rēķinā par tādu preču piegādi, kuras saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 138. pantu vai 146. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir atbrīvotas vai var tikt atbrīvotas no PVN.

         5. pants
   Katra dalībvalsts jebkuram nodokļa maksātājam, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, atmaksā PVN, kas aprēķināts attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kurus tam piegādājis vai sniedzis cits nodokļa maksātājs šajā dalībvalstī, vai attiecībā uz preču importu šajā dalībvalstī, ciktāl šīs preces vai pakalpojumi izmantoti šādiem darījumiem:

               a)

               darījumiem, kas minēti Direktīvas 2006/112/EK 169. panta a) un b) punktā;

               b)

               darījumiem, kuru saņēmējiem PVN jāmaksā saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 194. līdz 197. pantu un 199. pantu, atbilstīgi tam, kā tos piemēro atmaksas dalībvalstī.

         Neskarot 6. pantu, šajā direktīvā priekšnodokļa atmaksāšanas tiesības nosaka saskaņā ar Direktīvu 2006/112/EK, kā to piemēro atmaksas dalībvalstī.
   6. pants
   Lai nodokļa maksātājs atbilstu atmaksāšanas priekšnosacījumiem atmaksas dalībvalstī, nodokļa maksātājam, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, jāveic darījumi, kas dod atskaitīšanas tiesības dalībvalstī, kurā tas veic uzņēmējdarbību.
   Ja nodokļa maksātājs, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, veic dalībvalstī, kurā viņš veic uzņēmējdarbību, gan darījumus, kas dod viņam tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu, gan arī darījumus, par kuriem šajā dalībvalstī neparedz šādas tiesības, tad atmaksas dalībvalsts no PVN summas, kas aprēķināta saskaņā ar 5. pantu, var atmaksāt tikai to PVN daļu, kas saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 173. panta piemērošanu dalībvalstī, kurā viņš veic uzņēmējdarbību, ir attiecināma uz pirmajiem minētajiem darījumiem.
   7. pants
   Lai atmaksas dalībvalstī iegūtu PVN atmaksu, nodokļa maksātājs, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, adresē elektronisku atmaksas pieteikumu minētajai dalībvalstij un iesniedz to dalībvalstij, kurā viņš veic uzņēmējdarbību, izmantojot elektronisku portālu, ko izveidojusi šī dalībvalsts.
   8. pants
   1.   Atmaksas pieteikumā ietver šādu informāciju:

               a)

               pieteikuma iesniedzēja vārds un pilna adrese;

               b)

               adrese saziņai elektroniskā veidā;

               c)

               tās pieteikuma iesniedzēja uzņēmējdarbības apraksts, kurai iegādātas preces un saņemti pakalpojumi;

               d)

               atmaksas periods, uz ko pieteikums attiecas;

               e)

               pieteikuma iesniedzēja paziņojums, ka atmaksas periodā tas nav piegādājis nekādas preces vai sniedzis nekādus pakalpojumus, kas varētu tikt uzskatīti par piegādēm vai sniegtiem atmaksas dalībvalstī, izņemot darījumus, kas minēti 3. panta b) punkta i) un ii) apakšpunktā;

               f)

               pieteikuma iesniedzēja PVN maksātāja identifikācijas numurs vai nodokļa maksātāja reģistrācijas numurs;

               g)

               ziņas par bankas kontu (tostarp IBAN un BIC kods).

         2.   Papildus 1. punktā noteiktajai informācijai atmaksas pieteikumā katrai dalībvalstij un par katru PVN rēķinu vai katru importēšanas dokumentu jānorāda šādi dati:

               a)

               preču piegādātāja vai pakalpojumu sniedzēja nosaukums un pilnīga adrese;

               b)

               izņemot importa gadījumu, preču piegādātāja vai pakalpojumu sniedzēja PVN maksātāja identifikācijas numurs vai nodokļa maksātāja reģistrācijas numurs, ko piešķīrusi atmaksas dalībvalsts saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 239. un 240. pantu;

               c)

               izņemot importa gadījumu, atmaksas dalībvalsts apzīmējums saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 215. pantu;

               d)

               PVN rēķina vai importēšanas dokumenta datums un numurs;

               e)

               summa, kurai uzliek nodokli, un PVN summa, izteikta atmaksas dalībvalsts valūtā;

               f)

               atskaitāmā PVN summa, kas aprēķināta saskaņā ar 5. pantu un 6. panta otro daļu un izteikta atmaksas dalībvalsts valūtā;

               g)

               attiecīgā gadījumā – atskaitāmā PVN daļa, ko aprēķina saskaņā ar 6. pantu, izteikta procentos;

               h)

               iegādāto preču un saņemto pakalpojumu veids, kas aprakstīts, izmantojot 9. pantā uzskaitītos kodus.

         9. pants
   1.   Atmaksas pieteikumā iegādāto preču un saņemto pakalpojumu veidu atšifrē ar šādiem kodiem:

               1

               =

               degviela;

               2

               =

               transportlīdzekļu noma;

               3

               =

               izdevumi saistībā ar transportlīdzekļiem (tādas preces un pakalpojumi, kas nav minēti 1. un 2. punktā);

               4

               =

               ceļa nodevas un ceļa lietošanas maksa;

               5

               =

               ceļošanas izdevumi, piemēram, braukšanas maksa taksometrā, braukšanas maksa sabiedriskajā transportā;

               6

               =

               izmitināšanas pakalpojumi;

               7

               =

               pārtika, dzērieni un restorānu pakalpojumi;

               8

               =

               ieejas biļetes gadatirgos un izstādēs;

               9

               =

               izdevumi par luksusprecēm, atrakcijām un izklaidi;

               10

               =

               citi.

         Ja izmanto 10. kodu, ir jānorāda piegādāto preču un sniegto pakalpojumu veids.
   2.   Atmaksas dalībvalsts var pieprasīt, lai pieteikuma iesniedzējs sniedz papildu elektronisku kodētu informāciju attiecībā uz katru 1. punktā minēto kodu, ciktāl šāda informācija ir vajadzīga sakarā ar jebkādiem ierobežojumiem attiecībā uz atskaitīšanas tiesībām saskaņā ar Direktīvu 2006/112/EK, kā to piemēro atmaksas dalībvalstī vai attiecībā uz atbilstīgas atkāpes piemērošanu, ko piešķir atmaksas dalībvalstij saskaņā ar minētās direktīvas 395. vai 396. pantu.
   10. pants
   Ja PVN rēķinā vai importēšanas dokumentā norādītā summa, kurai uzliek nodokli, ir EUR 1 000 vai lielāka vai līdzvērtīga summa attiecīgās valsts valūtā, atmaksas dalībvalsts, neskarot informācijas pieprasījumus saskaņā ar 20. pantu, var pieprasīt, lai pieteikuma iesniedzējs kopā ar atmaksas pieteikumu elektroniski iesniegtu elektronisku PVN rēķina vai importēšanas dokumenta kopiju. Ja PVN rēķins attiecas uz degvielu, šī noteiktā robežvērtība ir EUR 250 vai līdzvērtīga summa attiecīgās valsts valūtā.
   11. pants
   Atmaksas dalībvalsts var prasīt, lai pieteikuma iesniedzējs pievieno savas uzņēmējdarbības aprakstu, izmantojot saskaņotos kodus, kas noteikti saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1798/2003 (6) 34.a panta 3. punkta otro daļu.
   12. pants
   Atmaksas dalībvalsts var norādīt, kādā valodā vai kādās valodās pieteikuma iesniedzējam jānorāda atmaksas pieteikumā iekļautā informācija vai cita papildinformācija.
   13. pants
   Ja pēc pieteikuma iesniegšanas atskaitāmā priekšnodokļa daļā tiek veiktas korekcijas saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 175. pantu, tad pieteikuma iesniedzējs izlabo pieprasīto vai jau atmaksāto summu.
   Labojums izdarāms atmaksas pieteikumā tā kalendārā gada laikā, kas seko attiecīgajam atmaksas periodam, vai – gadījumā, ja pieteikuma iesniedzējs šajā kalendārajā gadā neiesniedz atmaksas pieteikumu, – iesniedzot atsevišķu deklarāciju, izmantojot elektronisku portālu, ko ierīkojusi dalībvalsts, kurā viņš veic uzņēmējdarbību.
   14. pants
   1.   Atmaksas pieteikums attiecas uz:

               a)

               preču iegādi vai pakalpojumiem, par ko atmaksas periodā izrakstīts PVN rēķins, ja PVN ir kļuvis iekasējams pirms PVN rēķina izrakstīšanas vai izrakstīšanas laikā, vai attiecībā uz kuru PVN ir kļuvis iekasējams atmaksas periodā, ja PVN rēķins par preču iegādi vai pakalpojumiem ir izrakstīts pirms tam, kad PVN ir kļuvis iekasējams;

               b)

               preču importu, kas veikts atmaksas periodā.

