title: Komisijas Direktīva 2003/101/EK (2003. gada 3. novembris), ar ko groza Padomes Direktīvu 92/109/EEK par dažu tādu vielu izgatavošanu un laišanu tirgū, kuras izmanto narkotisko un psihotropo vielu nelikumīgai izgatavošanaiDokuments attiecas uz EEZ.

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

32003L0101

Oficiālais Vēstnesis L 286 , 04/11/2003 Lpp. 0014 - 0016

		Komisijas Direktīva 2003/101/EK(2003. gada 3. novembris),ar ko groza Padomes Direktīvu 92/109/EEK par dažu tādu vielu izgatavošanu un laišanu tirgū, kuras izmanto narkotisko un psihotropo vielu nelikumīgai izgatavošanai(Dokuments attiecas uz EEZ)EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes Direktīvu 92/109/EEK (1992. gada 14. decembris) par dažu tādu vielu izgatavošanu un laišanu tirgū, kuras izmanto narkotisko un psihotropo vielu nelikumīgai izgatavošanai [1], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas Direktīvu 2001/8/EEK [2], un jo īpaši tās 10. panta 3. punktu,tā kā:(1) Ņemot vērā Kopienas saistības, kas atbilst Padomes Lēmumam 90/611/EEK par Eiropas Ekonomikas kopienas vārdā noslēdzamo Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju pret narkotisko un psihotropo vielu nelikumīgu tirdzniecību [3], jāsāk piemērot lēmumu, ko 2001. gada martā pieņēma Apvienoto Nāciju Organizācijas Komisija cīņai pret narkotikām, lai varētu 1988. gada Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas pielikuma 1. tabulā iekļaut etiķskābes anhidrīdu un kālija permanganātu.(2) Ir arī lietderīgi saskaņot Direktīvu 92/109/EEK ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3677/90 (1990. gada 13. decembris), ar kuru paredz pasākumus, kas jāveic, lai novērstu dažu vielu novirzīšanu narkotisko un psihotropo vielu nelikumīgai izgatavošanai [4], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 1232/2002 [5].(3) Kālija permanganāts jāiekļauj Direktīvas 92/109/EEK I pielikuma 2. kategorijas vielu sarakstā un jāsvītro no minētā pielikuma 3. kategorijas vielām.(4) Lai nodrošinātu, ka Kopienas tirdzniecību neietekmē nelabvēlīgi, jānosaka robežvērtības gan kālija permanganātam, gan etiķskābes anhidrīdam.(5) Attiecīgi jāgroza Direktīva 92/109/EEK.(6) Šajā direktīvā paredzētie pasākumi saskan ar tās komitejas atzinumu, kas izveidota atbilstoši Regulas (EEK) Nr. 3677/90 10. pantam,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDirektīvas 92/109/EEK I un II pielikumu aizstāj ar šīs direktīvas pielikuma tekstu.2. pantsDalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 2004. gada 1. janvārim nodrošinātu atbilstību šai direktīvai. Dalībvalstis par to nekavējoties informē Komisiju.Kad dalībvalstis pieņem šos tiesību aktus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.3. pantsŠī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.4. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 2003. gada 3. novembrīKomisijas vārdā —Komisijas loceklisErkki Liikanen[1] OV L 370, 19.12.1992., 76. lpp.[2] OV L 39, 9.2.2001., 31. lpp.[3] OV L 326, 24.11.1990., 56. lpp.[4] OV L 357, 20.12.1990., 1. lpp.[5] OV L 180, 10.7.2002., 5. lpp.