         2.   Papildus darījumiem, kas minēti 1. punktā, atmaksas pieteikums var attiekties arī uz PVN rēķiniem vai importēšanas dokumentiem, kas nav iekļauti iepriekšējos atmaksas pieteikumos, ja tas attiecas uz darījumiem, kas veikti attiecīgajā kalendārajā gadā.
   15. pants
   1.   Atmaksas pieteikumu iesniedz dalībvalstij, kurā veic uzņēmējdarbību, vēlākais līdz tā kalendārā gada, kas seko atmaksas periodam, 30. septembrim. Atmaksas pieteikumu par iesniegtu uzskata tikai tad, ja pieteikuma iesniedzējs ir norādījis visu 8., 9. un 11. pantā pieprasīto informāciju.
   2.   Dalībvalsts, kurā veic uzņēmējdarbību, pieteikuma iesniedzējam bez kavēšanās elektroniski nosūta apstiprinājumu, ka pieteikums saņemts.
   16. pants
   Atmaksas periods nav ilgāks par vienu kalendāro gadu, un tas nav īsāks par trim kalendārajiem mēnešiem. Tomēr atmaksas pieteikumi var attiekties uz periodu, kas ir īsāks par trim mēnešiem, ja šis periods ir kalendārā gada atlikušais laiks.
   17. pants
   Ja atmaksas pieteikums attiecas uz laikposmu, kas ir īsāks par vienu kalendāro gadu, bet nav īsāks par trim mēnešiem, pieprasītā atmaksājamā PVN summa nedrīkst būt mazāka par EUR 400 vai par līdzvērtīgu summu attiecīgās valsts valūtā.
   Ja atmaksas pieteikums attiecas uz atmaksas periodu, kas ir viens kalendārais gads vai kalendārā gada atlikusī daļa, pieprasītā atmaksājamā PVN summa nevar būt mazāka par EUR 50 vai līdzvērtīgu summu attiecīgās valsts valūtā.
   18. pants
   1.   Dalībvalsts, kurā pieteikuma iesniedzējs veic uzņēmējdarbību, nepārsūta pieteikumu atmaksas dalībvalstij gadījumā, ja pieteikuma iesniedzējs dalībvalstī, kurā viņš veic uzņēmējdarbību, atmaksas periodā:

               a)

               nav PVN maksātājs;

               b)

               piegādā tikai tādas preces vai sniedz tikai tādus pakalpojumus, kuri ir atbrīvoti no PVN bez iepriekšējā stadijā samaksātā PVN atskaitīšanas tiesībām saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 132., 135., 136., 371. pantu, 374. līdz 377. pantu, 378. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 379. panta 2. punktu vai 380. līdz 390. pantu vai identiskiem noteikumiem par atbrīvojumu saskaņā ar 2005. gada Pievienošanās aktu;

               c)

               uz viņu attiecas Direktīvas 2006/112/EK 284., 285., 286. un 287. pantā noteiktie atbrīvojumi no PVN mazajiem uzņēmumiem;

               d)

               uz viņu attiecas Direktīvas 2006/112/EK 296. līdz 305. pantā noteiktais vienotās likmes režīms lauksaimniekiem.

         2.   Dalībvalsts, kurā veic uzņēmējdarbību, elektroniski informē pieteikuma iesniedzēju par lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar 1. punktu.
   19. pants
   1.   Atmaksas dalībvalsts bez kavēšanās elektroniskā veidā paziņo pieteikuma iesniedzējam datumu, kurā pieteikums saņemts.
   2.   Atmaksas dalībvalsts par savu lēmumu apstiprināt vai noraidīt atmaksas pieteikumu paziņo pieteikuma iesniedzējam četru mēnešu laikā pēc pieteikuma saņemšanas minētajā dalībvalstī.
   20. pants
   1.   Ja atmaksas dalībvalsts uzskata, ka tās rīcībā nav visa atbilstīgā informācija, lai pieņemtu lēmumu par pilnīgu vai daļēju atmaksāšanu, tā četru mēnešu laikposmā, kas minēts 19. panta 2. punktā, var it īpaši no pieteikuma iesniedzēja vai no dalībvalsts, kurā veic uzņēmējdarbību, kompetentajām iestādēm pieprasīt papildinformāciju elektroniskā veidā. Ja papildinformāciju pieprasa personai, kas nav pieteikuma iesniedzējs vai dalībvalsts kompetentā iestāde, pieprasījumu nosūta elektroniski tikai gadījumā, ja pieprasījuma saņēmējam ir piekļuve šādiem līdzekļiem.
   Vajadzības gadījumā atmaksas dalībvalsts var pieprasīt citu papildinformāciju.
   Atmaksas dalībvalsts informācijā, ko pieprasa saskaņā ar 1. punktu, ietver attiecīgā PVN rēķina vai importēšanas dokumenta oriģinālu vai kopiju, ja atmaksas dalībvalstij ir pamatotas šaubas par konkrēta pieteikuma pamatotību. Šādā gadījumā nepiemēro 10. pantā minētās robežvērtības.
   2.   Atmaksas dalībvalsts saņem saskaņā ar 1. punktu pieprasīto informāciju viena mēneša laikā pēc dienas, kad pieprasījums sasniedzis personu, kam tas ir adresēts.
   21. pants
   Ja atmaksas dalībvalsts pieprasa papildinformāciju, tā par savu lēmumu apstiprināt vai noraidīt atmaksas pieteikumu iesniedzējam paziņo divu mēnešu laikā pēc dienas, kurā tā saņem pieprasīto informāciju, vai, ja tā nav saņēmusi atbildi uz savu pieprasījumu, – divu mēnešu laikā pēc 20. panta 2. punktā noteiktā termiņa beigām. Tomēr jebkurā gadījumā termiņš, kurā atmaksas dalībvalstij jāpieņem lēmums par pilnīgu vai daļēju atmaksāšanu, ir vismaz seši mēneši no atmaksas pieteikuma saņemšanas brīža.
   Ja atmaksas dalībvalsts pieprasa vēl papildu informāciju, tā paziņo pieteikuma iesniedzējam par lēmumu attiecībā uz pilnīgu vai daļēju atmaksāšanu astoņu mēnešu laikā pēc tam, kad minētā dalībvalsts saņēmusi atmaksas pieteikumu.
   22. pants
   1.   Ja atmaksas pieteikums ir apstiprināts, atmaksas dalībvalsts apstiprināto summu atmaksā vēlākais 10 darbdienu laikā pēc 19. panta 2. punktā minētā termiņa beigām, vai gadījumā, ja ir pieprasīta papildinformācija vai vēl cita papildinformācija, – pēc 21. pantā noteikto termiņu beigām.
   2.   Atmaksājamo summu izmaksā atmaksas dalībvalstī vai pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma – jebkurā citā dalībvalstī. Pēdējā minētajā gadījumā atmaksas dalībvalsts visas bankas nodevas par pārskaitījumu ietur no summas, ko atmaksā pieteikuma iesniedzējam.
   23. pants
   1.   Ja atmaksas pieteikums ir noraidīts daļēji vai pilnībā, atmaksas dalībvalsts atteikuma iemeslus paziņo pieteikuma iesniedzējam līdz ar lēmumu.
   2.   Pieteikuma iesniedzējs lēmumu par atmaksas pieteikuma noraidīšanu var pārsūdzēt atmaksas dalībvalsts kompetentajās iestādēs tādā pašā veidā un ievērojot tādus pašus termiņus, kas paredzēti apelācijām, kuras iesniedz personas, kas veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī.
   Ja saskaņā ar atmaksas dalībvalsts tiesību aktiem tas, ka šajā direktīvā noteiktajos termiņos nav pieņemts lēmums par atmaksas pieteikumu, nenozīmē ne pieteikuma apstiprināšanu, ne noraidīšanu, pieteikuma iesniedzējam ir attiecīgi pieejamas visas administratīvās vai tiesas procedūras, kas ir pieejamas tiem nodokļa maksātājiem, kas veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī. Ja tādu procedūru nav, tad tas, ka noteiktajos termiņos nav pieņemts lēmums par atmaksas pieteikumu, nozīmē, ka pieteikums ir noraidīts.
   24. pants
   1.   Ja atmaksājamā summa ir iegūta krāpnieciskā vai citādi nepareizā veidā, atmaksas dalībvalsts kompetentā iestāde saskaņā ar šajā valstī piemērojamo kārtību atgūst nepamatoti izmaksātās summas, kā arī iespējami noteiktās soda naudas un procentus, neskarot noteikumus par savstarpējo palīdzību attiecībā uz PVN atgūšanu.
   2.   Ja administratīvais sods vai procenti ir noteikti, bet vēl nav samaksāti, atmaksas dalībvalsts var pārtraukt turpmāku PVN atmaksāšanu attiecīgajam nodokļa maksātājam apjomā līdz nesamaksātajai summai.
   25. pants
   Atmaksas dalībvalsts ņem vērā kā atmaksājamās summas samazinājumu vai palielinājumu jebkuru labojumu, kas izdarīts attiecībā uz iepriekš iesniegto atmaksas pieprasījumu saskaņā ar 13. pantu, vai atsevišķa paziņojuma iesniegšanas gadījumā – izmaksājot vai ieturot summu atsevišķi.
   26. pants
   Atmaksas dalībvalsts pieprasījuma iesniedzējam atlīdzina atmaksājamās summas procentus gadījumā, ja atmaksu veic pēc pēdējās maksājuma dienas saskaņā ar 22. panta 1. punktu.
   Ja pieprasījuma iesniedzējs paredzēto termiņu laikā atmaksas dalībvalstij nesniedz pieprasīto papildinformāciju vai vēl citu papildinformāciju, tad pirmo daļu nepiemēro. Tas pats attiecas uz 10. pantā paredzēto elektroniski nosūtāmo dokumentu saņemšanu atmaksas dalībvalstī.
   27. pants
   1.   Procentus aprēķina laikposmam, sākot no dienas, kas seko atmaksāšanai noteiktā termiņa pēdējai dienai saskaņā ar 22. panta 1. punktu, līdz dienai, kad atmaksāšana patiesi tiek veikta.
   2.   Procentu likme atbilst procentu likmei, ko saskaņā ar atmaksas dalībvalsts tiesību aktiem atlīdzina nodokļa maksātājiem, kas veic uzņēmējdarbību minētajā dalībvalstī.
   Ja saskaņā ar valsts tiesību aktiem attiecībā uz atmaksāšanu nodokļa maksātajiem, kas veic uzņēmējdarbību, šādas procentu likmes nav, maksājamie procenti atbilst procentiem vai līdzvērtīgai nodevai, ko piemēro atmaksas dalībvalsts attiecībā uz nodokļa maksātāju novēlotiem PVN maksājumiem.
   28. pants
   1.   Šo direktīvu piemēro atmaksas pieteikumiem, kas iesniegti pēc 2009. gada 31. decembra.
   2.   Direktīvu 79/1072/EEK atceļ no 2010. gada 1. janvāra. Tomēr tās noteikumus turpina piemērot atmaksas pieteikumiem, kas iesniegti pirms 2010. gada 1. janvāra.
   Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu, izņemot attiecībā uz atmaksas pieteikumiem, kas iesniegti pirms 2010. gada 1. janvāra.
   29. pants
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2010. gada 1. janvārim panāktu atbilstību šai direktīvai. Dalībvalstis tos nekavējoties dara zināmus Komisijai.
   Kad dalībvalstis pieņem šos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarīt šādas atsauces.
   2.   Dalībvalstis Komisijai dara zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   30. pants
   Šī direktīva stājas spēkā dienā, kad to publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   31. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2008. gada 12. februārī

            Padomes vārdā —

            priekšsēdētājs

         A. BAJUK

      (1)  OV C 285 E, 22.11.2006., 122. lpp.

      (2)  OV C 28, 3.2.2006., 86. lpp.

      (3)  OV L 331, 27.12.1979., 11. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2006/98/EK (OV L 363, 20.12.2006., 129. lpp.).

      (4)  OV L 347, 11.12.2006., 1. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2007/75/EK (OV L 346, 29.12.2007., 13. lpp.).

      (5)  OV C 321, 31.12.2003., 1. lpp.

      (6)  OV L 264, 15.10.2003., 1. lpp.


title: Padomes Direktīva 2009/71/Euratom ( 2009. gada 25. jūnijs ), ar ko izveido Kopienas kodoliekārtu kodoldrošības pamatstruktūru

text:
               2.7.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 172/18

      PADOMES DIREKTĪVA 2009/71/EURATOM

   (2009. gada 25. jūnijs),
   ar ko izveido Kopienas kodoliekārtu kodoldrošības pamatstruktūru
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 31. un 32. pantu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu, kas sagatavots, iepriekš saņemot atzinumu no personu grupas, ko Zinātnes un tehnikas komiteja iecēlusi no dalībvalstu ekspertu visus, un pēc apspriešanās ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju (1),
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (2),
   tā kā:

               (1)

               Līguma 2. panta b) punkts paredz ieviest vienotus drošības standartus darba ņēmēju un visas sabiedrības veselības aizsardzībai.

               (2)

               Līguma 30. pantā paredzēts Kopienā noteikt pamatstandartus darba ņēmēju un sabiedrības veselības aizsardzībai pret draudiem, ko rada jonizējošais starojums.

               (3)

               Ar Padomes Direktīvu 96/29/Euratom (1996. gada 13. maijs), kas nosaka drošības pamatstandartus darba ņēmēju un iedzīvotāju veselības aizsardzībai pret jonizējošā starojuma radītajām briesmām (3), ir noteikti drošības pamatstandarti. Minētā direktīva ir papildināta ar konkrētākiem tiesību aktiem.

               (4)

               Kā to savā judikatūrā (4) atzinusi Eiropas Kopienu Tiesa (turpmāk “Tiesa”), Kopienai ir ar dalībvalstīm dalīta kompetence jomās, ko aptver Konvencija par kodoldrošību (5).

               (5)

               Kā Tiesa atzinusi savā judikatūrā, Līguma 3. nodaļas noteikumi attiecībā uz veselību un drošību veido saskaņotu kopumu, ar ko Komisijai ir paredzētas ievērojamas pilnvaras, lai aizsargātu sabiedrību un vidi pret kodolpiesārņojuma apdraudējumu.

               (6)

               Kā Tiesa atzinusi savā judikatūrā, Līguma 2. panta b) punktā Kopienai noteiktie uzdevumi pieņemt vienotus drošības standartus, lai aizsargātu sabiedrības un darba ņēmēju veselību, nenozīmē, ka, ja šādi standarti ir noteikti, dalībvalsts nedrīkstētu paredzēt vēl stingrākus aizsardzības pasākumus.

               (7)

               Padomes Lēmumā 87/600/Euratom (1987. gada 14. decembris) par Kopienas noteikumiem par operatīvu informācijas apmaiņu radiācijas avāriju gadījumos (6) noteikta pamatstruktūra ziņošanai un informācijas sniegšanai, kas dalībvalstīm jāizmanto, lai radiācijas avāriju gadījumā aizsargātu sabiedrību. Padomes Direktīvā 89/618/Euratom (1989. gada 27. novembris) par plašas sabiedrības informēšanu par veicamajiem veselības aizsardzības pasākumiem un par rīcību radiācijas avārijas gadījumā (7) dalībvalstīm noteikts pienākums informēt sabiedrību radiācijas avārijas gadījumā.

               (8)

               Dalībvalstu atbildība par kodoliekārtu kodoldrošību valsts līmenī ir pamatprincips, saskaņā ar kuru starptautiskā līmenī ir izstrādāta kodoldrošības reglamentācija, kas noteikta Konvencijā par kodoldrošību. Ar šo direktīvu būtu jāsekmē minētais valsts līmeņa atbildības princips, kā arī licences turētāja galvenās atbildības par kodoliekārtas kodoldrošību princips valsts kompetentās regulatīvās iestādes uzraudzībā, kā arī jāpastiprina kompetento regulatīvo iestāžu nozīme un neatkarība.

               (9)

               Katra dalībvalsts var pieņemt lēmumus par saviem enerģijas avotiem saskaņā ar attiecīgu valsts politiku.

               (10)

               Izstrādājot atbilstīgu valsts sistēmu saistībā ar šo direktīvu, tiks ņemti vērā valsts apstākļi.

               (11)

               Dalībvalstis jau ir īstenojušas pasākumus, kas tām ļauj Kopienā sasniegt augstu kodoldrošības līmeni.

               (12)

               Lai gan ar šo direktīvu pievēršas galvenokārt kodoliekārtu kodoldrošībai, ne mazāk svarīgi ir nodrošināt izlietotās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu drošu apsaimniekošanu, tostarp glabātavās un noglabāšanas iekārtās.

               (13)

               Vajadzības gadījumā dalībvalstīm būtu jāizvērtē Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras (SAEA) noteiktie attiecīgie pamatprincipi (8), kuriem būtu jāveido pamats praksei, uz ko dalībvalstis varētu atsaukties, īstenojot šo direktīvu.

               (14)

               Ir noderīgi ņemt vērā to, ka tādu dalībvalstu drošības iestādes, kuru teritorijā atrodas kodolelektrostacijas, Rietumeiropas Kodolregulatoru asociācijas (WENRA) kontekstā ir sadarbojušās un ir kodolreaktoriem definējušas daudzus drošības atsauces robežlīmeņus.

               (15)

               Pēc Padomes aicinājuma izveidot augsta līmeņa grupu ES līmenī, kā minēts 2007. gada 8. maija Secinājumos par kodoldrošību un izlietotās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu drošu apsaimniekošanu, ar Komisijas Lēmumu 2007/530/Euratom (2007. gada 17. jūlijs) par Eiropas augstākā līmeņa grupas izveidošanu kodoldrošības un kodolatkritumu apsaimniekošanas jautājumos (9) tika izveidota Eiropas Kodoldrošības jomas regulatoru grupa (ENSREG), lai dotu ieguldījumu Kopienas mērķu sasniegšanā kodoldrošības jomā.

               (16)

               Ir lietderīgi izveidot vienotu struktūru ziņojumiem, ko dalībvalstis sūta Komisijai par šīs direktīvas īstenošanu. Zinot ENSREG locekļu plašo pieredzi, tā šajā jomā varētu sniegt vērtīgu ieguldījumu, tādējādi veicinot valstu regulatīvo iestāžu apspriešanos un sadarbību.

               (17)

                  ENSREG 5. sanāksmē 2008. gada 15. oktobrī tika pieņemti desmit principi, kas ir jāizmanto, izstrādājot kodoldrošības direktīvas projektu, kā norādīts 2008. gada 20. novembra protokolā.

               (18)

               Kodoltehnoloģijas attīstība, darbības laikā gūtā pieredze, pētījumi drošības jomā un tiesiskā regulējuma uzlabojumi varētu sekmēt turpmāku drošības paaugstināšanu. Ievērojot pienākumu uzturēt un uzlabot drošību, dalībvalstīm minētie faktori būtu jāņem vērā, ja tās paplašina kodolenerģijas programmas vai pirmo reizi nolemj izmantot kodolenerģiju.