--------------------------------------------------PIELIKUMS"I PIELIKUMSKlasificētas vielas 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē1. KATEGORIJAViela | KN apzīmējums (ja tas atšķiras) | KN kods | CAS numurs |1-fenil-2-propanons | Fenilacetons | 29143100 | 103-79-7 |N-acetilantranilskābe | 2-acetamīdbenzoskābe | 29242300 | 89-52-1 |Izosafrols (cis + trans) | | 29329100 | 120-58-1 |3,4-metilēndioksifenilpropān-2-ons | 1-(1,3-benzodioksol-5-il)propān-2-ons) | 29329200 | 4676-39-5 |Piperonāls | | 29329300 | 120-57-0 |Safrols | | 29329400 | 94-59-7 |Efedrīns | | 29394100 | 299-42-3 |Pseidoefedrīns | | 29394200 | 90-82-4 |Norefedrīns | | ex29394900 | 14838-15-4 |Ergometrīns | | 29396100 | 60-79-7 |Ergotamīns | | 29396200 | 113-15-5 |Lizergīnskābe | | 29396300 | 82-58-6 |Šajā kategorijā uzskaitīto vielu, izņemot katīnu, stereoizomēri, ja vien to pastāvēšana ir iespējama. |Šajā kategorijā uzskaitīto vielu sāļi, ja vien to pastāvēšana ir iespējama un tie nav katīna sāļi. |2. KATEGORIJAViela | KN apzīmējums (ja tas atšķiras) | KN kods | CAS numurs |Etiķskābes anhidrīds (acetanhidrīds) | | 29152400 | 108-24-7 |Feniletiķskābe | | 29163400 | 103-82-2 |Antranilskābe | | 29224300 | 118-92-3 |Piperidīns | | 29333200 | 110-89-4 |Kālija permanganāts | | 28416100 | 7722-–64-7 |Šajā kategorijā uzskaitīto vielu sāļi, ja vien to pastāvēšana ir iespējama. |3. KATEGORIJAViela | KN apzīmējums (ja tas atšķiras) | KN kods | CAS numurs |Sālsskābe | Hlorūdeņradis | 28061000 | 7647-01-0 |Sērskābe | | 28070010 | 664-93-9 |Toluols | | 29023000 | 108-88-3 |Ēteris | Dietilēteris | 29091100 | 60-29-7 |Acetons | | 29141100 | 67-64-1 |Metiletilketons | Butanons | 29141200 | 78-93-3 |Šajā kategorijā uzskaitīto vielu sāļi, ja vien to pastāvēšana ir iespējama un tie nav sālsskābes un sērskābes sāļi. |II PIELIKUMSViela | Robežvērtība |Etiķskābes anhidrīds | 100 l |Kālija permanganāts | 100 kg |Antranīlskābe un tās sāļi | 1 kg |Feniletiķskābe un tās sāļi | 1 kg |Piperidīns un tā sāļi | 0,5 kg |"--------------------------------------------------


title: Padomes Otrā Direktīva 88/357/EEK (1988. gada 22. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, par noteikumiem pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvākai izmantošanai un par grozījumiem Direktīvā 73/239/EEK

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31988L0357

Oficiālais Vēstnesis L 172 , 04/07/1988 Lpp. 0001 - 0014 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 6 Sējums 2 Lpp. 0175  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 6 Sējums 2 Lpp. 0175

		Padomes Otrā Direktīva 88/357/EEK(1988. gada 22. jūnijs)par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, par noteikumiem pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvākai izmantošanai un par grozījumiem Direktīvā 73/239/EEKEIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, jo īpaši tā 57. panta 2. punktu un 66. pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],sadarbībā ar Eiropas Parlamentu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],tā kā jāattīsta iekšējais apdrošināšanas tirgus un, lai sasniegtu šo mērķi, ir vēlams atvieglot pakalpojumu sniegšanu dalībvalstīs tiem uzņēmumiem, kuru galvenais birojs atrodas Kopienā, tādējādi dodot apdrošinājuma ņēmējiem iespēju izmantot ne tikai savas valsts apdrošinātāju, bet arī tādu apdrošinātāju pakalpojumus, kuru galvenais birojs atrodas Kopienā un kuri reģistrēti citās Kopienas dalībvalstīs;tā kā saskaņā ar Līgumu, beidzoties pārejas laikam, attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību ir aizliegta jebkāda diskriminācija, kas balstīta uz faktu, ka uzņēmums nav reģistrēts tajā dalībvalstī, kurā tas sniedz savus pakalpojumus; tā kā šis aizliegums attiecas uz jebkuras Kopienas iestādes sniegtajiem pakalpojumiem neatkarīgi no tā, vai tas ir uzņēmuma galvenais birojs, pārstāvniecība vai filiāle;tā kā praktiskos nolūkos ir vēlams definēt pakalpojumu sniegšanu, ņemot vērā gan apdrošinātāja reģistrācijas, gan riska vietu; tā kā tāpēc būtu jādefinē riska atrašanās vieta; tā kā turklāt ir vēlams nošķirt darījumus, kurus veic dalībvalstī reģistrēti uzņēmumi, no darījumiem, kurus veic, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību;tā kā lai precizētu uzraudzības iestādēm piešķirtās uzraudzības pilnvaras un līdzekļus, ir vēlams papildināt Padomes Pirmo direktīvu 73/239/EEK (1973. gada 24. jūlijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana [4], turpmāk "Pirmā direktīva", kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 87/343/EEK [5]; tā kā ir vēlams arī paredzēt īpašus noteikumus attiecībā uz tādu darbību sākšanu, veikšanu un uzraudzību, kuras veic, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību;tā kā apdrošinājuma ņēmējiem, kuriem, ņemot vērā viņu statusu, lielumu vai apdrošināmā riska īpatnības, nav vajadzīga īpaša aizsardzība valstī, kurā pastāv risks, būtu jāpiešķir pilnīga brīvība izmantot visplašāko apdrošināšanas tirgu; tā kā bez tam ir vēlams nodrošināt pietiekamu aizsardzību citiem apdrošinājuma ņēmējiem;tā kā rūpes par apdrošinājuma ņēmēju aizsardzību un konkurences traucējumu novēršanu liek koordinēti mīkstināt Pirmās direktīvas noteikumus par atbilstīgiem aktīviem;tā kā dalībvalstīs spēkā esošās tiesību normas attiecībā uz apdrošināšanas līgumiem joprojām ir atšķirīgas; tā kā dažos gadījumos saskaņā ar tiesību normām un ņemot vērā īpašus apstākļus, par līgumam piemērojamo tiesību aktu var ļaut izvēlēties tiesību aktu, kas nav tās valsts tiesību akts, kurā pastāv risks;tā kā šīs direktīvas darbības jomā jāietver obligātā apdrošināšana, pieprasot, lai apdrošināšanas līgums atbilst īpašiem šādas apdrošināšanas noteikumiem, kas paredzēti dalībvalstī, kura uzliek apdrošināšanas pienākumu;tā kā Pirmās direktīvas noteikumi par līgumu portfeļa nodošanu būtu jāpastiprina un jāpapildina ar noteikumiem, kas precīzi nosaka to līgumu portfeļa nodošanu, kas noslēgti par pakalpojumu sniegšanu citam uzņēmumam;tā kā to nosacījumu darbības jomā, kas īpaši attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nevajadzētu iekļaut dažus riskus, kuriem minēto nosacījumu piemērošana, sakarā ar to īpatnībām un sociālajām sekām, patlaban nav pieļaujama saskaņā ar īpašajām tiesību normām, ko pieņēmušas dalībvalstu iestādes; tā kā tāpēc šo risku iekļaušana būtu jāpārskata pēc tam, kad šī direktīva kādu laiku jau būs