               (19)

               Spēcīgas drošības kultūras izveide kodoliekārtā ir viens no drošības pārvaldības pamatprincipiem, kas vajadzīgs, lai nodrošinātu iekārtas drošu darbību.

               (20)

               Ekspertīzes un prasmju kodoldrošības jomā uzturēšanas un turpmākas attīstīšanas pamatā vajadzētu būt, inter alia, mācībai no iepriekšējas darbības pieredzes, kā arī vajadzības gadījumā tajā būtu jāņem vērā jaunākais metodoloģijā un zinātnē.

               (21)

               Agrāk pašnovērtējumu veica dalībvalstīs ciešā saistībā ar starptautiskiem salīdzinošiem novērtējumiem SAEA vadībā Integrētās reglamentācijas pārbaudes vienības vai Starptautiskā Reglamentācijas pārbaudes dienesta misijās. Dalībvalstis brīvprātīgi veica tādus pašnovērtējumus un ielūdza misijas, pamatojoties uz atvērtības un pārskatāmības principiem. Pašnovērtējumiem un tos pavadošiem salīdzinošiem normatīvās un organizatoriskās infrastruktūras novērtējumiem vajadzētu būt vērstiem uz dalībvalstu regulējuma stiprināšanu un uzlabošanu, vienlaikus atzīstot dalībvalstu kompetenci to teritorijā izvietoto kodoliekārtu kodoldrošības nodrošināšanā. Pašnovērtējumi un tiem sekojošie starptautiskie salīdzinošie novērtējumi nav nedz pārbaude, nedz revīzija, bet gan savstarpējs mācību mehānisms, kurš nenoliedz dažādas pieejas kompetentās regulatīvās iestādes uzbūvei un darbam, vienlaikus ņemot vērā dalībvalsts regulatīvos, tehniskos un politikas jautājumus, kas dod ieguldījumu spēcīga kodoldrošības režīma nodrošināšanā. Starptautiskie salīdzinošie novērtējumi būtu jāuztver kā iespēja apmainīties ar profesionālu pieredzi un dalīties gūtajā pieredzē un labā praksē atklātā un uz sadarbību vērstā gaisotnē, uzklausot kolēģu padomus, nevis norādījumus un spriedumus. Atzīstot vajadzību pēc elastības un piemērotību attiecībā uz dalībvalstīs esošām atšķirīgām sistēmām, dalībvalstij vajadzētu būt tiesībām brīvi noteikt tos savas sistēmas segmentus, par kuriem lūgt veikt īpašo izvērtējumu, ar mērķi pastāvīgi paaugstināt kodoldrošību.

               (22)

               Saskaņā ar 34. punktu Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu (10) dalībvalstīm ir ieteikts gan savām vajadzībām, gan Kopienas interesēs izstrādāt tabulas, kur pēc iespējas precīzāk atspoguļota atbilstību starp šo direktīvu un tās transponēšanas pasākumiem, un padarīt tās publiski pieejamas,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1.   NODAĻA

      MĒRĶI, DEFINĪCIJAS UN PIEMĒROŠANAS JOMA

   1. pants
   Mērķi
   Šīs direktīvas mērķi ir:

               a)

               izveidot Kopienas sistēmu, lai uzturētu un sekmētu kodoldrošības un tās regulējuma pastāvīgu uzlabošanu;

               b)

               panākt, ka dalībvalstis paredz piemērotus valsts pasākumus nolūkā nodrošināt augstu kodoldrošības līmeni, tādējādi aizsargājot darba ņēmējus un sabiedrību no kodoliekārtu jonizējošā starojuma kaitīgās iedarbības apdraudējuma.

         2. pants
   Darbības joma
   1.   Šo direktīvu piemēro ikvienai civilajai kodoliekārtai, kas visos darbības posmos, uz ko attiecas 3. panta 4. punktā definētā licence, darbojas saskaņā ar šo licenci.
   2.   Šī direktīva neliedz dalībvalstīm veikt stingrākus pasākumus šīs direktīvas darbības jomā atbilstīgi Kopienas tiesību aktiem.
   3.   Šī direktīva papildina Līguma 30. pantā minētos pamatstandartus attiecībā uz kodoliekārtu kodoldrošību un neskar Direktīvu 96/29/Euratom.
   3. pants
   Definīcijas
   Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

               1)

               “kodoliekārta” ir:

                           a)

                           bagātināšanas iekārta, kodoldegvielas ražošanas iekārta, kodolelektrostacija, pārstrādes iekārta, pētnieciskā reaktora iekārta, izlietotās kodoldegvielas glabātava; un

                           b)

                           radioaktīvu atkritumu glabātavas, kas atrodas tajā pašā teritorijā un ir tieši saistītas ar a) apakšpunktā uzskaitītajām kodoliekārtām;

               2)

               “kodoldrošība” ir piemērotu darbības apstākļu panākšana, avāriju novēršana un avāriju seku mazināšana, tādējādi aizsargājot darba ņēmējus un sabiedrību no kodoliekārtu jonizējošā starojuma kaitīgās iedarbības apdraudējuma;

               3)

               “kompetenta regulatīvā iestāde” ir dalībvalstī noteikta iestāde vai iestāžu struktūra kodoliekārtu kodoldrošības tiesiskā regulējuma jomā, kā minēts 5. pantā;

               4)

               “licence” ir juridisks dokuments, kas izsniegts dalībvalsts jurisdikcijā un ar ko nosaka atbildību par kodoliekārtas atrašanās vietas izvēli, projektēšanu, būvniecību, nodošanu ekspluatācijā, darbību vai ekspluatācijas izbeigšanu;

               5)

               “licences turētājs” ir juridiska vai fiziska persona, kurai ir visaptveroša atbildība par licencē minēto kodoliekārtu.

         2.   NODAĻA

      PIENĀKUMI

   4. pants
   Normatīvā un organizatoriskā sistēma
   1.   Dalībvalstis attiecībā uz kodoliekārtu kodoldrošību izveido un uztur valsts normatīvo un organizatorisko sistēmu (turpmāk “valsts sistēma”), ar ko paredz atbildību un nosaka koordināciju starp atbilstīgām valsts iestādēm. Valsts sistēmā paredz atbildību attiecībā uz:

               a)

               valsts kodoldrošības prasību pieņemšanu. Tas, kā tās pieņem un pamatojoties uz kādu instrumentu tās piemēro, ir dalībvalstu kompetencē;

               b)

               licenču izsniegšanas sistēmas izveidi un nelicencētu kodoliekārtu darbības aizliegšanu;

               c)

               kodoldrošības uzraudzības sistēmas izveidi; un

               d)

               izpildes nodrošināšanas darbībām, tostarp darbības apturēšanu un licences grozīšanu vai atcelšanu.

         2.   Dalībvalstis nodrošina valsts sistēmas uzturēšanu un, vajadzības gadījumā, uzlabošanu, ņemot vērā darbības pieredzi, darbībā esošo kodoliekārtu drošības analīzēs gūtās atziņas, tehnoloģijas attīstību un drošības pētījumu rezultātus, ja tie ir pieejami un vajadzīgi.
   5. pants
   Kompetenta regulatīvā iestāde
   1.   Dalībvalstis izveido un uztur kompetentu regulatīvo iestādi kodoliekārtu kodoldrošības jomā.
   2.   Dalībvalstis nodrošina kompetento regulatīvo iestāžu darbības neatkarību no citām iestādēm vai organizācijām, kuras ir saistītas ar kodolenerģijas veicināšanu vai izmantošanu, tostarp elektroenerģijas ražošanu, lai tādējādi praktiski nodrošinātu neatkarību no neatbilstīgas ietekmes saistošu lēmumu pieņemšanā.
   3.   Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentajai regulatīvajai iestādei tiek piešķirtas juridiskas pilnvaras, kā arī cilvēkresursi un finanšu resursi, kas vajadzīgi, lai īstenotu pienākumus saistībā ar valsts sistēmu, kas aprakstīta 4. panta 1. punktā, drošības jomai piešķirot atbilstīgu prioritāti. Tas ietver pilnvaras un resursus, lai:

               a)

               pieprasītu licences turētājam ievērot valsts kodoldrošības prasības un attiecīgās licences nosacījumus;

               b)

               pieprasītu praktiski apliecināt ievērošanu, tostarp direktīvas 6. panta 2. līdz 5. punktā noteikto prasību ievērošanu;

               c)

               apstiprinātu minēto ievērošanu, izmantojot regulatīvus novērtējumus un inspekcijas; un

               d)

               veiktu regulatīvas izpildes darbības, tostarp kodoliekārtas darbības apturēšanu saskaņā ar nosacījumiem, kas definēti 4. panta 1. punktā minētajā valsts sistēmā.

         6. pants
   Licences turētāji
   1.   Dalībvalstis nodrošina, ka galvenā atbildība par kodoliekārtu kodoldrošību ir licences turētājam. Atbildību nevar deleģēt.
   2.   Dalībvalstis nodrošina, ka spēkā esošajā valsts sistēmā licences turētājiem ir paredzēts pienākums kompetentas regulatīvās iestādes uzraudzībā sistemātiski un pārbaudāmā veidā regulāri novērtēt un pārbaudīt, un nepārtraukti uzlabot, ciktāl tas ir praktiski iespējams, kodoliekārtu kodoldrošību.
   3.   Šā panta 2. punktā minētie novērtējumi ietver pārbaudi, lai noskaidrotu, vai ir ieviesti pasākumi avāriju novēršanai un avāriju seku mazināšanai, tostarp fizisku barjeru un licences turētāja administratīvu aizsardzības procedūru pārbaudi, kuru nepilnības gadījumā darba ņēmējus un sabiedrību būtiski ietekmētu jonizējošais starojums.
   4.   Dalībvalstis nodrošina, ka spēkā esošajā valsts sistēmā licences turētājiem ir paredzēts pienākums izveidot un ieviest pārvaldības sistēmas, kurās par prioritāti ir noteikta kodoldrošība un kuras regulāri pārbauda kompetenta regulatīvā iestāde.
   5.   Dalībvalstis nodrošina, ka spēkā esošajā valsts sistēmā licences turētājiem ir paredzēts pienākums paredzēt un uzturēt pietiekamus finanšu resursus un cilvēkresursus, lai pildītu saistības kodoliekārtu kodoldrošības jomā, kā minēts 1. līdz 4. punktā.
   7. pants
   Ekspertīze un prasmes kodoldrošības jomā
   Dalībvalstis nodrošina, ka spēkā esošajā valsts sistēmā visām pusēm ir paredzēts pienākums nodrošināt izglītības un apmācību pasākumus darbiniekiem, kuru darba pienākumi ir saistīti ar kodoliekārtu kodoldrošības jautājumiem, lai tādējādi uzturētu un turpmāk attīstītu ekspertīzi un prasmes kodoldrošības jomā.
   8. pants
   Sabiedrības informēšana
   Dalībvalstis nodrošina ar kodoldrošības jomas tiesisko regulējumu saistītās informācijas pieejamību darba ņēmējiem un sabiedrībai. Šis pienākums arī paredz to, ka kompetentā regulatīvā iestāde savas kompetences jomās informē sabiedrību. Informāciju dara sabiedrībai pieejamu saskaņā ar valsts tiesību aktiem un starptautiskām saistībām ar nosacījumu, ka tas neapdraud citas intereses, piemēram, inter alia, drošību, kā noteikts valsts tiesību aktos vai starptautiskās saistībās.
   9. pants
   Ziņošana
   1.   Pirmoreiz līdz 2014. gada 22. jūlijam un pēc tam reizi trijos gados dalībvalstis, lietderīgi izmantojot Konvencijā par kodoldrošību paredzētos pārskata un ziņošanas ciklus, sniedz Komisijai ziņojumus par šīs direktīvas īstenošanu.
   2.   Pamatojoties uz dalībvalstu ziņojumiem, Komisija iesniedz ziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam par šīs direktīvas īstenošanas gaitu.
   3.   Dalībvalstis vismaz reizi desmit gados sagatavo periodiskus pašnovērtējumus par valsts sistēmu un kompetentām regulatīvām iestādēm un aicina veikt starptautisku novērtējumu par attiecīgiem valsts sistēmas segmentiem un/vai iestādēm ar mērķi pastāvīgi uzlabot kodoldrošību. Visu novērtējumu rezultātus paziņo dalībvalstīm un nosūta Komisijai, tiklīdz tie ir pieejami.
   3.   NODAĻA

      NOSLĒGUMA NOTEIKUMI

   10. pants
   Transponēšana
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2011. gada 22. jūlijam izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarīt šādas atsauces.
   2.   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva, un jebkurus turpmākus grozījumus minētajos tiesību aktos.
   11. pants
   Stāšanās spēkā
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   12. pants
   Adresāti
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Luksemburgā, 2009. gada 25. jūnijā

            Padomes vārdā —

            priekšsēdētājs

         L. MIKO

      (1)  2009. gada 10. jūnija Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (2)  Eiropas Parlamenta 2009. gada 22. aprīļa Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (3)  OV L 159, 29.6.1996., 1. lpp.

      (4)  C-187/87 (1988, ECR, 5013. lpp.), C-376/90 (1992, ECR, I-6153. lpp.) un C-29/99 (2002, ECR, I-11221. lpp.).

      (5)  OV L 318, 11.12.1999., 21. lpp.

      (6)  OV L 371, 30.12.1987., 76. lpp.

      (7)  OV L 357, 7.12.1989., 31. lpp.

      (8)  SAEA drošības pamatprincipi: Drošības pamatprincipi, SAEA drošuma standartu sērija Nr. SF-1 (2006).

      (9)  OV L 195, 27.7.2007., 44. lpp.

      (10)  OV C 321, 31.12.2003., 1. lpp.


title: Komisijas Direktīva 2010/37/ES ( 2010. gada 17. jūnijs ), ar kuru groza Direktīvu 2008/60/EK, ar ko nosaka īpašus saldinātāju tīrības kritērijus  (Dokuments attiecas uz EEZ )

text:
               18.6.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 152/12

         KOMISIJAS DIREKTĪVA 2010/37/ES
   (2010. gada 17. jūnijs),
   ar kuru groza Direktīvu 2008/60/EK, ar ko nosaka īpašus saldinātāju tīrības kritērijus
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS KOMISIJA,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Regulu (EK) Nr. 1333/2008 par pārtikas piedevām (1) un jo īpaši tās 30. panta 5. punktu,
   apspriedusies ar Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi (EFSA),
   tā kā:

               (1)

               Komisijas Direktīvā 2008/60/EK (2), ar ko nosaka īpašus saldinātāju tīrības kritērijus, noteikti pārtikas produktos lietojamie saldinātāju tīrības kritēriji, kas uzskaitīti Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 30. jūnija Direktīvā 94/35/EK par saldinātājiem, kurus lieto pārtikas produktos (3).

               (2)

               Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestāde (EFSA) novērtēja informāciju par neotama kā saldinātāja un garšas pastiprinātāja lietošanas drošumu un 2007. gada 27. septembrī sniedza atzinumu (4). Ņemot vērā ieteiktos lietojuma veidus, tiek uzskatīts par lietderīgu atļaut minētās pārtikas piedevas lietošanu. Tādēļ ir jāpieņem specifikācijas attiecībā uz šo pārtikas piedevu, kurai kā E numurs ir piešķirts E 961 numurs.

               (3)

               Jāņem vērā piedevu specifikācijas un analītiskās metodes, kas norādītas Pārtikas kodeksā, kuru izstrādājusi Apvienotā ekspertu komiteja par pārtikas piedevām (JECFA). Turklāt jāpielāgo īpašie tīrības kritēriji, lai vajadzības gadījumā ņemtu vērā attiecīgo smago metālu pieļaujamā satura robežvērtības.

               (4)

               Tādēļ attiecīgi jāgroza Direktīva 2008/60/EK.

               (5)

               Šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar Pārtikas aprites un dzīvnieku veselības pastāvīgās komitejas atzinumu,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvas 2008/60/EK I pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas pielikumu.
   2. pants
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības vēlākais līdz 2011. gada 31. martam. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus savu tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   3. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   4. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2010. gada 17. jūnijā

            Komisijas vārdā –

            priekšsēdētājs

         José Manuel BARROSO

      (1)  OV L 354, 31.12.2008., 16. lpp.

      (2)  OV L 158, 18.6.2008., 17. lpp.

      (3)  OV L 237, 10.9.1994., 3. lpp.

      (4)  Ekspertu grupas jautājumos, kas saistīti ar pārtikas piedevām, aromatizētājiem, pārstrādes līdzekļiem un materiāliem, kas nonāk saskarē ar pārtiku, pēc Eiropas Komisijas pieprasījuma sniegts zinātnisks atzinums par neotamu kā saldinātāju un garšas pastiprinātāju. The EFSA Journal (2007) 581, 1.–43. lpp.

      PIELIKUMS
      Direktīvas 2008/60/EK I pielikumā pēc ieraksta E 959 iekļauj šādu ierakstu E 961:

                     “E 961   NEOTAMS

                        Sinonīmi

                     N-[N-(3,3-dimetilbutil)-L-α-aspartil]-L-fenilalanīna 1-metilesteris,
                     N(3,3-dimetilbutil)-L-aspartil-L-fenilalanīna metilesteris.

                        Definīcija

                     Neotamu iegūst aspartāma reakcijā ar 3,3,-dimetilbutiraldehīdu un ūdeņradi pie paaugstināta spiediena metanola šķīdumā pallādija/oglekļa katalizatora klātbūtnē. To izdala un attīra filtrējot; šim nolūkam var izmantot diatomītu. Pēc šķīdinātāja atdalīšanas destilējot, neotamu mazgā ar ūdeni, izdala centrifugējot un visbeidzot žāvē vakuumā.