bijusi spēkā;tā kā apdrošinājuma ņēmēju aizsardzības interesēs šajā koordinācijas posmā vajadzētu dot dalībvalstīm iespēju ierobežot darbību, ko veic, vienlaicīgi izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību un dalībvalstī reģistrētu uzņēmumu; tā kā šādus ierobežojumus nevar paredzēt gadījumos, kad apdrošinājuma ņēmējiem šāda aizsardzība nav vajadzīga;tā kā pakalpojumu sniegšanas brīvības sākotnējā un turpmākā izmantošana jāregulē, nosakot procedūras, kas nodrošinātu apdrošināšanas uzņēmumu atbilstību noteikumiem attiecībā uz finansiālajām garantijām un apdrošināšanas nosacījumiem; tā kā šīs procedūras var mīkstināt gadījumos, ja darbības, kuras veic, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, attiecas uz apdrošinājuma ņēmējiem, kuriem, pamatojoties uz to statusu, lielumu vai apdrošināmā riska īpatnībām, nav vajadzīga īpaša aizsardzība valstī, kurā pastāv risks;tā kā jautājumos par pakalpojumu sniegšanas brīvību vajadzētu nodibināt īpašu sadarbību starp dalībvalstu kompetentajām uzraudzības iestādēm, kā arī starp tām un Komisiju; tā kā ir jāparedz arī sodu sistēma, kas piemērojama gadījumos, ja uzņēmums, kurš sniedz pakalpojumus, neievēro pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts noteikumus;tā kā līdz turpmākai koordinēšanai uz tehniskajām rezervēm attiecina pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts tiesību normas un uzraudzības prasības, ja pakalpojumu sniegšana ietver riskus, pret kuriem valsts, kas saņem pakalpojumus, vēlas apdrošinājuma ņēmējiem nodrošināt īpašu aizsardzību; tā kā tomēr, ja šādas rūpes par apdrošinājuma ņēmēju aizsardzību nav pamatotas, uz tehniskajām rezervēm turpina attiecināt tās dalībvalsts tiesību normas un uzraudzības prasības, kurā reģistrēts apdrošinātājs;tā kā dažas dalībvalstis par apdrošināšanas darījumiem neuzliek nekādus netiešos nodokļus, kurpretim vairākums piemēro īpašus nodokļus un citus maksājumus, tostarp papildu atskaitījumus kompensācijas iestāžu vajadzībām; tā kā dalībvalstīs, kurās šos nodokļus un maksājumus piemēro, to struktūra un likme ievērojami atšķiras; tā kā ir vēlams izvairīties no situācijas, kad šādas atšķirības dalībvalstīs izraisītu konkurences traucējumus apdrošināšanas pakalpojumu jomā; tā kā līdz turpmākai koordinēšanai nodokļu sistēmas un citu veidu maksājumu piemērošana, ko paredzētu dalībvalstis, kurās pastāv risks, varētu šādu trūkumu novērst, un tā kā dalībvalstu ziņā ir ieviest piemērotas metodes šādu nodokļu un maksājumu iekasēšanai;tā kā ir vēlams nepieļaut, ka šīs direktīvas un Padomes Direktīvas 78/473/EEK (1978. gada 30. maijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz Kopienas kopapdrošināšanu [6], nekoordinēta piemērošana katrā dalībvalstī ieviestu trīs dažādas sistēmas; tā kā tāpēc kritērijiem, kuri definē "lielus riskus", šajā direktīvā jādefinē arī riski, uz kuriem var attiecināt Kopienas kopapdrošināšanas režīmu;tā kā ir vēlams ņemt vērā pūliņus, kas Līguma 8.c panta nozīmē ir jāpieliek konkrētu valstu tautsaimniecībām ar atšķirīgu attīstības līmeni; tā kā tāpēc ir vēlams dažām dalībvalstīm noteikt pārejas režīmu, lai pakāpeniski piemērot šīs direktīvas īpašos noteikumus, kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.I SADAĻAVispārīgi noteikumi1. pantsŠīs direktīvas mērķis ir:a) papildināt Pirmo direktīvu 73/239/EEK;b) paredzēt uzņēmumiem īpašus noteikumus attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī noteikumus attiecībā uz apdrošināšanas nozarēm, kas noteiktas ar Pirmo direktīvu.2. pantsŠajā direktīvā:a) "Pirmā direktīva" nozīmē Direktīvu 73/239/EEK;b) "uzņēmums",- I un II sadaļu piemērojot, nozīmē jebkuru uzņēmumu, kas saņēmis licenci saskaņā ar Pirmās direktīvas 6. vai 23. pantu,- III un IV sadaļu piemērojot, nozīmē jebkuru uzņēmumu, kas saņēmis licenci saskaņā ar Pirmās direktīvas 6. pantu,c) "iestāde" nozīmē uzņēmuma galveno biroju, pārstāvniecību vai filiāli, ievērojot šīs direktīvas 3. pantu;d) "riska dalībvalsts" nozīmē:- dalībvalsti, kurā atrodas īpašums, ja apdrošināšana attiecas uz ēkām vai ēkām un to piederumiem, ja piederumi ir apdrošināti tajā pašā polisē,- reģistrācijas dalībvalsti, ja apdrošināšana attiecas uz jebkura veida transportlīdzekļiem,- dalībvalsti, kurā apdrošinājuma ņēmējs izņēmis polisi, ja tā ir polise ar derīguma termiņu līdz četriem mēnešiem, kas apdrošina pret risku ceļojumos vai brīvdienās, neatkarīgi no apdrošināšanas veida,- visos gadījumos, kas nav skaidri ietverti iepriekšējos ievilkumos, dalībvalsti, kurā atrodas apdrošinājuma ņēmēja pastāvīgā dzīvesvieta vai, ja apdrošinājuma ņēmējs ir juridiska persona, dalībvalsti, kurā atrodas šīs personas iestāde, ar ko noslēgts līgums;e) "iestādes dalībvalsts" nozīmē dalībvalsti, kurā atrodas iestāde, kas apdrošina pret risku;f) "pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts" nozīmē dalībvalsti, kurā pastāv risks, pret ko apdrošina iestāde, kura atrodas citā dalībvalstī.3. pantsPirmās direktīvas un šīs direktīvas nozīmē uz jebkuru uzņēmuma pastāvīgu darbību dalībvalstī attiecina tādus pašus nosacījumus kā uz pārstāvniecību vai filiāli, pat ja tā nav pārstāvniecības vai filiāles formā, bet ir tikai birojs, ko vada paša uzņēmuma personāls, vai neatkarīga persona, kam piešķirtas pastāvīgas pilnvaras rīkoties uzņēmuma vārdā.4. pantsŠajā un Pirmajā direktīvā vispārīgo un īpašo apdrošināšanas nosacījumu jēdzienā neietilpst īpašie nosacījumi, kas kādā atsevišķā gadījumā paredzēti apdrošināšanai pret konkrētiem gadījumiem.II SADAĻANoteikumi, kas papildina Pirmo direktīvu5. pants"d) "lieli riski" nozīmē:i) riskus, kas klasificēti saskaņā ar Pielikuma A punkta 4., 5., 6., 7., 11. un 12. nozari;ii) riskus, kas klasificēti saskaņā ar Pielikuma A punkta 14. un 15. nozari, ja apdrošinājuma ņēmējs ir profesionāli nodarbināts rūpniecībā vai tirdzniecībā vai ir brīvās profesijas pārstāvis, un riski attiecas uz šādu darbību;iii) riskus, kas klasificēti saskaņā ar Pielikuma A punkta 8., 9., 13. un 16. nozari, tikai tad, ja apdrošinājuma ņēmējs pārsniedz robežas vismaz divos no šādiem trim kritērijiem:pirmajā posmā: līdz 1992. gada 31. decembrim:- kopējā bilance: 12,4 miljoni ECU,- tīrais apgrozījums: 24 miljoni ECU,- vidējais darbinieku skaits finanšu gada laikā: 500,otrajā posmā: no 1993. gada 1. janvāra:- kopējā bilance: 6,2 miljoni ECU,- tīrais