                        CAS Nr.:

                     165450-17-9

                     Ķīmiskais nosaukums

                     N-[N-(3,3-dimetilbutil)-L-α-aspartil]-L-fenilalanīna 1-metilesteris

                     Ķīmiskā formula

                     C20H30N2O5

                     Molekulmasa

                     378,47

                        Apraksts

                     Balts vai pelēkbalts pulveris

                     Pamatvielas saturs

                     Sausnā ne mazāk kā 97,0 %

                        Identifikācija

                     Šķīdība

                     4,75 % (masas %) 60 °C temperatūrā ūdenī, šķīdināms etanolā un etilacetātā

                        Tīrība

                     Ūdens saturs

                     Ne vairāk kā 5 % (Karla Fišera metode, parauga lielums 25 ± 5 mg)

                     pH

                     5,0 – 7,0 (0,5 % ūdens šķīdums)

                     Kušanas temperatūra

                     no 81 °C līdz 84 °C

                     N-[(3,3-dimetilbutil)-L-α-aspartil]-L-fenilalanīns

                     ne vairāk kā 1,5 %

                     Svins

                     ne vairāk kā 1 mg/kg”


title: Pirmā Komisijas Direktīva (1976. gada 1. marts) par Kopienas metodes noteikšanu lopbarības oficiālās pārbaudes paraugu ņemšanai

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31976L0371

Oficiālais Vēstnesis L 102 , 15/04/1976 Lpp. 0001 - 0007 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 3 Sējums 7 Lpp. 0041  Speciālizdevums grieķu valodā Nodaļa 03 Sējums 15 Lpp. 0025  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 3 Sējums 7 Lpp. 0041  Speciālizdevums spāņu valodā: Nodaļa 03 Sējums 10 Lpp. 0037  Speciālizdevums portugāļu valodā Nodaļa 03 Sējums 10 Lpp. 0037