apgrozījums: 12,8 miljoni ECU,- vidējais darbinieku skaits finanšu gada laikā: 250.Ja apdrošinājuma ņēmējs ietilpst uzņēmumu grupā, kam tiek veidots konsolidētais pārskats Direktīvas 83/349/EEK [7] nozīmē, iepriekš minētos kritērijus piemēro, pamatojoties uz konsolidētajiem pārskatiem.Jebkura dalībvalsts var papildināt iii) apakšpunktā minēto kategoriju ar riskiem, pret kuriem apdrošinās profesionālās apvienības, kopuzņēmumi vai pagaidu grupējumi."6. pantsLai piemērotu Pirmās direktīvas 15. panta 2. punkta pirmo daļu un 24. pantu, dalībvalstīm jānodrošina šīs direktīvas 1. pielikuma atbilstības noteikumu izpilde.7. pants1. Tiesību aktus, kurus attiecina uz šajā direktīvā minētajiem apdrošināšanas līgumiem, kas apdrošina pret dalībvalstīs pastāvošajiem riskiem, nosaka saskaņā ar šādiem noteikumiem:a) ja apdrošinājuma ņēmēja pastāvīgā dzīvesvieta vai galvenais birojs atrodas riska dalībvalstī, uz apdrošināšanas līgumu attiecina šīs dalībvalsts tiesību aktus. Tomēr, ja šīs dalībvalsts tiesību akti to pieļauj, puses var izvēlēties citas valsts tiesību aktus;b) ja apdrošinājuma ņēmēja pastāvīgā dzīvesvieta vai galvenais birojs neatrodas riska dalībvalstī, puses var izvēlēties, vai attiecināt uz apdrošināšanas līgumu riska dalībvalsts tiesību aktus, vai tās valsts tiesību aktus, kurā atrodas apdrošinājuma ņēmēja pastāvīgā dzīvesvieta vai galvenais birojs;c) ja apdrošinājuma ņēmējs nodarbojas ar tirdzniecību vai rūpniecību vai ir brīvās profesijas pārstāvis un ja līgums apdrošina pret diviem vai vairākiem riskiem, kas attiecas uz šīm darbībām un pastāv dažādās dalībvalstīs, attiecināmā tiesību akta izvēles brīvība attiecas arī uz šo dalībvalstu tiesību aktiem, kā arī uz tās valsts tiesību aktiem, kurā atrodas apdrošinājuma ņēmēja pastāvīgā dzīvesvieta vai galvenais birojs;d) neatkarīgi no šā panta b) un c) apakšpunkta, gadījumā, ja šajos apakšpunktos minētās dalībvalstis paredz brīvāku uz līgumu attiecināmo tiesību aktu izvēli, puses drīkst šo priekšrocību izmantot;e) neatkarīgi no šā panta a), b) un c) apakšpunkta, ja riski, par kuriem noslēgts līgums, ir ierobežoti līdz apdrošināšanas gadījumiem, kas notiek kādā dalībvalstī, kura nav riska dalībvalsts saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta d) punktu, puses vienmēr drīkst izvēlēties šīs valsts tiesību aktus;f) riskiem, kas norādīti Pirmās direktīvas 5. panta d) punkta i) apakšpunktā, līgumslēdzējas puses drīkst izvēlēties jebkuras valsts tiesību aktus;g) ja visi pārējie svarīgie jautājumi izvēles brīdī attiecas tikai uz vienu dalībvalsti, apstāklis, ka šā panta a) vai f) apakšpunktā norādītajos gadījumos, puses ir izvēlējušās tiesību aktus, nedrīkst traucēt piemērot šīs dalībvalsts obligātās tiesību normas, respektīvi, normas, no kurām dalībvalsts tiesību akti nepieļauj nekādas līgumos paredzamas atkāpes;h) iepriekšējos apakšpunktos minētā izvēle pietiekami pārliecinoši jāpamato vai jāpierāda ar līguma noteikumiem vai lietas apstākļiem. Ja tas nenotiek vai ja izvēle nav izdarīta, līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, kura no valstīm, kas minētas šā panta iepriekšējos apakšpunktos, ir ar attiecīgo gadījumu visciešāk