		Pirmā Komisijas Direktīva(1976. gada 1. marts)par Kopienas metodes noteikšanu lopbarības oficiālās pārbaudes paraugu ņemšanai(76/371/EEK)EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes 1970. gada 20. jūlija direktīvu par Kopienas analīzes un paraugu ņemšanas metožu ieviešanu barības oficiālai pārbaudei [1], kurā jaunākie grozījumi ir izdarīti ar Pievienošanās aktu [2], un jo īpaši tās 2. pantu,tā kā šī direktīva prasa, lai tiktu izmantota Kopienas metode paraugu ņemšanai un analīzēm, veicot lopbarības oficiālu pārbaudi, kuras mērķis ir pārbaudīt administratīvos un normatīvos aktos ietverto noteikumu izpildi attiecībā uz lopbarības kvalitāti un sastāvu;tā kā vispirms būtu jānosaka paraugu ņemšanas metodes lopbarības komponentu un to piedevu, kā arī nevēlamo vielu un produktu pārbaudei, izņemot pesticīdu un mikroorganismu atlikumus, kuri var būt lopbarības sastāvā;tā kā šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar Barības pastāvīgās komitejas atzinumu,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDalībvalstis izvirza prasību, lai lopbarības oficiālās pārbaudes paraugu ņemšana attiecībā uz lopbarības komponentu un to piedevu, kā arī nevēlamo vielu un produktu noteikšanu, izņemot pesticīdus un mikroorganismu atlikumus, tiktu veikta, izmantojot šīs direktīvas pielikumā aprakstītās metodes.2. pantsDalībvalstīs ne vēlāk kā līdz 1977. gada 1. janvārim stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju.3. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1976. gada 1. martāKomisijas vārdā —Komisijas loceklisP.J. Lardinois[1] OV L 170, 3.8.1970., 2. lpp.[2] OV L 73, 27.3.1972., 14. lpp.--------------------------------------------------PIELIKUMSPARAUGU ŅEMŠANAS METODES1. NOLŪKS UN PIEMĒROŠANAS JOMALai veiktu lopbarības kvalitātes un sastāva oficiālu pārbaudi, paraugus ņem saskaņā ar turpmāk aprakstītajām metodēm. Tā iegūtus paraugus uzskata par reprezentatīviem paraugiem no apjomiem, no kuriem tie ir ņemti.2. PARAUGU ŅĒMĒJIParaugus ņem darbinieki, kurus dalībvalstis ir norīkojušas šā darba veikšanai.3. DEFINĪCIJASApjoms, no kura ņem paraugu : produkta daudzums, kas veido vienību un kam, domājams, piemīt vienādas īpašības.Paraugs : daudzums, kas ņemts no viena punkta daļā, no kuras ņem paraugus.Kopparaugs : elementārparaugu apkopojums, kuri ir ņemti no vienas un tās pašas daļas.Samazinātais paraugs : kopparaugu pārstāvoša daļa, kas iegūta, samazinot kopparaugu.Gala paraugs : samazinātā parauga daļa vai viendabīga kopparauga daļa.4. APRĪKOJUMS4.1 Paraugu ņemšanas aprīkojumam ir jābūt darinātam no materiāliem, kas nevar inficēt paraugu ņemšanai izmantotos produktus. Dalībvalstis var šādu aprīkojumu oficiāli apstiprināt.4.2 Cietās barības paraugu ņemšanai ieteiktais aprīkojums4.2.1 Paraugu ņemšana ar rokām4.2.1.1 Lāpsta ar plakanu virsmu un vertikālām malām.4.2.1.2 Paraugu ņemšanas žebērklis ar garu šķēlumu vai nodalījumiem. Šā žebērkļa izmēriem ir jāatbilst tiem parametriem, kādi ir daļai, no kuras ņem paraugus (tvertnes dziļums, maisa izmēri u.c.) un dzīvnieku barības daļiņu izmēriem.4.2.2 Mehanizēta paraugu ņemšanaDzīvnieku barības paraugu ņemšanai var izmantot šim nolūkam apstiprinātu mehanizētu aprīkojumu.4.2.3 DalītājsAparatūru, kas paredzēta paraugu sadalīšanai apmēram vienādās daļās, var izmantot elementārparaugu ņemšanai un samazināto, kā arī galīgo paraugu sagatavošanai.5. DAUDZUMA PRASĪBAS5.A Attiecībā uz vielu vai produktu pārbaudi, kuri ir vienmērīgi sadalīti visā dzīvnieku barībā.5.A.1 Daļa, no kuras ņem paraugusDaļai, no kuras ņem paraugus, jābūt tādai, lai var paņemt paraugus no katras šīs daļas sastāvdaļām.5.A.2 Elementārparaugi(a) Ja iegūtais skaitlis ir daļskaitlis, to būtu jānoapaļo līdz nākošam veselam skaitlim.(b) Saiņiem vai tvertnēm, kuru saturs nepārsniedz 1 kg vai vienu litru, un blokiem vai briketēm, kas sver ne vairāk kā 1 kg katra, elementārparaugs ir viena oriģinālsaiņa vai tvertnes, viena bloka vai vienas briketes saturs.5.A.2.1. | Vaļēja dzīvnieku barība: | Minimālais elementārparaugu skaits: |5.A.2.1.1. | daļas, no kurām ņem paraugus, nepārsniedz 2,5 metriskās tonnas | septiņi |+++++ TIFF +++++5.A.2.1.2. | daļas, no kurām ņem paraugus, pārsniedz 2,5 metriskās tonnas | |5.A.2.2. | Iesaiņota dzīvnieku barība | Minimālais saiņu skaits paraugu noņemšanai (b): |5.A.2.2.1. | Saiņi, kuri pārsniedz 1 kg: |5.A.2.2.1.1. | daļas, no kurām ņem paraugus, no 1 līdz 4 saiņiem | visi saiņi |5.A.2.2.1.2. | daļas, no kurām ņem paraugus, no 5 līdz 16 saiņiem | četri |+++++ TIFF +++++5.A.2.2.1.3. | daļas, no kurām ņem paraugus, lielākas par 16 saiņiem | |5.A.2.2.2. | Saiņi nepārsniedz 1 kg | četri |5.A.2.3. | Šķidra vai daļēji šķidra lopbarība | Minimālais tvertņu skaits paraugu noņemšanai (b) |5.A.2.3.1. | Paraugu tvertne lielāka par vienu litru: |5.A.2.3.1.1. | paraugi ņemti no 1 – 4 tvertnēm | visas tvertnes |5.A.2.3.1.2. | 5 – 16 tvertnēm | četras |+++++ TIFF +++++5.A.2.3.1.3. | paraugi ņemti no vairāk nekā 16 tvertnēm | |5.A.2.3.2. | Paraugu tvertne nepārsniedz vienu litru | četras |5.A.2.4. | Barības bloki un minerālu briketes | Minimālais bloku vai brikešu skaits, no kuriem ņemti paraugi (b) Viens bloks vai brikete uz vienu paraugu daļu, kura ietver 25 vienības, līdz četriem blokiem vai briketēm |5.A.3 KopparaugiUz katru daļu, no kuras ņem paraugus, ņem vienu apkopoto paraugu. Kopējais elementārparaugu skaits, kuri veido apkopoto paraugu, nav mazāks par tālāk norādīto.5.A.3.1. | Neiesaiņota lopbarība | 4 kg |5.A.3.2. | Iesaiņota lopbarība: |5.A.3.2.1. | saiņi, kuri pārsniedz 1 kg | 4 kg |5.A.3.2.2. | saiņi, kuri nepārsniedz 1 kg | četru oriģinālsaiņu satura svars |5.A.3.3. | Šķidra vai daļēji šķidra lopbarība: |5.A.3.3.1. | tvertnes ir lielākas par vienu litru | 4 litri |5.A.3.3.2. | tvertnes nepārsniedz vienu litru | četru oriģināltvertņu satura tilpums |5.A.3.4. | Barības bloki un minerālu briketes: |5.A.3.4.1. | katrs sver vairāk nekā 1 kg | 4 kg |5.A.3.4.2. | ne vairāk nekā 1 kg katrs | četru oriģinālbloku vai brikešu svars |5.A.4 Gala paraugiNo kopparaugiem iegūst gala paraugus, ja nepieciešams, samazinot kopparaugu skaitu. Vajadzīga vismaz viena gala parauga analīze. Gala paraugu skaits analīzei nav mazāks par tālāk norādīto.Cieta lopbarība | 500 g |Šķidra vai daļēji šķidra lopbarība | 500 ml |5.B Attiecībā uz pārbaudi par nevēlamām vielām vai produktiem, kuri nevienveidīgi varētu būt izplatīti lopbarībā; piemēram, aflatoksīniem, melnajiem rudzu graudiem, rīcinaugu un crotalaria lopbarības sastāvdaļās [c] 5.A. punktā noteiktās metodes ir paredzētas izmantošanai aflatoksīnu, melno rudzu graudu, rīcinaugu un crotalaria kontrolei kompleksajā barībā un papildbarībā..5.B.1 Paraugu ņemšanai izmantotās daļas: skatīt 5.A.1.5.B.2 Elementāraraugi5.B.2.1 Neiesaiņota lopbarība: skatīt 5.A.2.1.5.B.2.2. | Iesaiņota lopbarība: | Minimālais saiņu skaits, no kuriem ņem paraugus: |5.B.2.2.1. | daļas, no kurām ņem paraugus, no 1 līdz 4 saiņiem | visi saiņi |5.B.2.2.2. | daļas, no kurām ņem paraugus, no 5 līdz 16 saiņiem | četri |+++++ TIFF +++++5.B.2.2.3. | daļās, no kurām ņem paraugus, ir vairāk nekā 16 saiņu | |5.B.3 KopparaugiKopparaugu skaits atšķiras atbilstīgi paraugiem izmantoto daļu lielumam. Tālāk ir dots minimālais kopparaugu daudzums uz vienu paraugu daļu. Kopējais elementārparaugu svars, kuri veido katru kopparaugu, nav mazāks par 4 kg.5.B.3.1 Neiesaiņota lopbarībaDaļas lielums, no kuras ņem paraugu, tonnās: | Minimālais kopparaugu skaits daļā, no kuras ņem paraugu: |līdz 1 | 1 |no 1 līdz 10 | 2 |no 10 līdz 40 | 3 |vairāk nekā 40 | 4 |Iesaiņota lopbarība: daļas lielums, no kuras ņem paraugu, pēc paku skaita: | Minimālais kopparaugu skaits daļā, no kuras ņem paraugu: |1 līdz 16 | 1 |17 līdz 200 | 2 |201 līdz 800 | 3 |vairāk nekā 800 | 4 |5.B.3.2 5.B.4 Gala paraugiKatrs kopparaugs dod gala paraugus, samazinot to. Kopparaugam vajadzīga vismaz viena gala parauga analīze. Analīzei paredzētā gala parauga svars nedrīkst būt mazāks par 500 g.6. NORĀDĪJUMI PARAUGU ŅEMŠANAI, SAGATAVOŠANAI UN IESAIŅOŠANAI6.1 Vispārīgi norādījumiParaugus ņem un sagatavo, cik vien ātri iespējams, ievērojot piesardzību, kas vajadzīga, lai nodrošinātu, ka produkts netiek nedz mainīts, nedz inficēts. Paraugu ņemšanai izmantotajiem instrumentiem, kā arī virsmām un tvertnēm ir jābūt tīrām un sausām.6.2 Elementāraraugi6.2.A Attiecībā uz vielu vai produktu pārbaudi, kuri ir vienmērīgi sadalīti visā lopbarībāElementāraraugi ir jāņem izlases kārtā no dažādām vietām un apmēram vienādā daudzumā no katras vietas.6.2.A.1 Neiesaiņota lopbarībaDaļu, no kuras ņem paraugus, iztēlojoties sadala vairākās apmēram vienādās daļās. Daļu skaits atbilst saskaņā ar 5.A.2. punktu vajadzīgajam elementārparaugu skaitam, paraugus ņem izlases kārtā no dažādām vietām un vismaz vienu paraugu no katras daļas.Vajadzības gadījumā paraugus var ņemt tajā laikā, kad lopbarība tiek pārvietota (iekraujot vai izkraujot).6.2.A.2 Iesaiņota lopbarībaPēc tam, kad atbilstīgi norādēm punktā 5.A.2. izraudzīts paraugu ņemšanai vajadzīgais saiņu skaits, ar žebērkli vai lāpstu paņem daļu no katra saiņa satura. Vajadzības gadījumā paraugus ņem pēc katra atsevišķa saiņa iztukšošanas.6.2.A.3 Viendabīgi vai homoģenizējami šķidrumi vai daļēji šķidra lopbarība.Pēc tam, kad atbilstīgi norādēm punktā 5.A.2. izraudzīts paraugu ņemšanai vajadzīgais tvertņu skaits, to saturu homoģenizē, ja nepieciešams, un paņem noteiktu daudzumu no katras tvertnes.Elementāraraugus var ņemt tvertņu iztukšošanas laikā.6.2.A.4 Nehomoģenizējama, šķidra vai daļēji šķidra lopbarībaPēc tam, kad atbilstīgi norādēm punktā 5.A.2. izraudzīts paraugu ņemšanai vajadzīgais tvertņu skaits, paraugus noņem no dažādiem līmeņiem tvertnē.Paraugus var ņemt arī tvertņu iztukšošanas laikā, bet pirmā daļa būtu jāatmet.Jebkurā gadījumā kopējais paņemtais daudzums nedrīkst būt mazāks par 10 litriem.6.2.A.5 Barības bloki un minerālvielu briketesPēc tam, kad atbilstīgi norādēm punktā 5.A.2. izraudzīts paraugu ņemšanai vajadzīgais bloku vai brikešu skaits, paraugus ņem no katra bloka vai briketes.6.2.B Attiecībā uz nevēlamu vielu vai produktu pārbaudi, kuri varētu būt nevienveidīgi izplatīti lopbarībā, piemēram, aflatoksīniem, melnajiem rudzu graudiem, rīcinaugu un crotalaria lopbarības sastāvdaļās.Iztēlojoties sadala paraugu ņemšanai izmantoto daļu vairākās apmēram vienādās daļās, daļu skaits atbilst vajadzīgajam apkopoto paraugu skaitam, kas norādīts punktā 5.B.3.. Ja šis skaits ir lielāks par vienu, kopējo elementārparaugu skaitu, kas norādīts punktā 5.B.3., sadala apmēram vienādi visās daļās. Tad ņem paraugus apmēram vienādā daudzumā [d] Attiecībā uz iesaiņotu lopbarību paraugiem paredzēto paku satura daļu atdala, izmantojot dakšu vai liekšķeri, pēc tam, kad nepieciešamības gadījumā pakas ir iztukšotas atsevišķi. tā, lai kopējais no katras daļas ņemto paraugu daudzums nav mazāks par 4 kg; šāds daudzums ir nepieciešams katram kopparaugam. Elementārparaugus, kas ņemti no dažādām daļām, neapkopo.6.3 Kopparaugu sagatavošana6.3.A Attiecībā uz to produktu vielu pārbaudi, kuras ir vienmērīgi sadalītas visā lopbarībāElementārparaugus sajauc, lai iegūtu vienu kopparaugu.6.3.B Attiecībā uz nevēlamu vielu vai produktu pārbaudi, kuri varētu būt nevienveidīgi izplatīti lopbarībā, piemēram, aflatoksīniem, melnajiem rudzu graudiem, rīcinaugu un crotalaria lopbarības sastāvdaļāsNo katras daļas, no kuras ņem paraugus, paņem elementārparaugus, tos sajauc un atbilstīgi punktam 5.B.3. iegūst zināmu skaitu kopparaugu, kurus izmanto katra kopparauga izcelsmes noteikšanai.6.4 Gala paraugu sagatavošanaKatra kopparauga materiālu rūpīgi sajauc, lai iegūtu homogēnu paraugu [e] Gabalus sadala daļās (nepieciešamības gadījumā atdalot tos un pievienojot atpakaļ paraugam) katrā kopparaugā atsevišķi.. Ja ir nepieciešams, kopparaugu vispirms samazina vismaz līdz 2 kg vai diviem litriem (samazināts paraugs) vai nu ar mehānisku sadalītāju, vai arī izmantojot metodi ar sadalīšanu ceturtdaļās.Tad sagatavo vismaz trīs gala paraugus apmēram tādā pašā daudzumā un saskaņā ar kvantitātes prasībām, kas aprakstītas punktā 5.A.4. vai 5.B.4. Katru paraugu ievieto atbilstīgā tvertnē. Veic visus nepieciešamos piesardzības pasākumus, lai izvairītos no jebkādām paraugu satura izmaiņām, to inficēšanas vai atšķaidīšanas, kas varētu rasties transportēšanas vai glabāšanas laikā.6.5 Gala paraugu iesaiņošanaKonteinerus, kuros iepakoti saiņi, aizplombē un uz tām novieto etiķetes (visa etiķete jāiestrādā zīmogā) tā, lai konteinerus nevarētu atvērt, nesabojājot zīmogu.7. ZIŅOJUMS PAR PARAUGIEMPar katru paraugu ņemšanu tiek sagatavots ziņojums, kas nodrošina iespēju nepārprotami noteikt katru daļu, no kuras ņemts paraugs.8. PARAUGU NOSŪTĪŠANANo katra apkopotā parauga vismaz vienu gala paraugu, cik vien ātri ir iespējams, nosūta pilnvarotai analītiskai laboratorijai kopā ar analītiķim nepieciešamo informāciju.--------------------------------------------------


title: Komisijas Direktīva 2011/78/ES ( 2011. gada 20. septembris ), ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/8/EK, lai iekļautu tās I pielikumā kā aktīvo vielu Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14, celms AM65-52)  Dokuments attiecas uz EEZ

text:
               21.9.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 243/7

         KOMISIJAS DIREKTĪVA 2011/78/ES
   (2011. gada 20. septembris),
   ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/8/EK, lai iekļautu tās I pielikumā kā aktīvo vielu Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14, celms AM65-52)
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS KOMISIJA,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvu 98/8/EK par biocīdo produktu laišanu tirgū (1) un jo īpaši tās 16. panta 2. punkta otro daļu,
   tā kā:

               (1)

               Komisijas 2007. gada 4. decembra Regulā (EK) Nr. 1451/2007 par 10 gadu darba programmas otro fāzi, kas minēta 16. panta 2. punktā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 98/8/EK par biocīdo produktu laišanu tirgū (2), noteikts novērtējamo aktīvo vielu saraksts to iespējamai iekļaušanai Direktīvas 98/8/EK I, IA vai IB pielikumā. Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14) ir minētajā sarakstā.

               (2)

               Saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1451/2007 Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14) celms AM65-52 ir novērtēts atbilstoši Direktīvas 98/8/EK 11. panta 2. punktam izmantošanai insekticīdos, akaricīdos un produktos citu posmkāju apkarošanai, kas ir minētās direktīvas V pielikumā definētais 18. produktu veids. Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14) celmu SA3A turpina izvērtēt izmantošanai minētajā produktu veidā.

               (3)

               Par ziņotāju dalībvalsti tika izraudzīta Itālija, kas saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1451/2007 14. panta 4. un 6. punktu 2008. gada 11. jūlijā iesniedza Komisijai kompetentās iestādes sagatavotu ziņojumu un attiecīgu ieteikumu.

               (4)

               Dalībvalstis un Komisija ir izskatījušas kompetentās iestādes ziņojumu. Ziņojumā ietvertos konstatētos faktus saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1451/2007 15. panta 4. punktu Biocīdo produktu pastāvīgā komiteja 2011. gada 6. maijā ir iekļāvusi novērtējuma ziņojumā.

               (5)

               Veikto novērtējumu rezultāti liecina, ka biocīdie produkti, kurus izmanto kā insekticīdus, akaricīdus un produktus citu posmkāju apkarošanai un kuri satur Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14, celms AM65-52), varētu atbilst Direktīvas 98/8/EK 5. pantā noteiktajām prasībām. Tāpēc ir lietderīgi iekļaut Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14, celms AM65-52) minētās direktīvas I pielikumā.

               (6)

               Savienības mērogā nav novērtēti visi iespējamie lietojumi. Tāpēc ir lietderīgi dalībvalstīm izvērtēt tos lietojumus vai iedarbības scenārijus un tos riskus attiecībā uz cilvēku populācijām un vides segmentiem, kuri nebija pārstāvēti riska novērtējumā Savienības mērogā, un atļauju piešķiršanas procesā nodrošināt to, ka tiek veikti pienācīgi pasākumi vai noteikti īpaši nosacījumi, lai identificētos riskus samazinātu līdz pieņemamam līmenim.

               (7)

               Ņemot vērā konstatētos iespējamos riskus, kas var rasties, profesionālā lietošanā neizmantojot individuālos aizsardzības līdzekļus, ir lietderīgi noteikt prasību, ka produktu profesionāla lietošana ir atļaujama, tikai izmantojot atbilstošus individuālās aizsardzības līdzekļus, ja vien pieteikumā produkta atļaujas saņemšanai nav datu, kas liecina, ka risku profesionāliem lietotājiem līdz pieļaujamam līmenim var samazināt ar citiem līdzekļiem.

               (8)

               Ņemot vērā iespējamu netiešo nelabvēlīgo ietekmi uz cilvēku veselību pārtikas patēriņa ceļā saistībā ar novērtējumā iekļautajiem lietojumiem, ir lietderīgi attiecīgajā gadījumā pieprasīt pārbaudīt nepieciešamību noteikt jaunus vai grozīt esošos maksimāli pieļaujamos atlieku daudzumus saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 6. maija Regulu (EK) Nr. 470/2009, ar ko nosaka Kopienas procedūras farmakoloģiski aktīvo vielu atlieku pieļaujamo daudzumu noteikšanai dzīvnieku izcelsmes pārtikas produktos, ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 2377/90 un groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/82/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 726/2004 (3), vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 23. februāra Regulu (EK) Nr. 396/2005, ar ko paredz maksimāli pieļaujamos pesticīdu atlieku līmeņus augu un dzīvnieku izcelsmes pārtikā un barībā un ar ko groza Padomes Direktīvu 91/414/EEK (4). Jāpieņem pasākumi, kas nodrošina, ka piemērojamie maksimāli pieļaujamie atlieku daudzumi netiek pārsniegti.

               (9)

               Ir svarīgi šīs direktīvas noteikumus piemērot vienlaicīgi visās dalībvalstīs, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret Savienības tirgū esošajiem biocīdajiem produktiem, kuri kā aktīvo vielu satur Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14, celms AM65-52), un kopumā veicinātu biocīdo produktu tirgus sekmīgu darbību.

               (10)

               Pirms aktīvās vielas iekļaušanas Direktīvas 98/8/EK I pielikumā jāparedz pietiekami ilgs laiks, kurā dalībvalstis un citas ieinteresētās personas varētu sagatavoties attiecīgo jauno prasību ievērošanai un varētu nodrošināt, ka pieteikumu iesniedzējiem, kas sagatavojuši dokumentāciju, ir iespējams pilnībā izmantot datu aizsardzībai noteikto 10 gadu termiņu, kas saskaņā ar Direktīvas 98/8/EK 12. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktu sākas no iekļaušanas dienas.

               (11)

               Pēc iekļaušanas dalībvalstīm jādod pietiekams laiks Direktīvas 98/8/EK 16. panta 3. punkta īstenošanai.

               (12)

               Tādēļ atbilstīgi jāgroza Direktīva 98/8/EK.

               (13)

               Šajā direktīvā noteiktie pasākumi ir saskaņā ar Biocīdo produktu pastāvīgās komitejas atzinumu,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvas 98/8/EK I pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas pielikumu.
   2. pants
   1.   Dalībvalstis vēlākais līdz 2012. gada 30. septembrim pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.
   Dalībvalstis piemēro minētos noteikumus no 2013. gada 1. oktobra.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   3. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   4. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2011. gada 20. septembrī

            Komisijas vārdā –

            priekšsēdētājs

         José Manuel BARROSO

      (1)  OV L 123, 24.4.1998., 1. lpp.

      (2)  OV L 325, 11.12.2007., 3. lpp.

      (3)  OV L 152, 16.6.2009., 11. lpp.

      (4)  OV L 70, 16.3.2005., 1. lpp.

      PIELIKUMS
      Direktīvas 98/8/EK I pielikumā pievieno šādu ierakstu:

                     Nr.

                     Vispārpieņemtais nosaukums

                        IUPAC nosaukums
                     Identifikācijas numuri

                     Aktīvās vielas minimālā tīrības pakāpe tirgū laižamā biocīdā produktā

                     Iekļaušanas datums

                     Termiņš, līdz kuram jānodrošina atbilstība 16. panta 3. punkta prasībām (izņemot produktus, kas satur vairākas aktīvās vielas, kuriem termiņu, līdz kuram jānodrošina atbilstība 16. panta 3. punktam, nosaka pēc pēdējā iekļaušanas lēmuma, kas attiecas uz aktīvajām vielām to sastāvā)

                     Iekļaušanas termiņa beigu datums

                     Produkta veids

                     Īpaši noteikumi (1)

                     “46

                        Bacillus thuringiensis subsp. israelensis, serotips H14, celms AM65-52

                     Nepiemēro

                     Bez piemaisījumiem

                     2013. gada 1. oktobris

                     2015. gada 30. septembris

                     2023. gada 30. septembris

                     18

                     Novērtējot pieteikumu atļaujai izmantot produktu saskaņā ar 5. pantu un VI pielikumu, dalībvalstis – ja tas nepieciešams attiecībā uz konkrēto produktu – izvērtē tos lietojumus vai iedarbības scenārijus un tos riskus attiecībā uz cilvēku populācijām un vides segmentiem, kas nav pārstāvēti riska novērtējumā Savienības mērogā.
                     Produktus, kas atļauti profesionālai lietošanai, lieto, izmantojot atbilstošus individuālās aizsardzības līdzekļus, ja pieteikumā produkta atļaujas saņemšanai nav datu, kas liecina, ka risku profesionāliem lietotājiem līdz pieļaujamam līmenim var samazināt ar citiem līdzekļiem.
                     Attiecībā uz Bacillus thuringiensis subsp. israelensis (serotips H14, celms AM65-52) saturošiem produktiem, kura atliekas var nonākt pārtikā vai barībā, dalībvalstis pārbauda nepieciešamību noteikt jaunus vai grozīt esošos maksimāli pieļaujamos atlieku līmeņus (MRL) atbilstoši Regulai (EK) Nr. 470/2009 vai Regulai (EK) Nr. 396/2005 un veic atbilstošus riska mazināšanas pasākumus, kas nodrošina, ka piemērojamie maksimāli pieļaujamie atlieku līmeņi netiek pārsniegti.”

         (1)  Par VI pielikuma vienoto principu īstenošanu, novērtēšanas ziņojumu saturu un to secinājumiem sk. Komisijas tīmekļa vietnē: http://ec.europa.eu/comm/environment/biocides/index.htm.