saistīta. Tomēr atsevišķas līguma daļas, kas vairāk attiecas uz kādu citu no valstīm, kuras norādītas šā panta attiecīgajos apakšpunktos, izņēmuma kārtā var reglamentēt šīs citas valsts tiesību akti. Līgumu nosacīti uzskata par cieši saistītu ar riska dalībvalsti;i) ja valsts sastāv no vairākām teritoriālām vienībām, kam katrai ir savas tiesību normas attiecībā uz līgumtiesībām, katru vienību uzskata par atsevišķu valsti, lai noteiktu, kuri tiesību akti piemērojami saskaņā ar šo direktīvu.Dalībvalsts, kurā vairākām teritoriālām vienībām ir savas tiesību normas attiecībā uz līgumtiesībām, nav spiesta piemērot šīs direktīvas noteikumus šo vienību tiesību aktu pretrunu gadījumā.2. Šis pants nekādi neierobežo dalībvalsts, kurā atrodas tiesa, tiesību normu piemērošanu gadījumā, kad tās ir obligātas, neatkarīgi no tā, kādus tiesību aktus līgumam piemēro citos gadījumos.Ja dalībvalsts tiesību akti to paredz, riska dalībvalsts vai tās dalībvalsts, kura uzliek pienākumu veikt apdrošināšanu, obligātās tiesību normas var piemērot tā un tādā mērā, kā saskaņā ar šo valstu tiesību aktiem šīs normas ir jāpiemēro, neatkarīgi no tā, kādi tiesību akti attiecas uz līgumu.Ja līgumā ietverti riski, kas pastāv vairāk nekā vienā dalībvalstī, nolūkā piemērot šo panta daļu, līgumu uzskata par vairāku līgumu apvienojumu, no kuriem katrs attiecas tikai uz vienu dalībvalsti.3. Ievērojot šā panta iepriekšējās daļas, dalībvalstis attiecina uz šajā direktīvā norādītajiem apdrošināšanas līgumiem savus starptautisko privāttiesību vispārīgos noteikumus par līgumsaistībām.8. pants1. Ievērojot šā panta nosacījumus, apdrošināšanas uzņēmumi var piedāvāt un slēgt obligātās apdrošināšanas līgumus saskaņā ar šīs direktīvas un Pirmās direktīvas noteikumiem.2. Ja dalībvalsts paredz obligāto apdrošināšanu, līgums neskaitās noslēgts, ja tas nav noslēgts saskaņā ar īpašiem šajā dalībvalstī paredzētiem šādas apdrošināšanas noteikumiem.3. Ja obligātās apdrošināšanas gadījumā riska dalībvalsts tiesību akti, nonāk pretrunā tās dalībvalsts tiesību aktiem, kura paredz obligāto apdrošināšanu, priekšroka dodama pēdējās tiesību aktiem.4. a) Ievērojot šā punkta b) un c) apakšpunktu, šīs direktīvas 7. panta 2. punkta trešo daļu piemēro, ja apdrošināšanas līgums paredz apdrošinājumu vairākās dalībvalstīs, no kurām vismaz vienā ir paredzēta obligātā apdrošināšana;b) dalībvalstis, kurās šīs direktīvas izsludināšanas dienā pastāv prasība, lai visi uzņēmumi, kas reģistrēti tās teritorijā, iegūtu apstiprinājumu to obligātās apdrošināšanas vispārīgajiem un īpašajiem nosacījumiem, atkāpjoties no šīs direktīvas 9. un 18. panta var prasīt šādu nosacījumu apstiprināšanu arī citiem apdrošināšanas uzņēmumiem, kas piedāvā šādus apdrošināšanas pakalpojumus tās teritorijā saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 1. punktu;c) dalībvalstis, atkāpjoties no šīs direktīvas 7. panta, var noteikt, ka uz obligātās apdrošināšanas līgumiem attiecināmie tiesību akti ir tās valsts tiesību akti, kurā paredzēta obligātā apdrošināšana;d) ja dalībvalstis uzliek obligāto apdrošināšanu un apdrošinātājam jāinformē kompetentās iestādes par katra apdrošināšanas līguma izbeigšanu, šādu apdrošināšanas līguma izbeigšanu var izmantot pret cietušām trešajām personām tikai tādos apstākļos, kādi paredzēti šīs valsts tiesību aktos.5. a) Dalībvalstis paziņo Komisijai, attiecībā uz kuriem riskiem tās tiesību akti nosaka obligāto apdrošināšanu, iesniedzot:- konkrētos tiesību aktus, kas attiecas uz šo apdrošināšanu,- datus, kas norādāmi apliecībā, kuru apdrošinātājs izsniedz apdrošinātajai personai, ja šī valsts prasa pierādījumu, ka pienākums veikt apdrošināšanu ir izpildīts. Dalībvalstis var prasīt, lai kopā ar šiem datiem iesniegtu apdrošinātāja paziņojumu, ka līgums atbilst īpašajiem šīs apdrošināšanas noteikumiem.b) Komisija publicē šā panta a) apakšpunktā norādītos datus Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.c) Dalībvalstis par apliecinājumu, ka ir veikta obligātā apdrošināšana, pieņem apliecību, kuras saturs atbilst tam, kas norādīts šā panta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā.9. pants1. "Tomēr a) un b) punktā minētā informācija par vispārīgajiem un īpašajiem nosacījumiem un prēmiju lielumu nav vajadzīga 5. panta d) punktā norādīto risku gadījumos".2. "3. Šī koordinēšana neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest normatīvos vai administratīvos aktus, kas attiecas jo īpaši uz vadītāju un direktoru tehnisko kvalifikāciju un dibināšanas dokumentu apstiprināšanu, vispārīgajiem un īpašajiem apdrošināšanas nosacījumiem, prēmiju lielumiem un citiem dokumentiem, kas vajadzīgi, lai varētu veikt attiecīgu uzraudzību.Tomēr attiecībā uz riskiem, kas norādīti 5. panta d) punktā, dalībvalstis neparedz noteikumus, kas prasa saņemt apstiprinājumu vai sniegt regulārus ziņojumus par vispārīgajiem un īpašajiem nosacījumiem, prēmiju lielumiem vai veidlapām un citiem rakstiskiem dokumentiem, ko uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Nolūkā pārbaudīt atbilstību normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas attiecas uz šādiem riskiem, dalībvalstis var prasīt tikai vienreizējus ziņojumus par šiem nosacījumiem un citiem dokumentiem; šī prasība nedrīkst būt par priekšnoteikumu uzņēmuma darījumu veikšanai.Attiecībā uz 5. panta d) punktā minētajiem riskiem dalībvalstis nedrīkst saglabāt vai ieviest nosacījumu par iepriekšēju ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas neietilpst vispārējā cenu kontroles sistēmā.Šī koordinēšana arī neliedz dalībvalstīm paredzēt uzņēmumos, kas vēlas iegūt vai ir ieguvuši licenci darbībai 18. apdrošināšanas nozarē, kura norādīta Pielikuma A punktā, pārbaudes attiecībā uz to tiešajiem vai netiešajiem personāla un aprīkojuma avotiem, tostarp to medicīnisko grupu kvalifikāciju un aprīkojuma kvalitāti, kas šiem uzņēmumiem pieejami, lai tie varētu izpildīt saistības, kas rodas, darbojoties šajā apdrošināšanas nozarē."10. pants"3. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka par apdrošināšanas uzņēmumu uzraudzību atbildīgajām iestādēm ir visas pilnvaras un līdzekļi, kas vajadzīgi, lai uzraudzītu to apdrošināšanas uzņēmumu darbības, kuri reģistrēti to teritorijā, tostarp darbības, kas notiek ārpus tās teritorijas saskaņā ar Padomes direktīvām, kuras reglamentē šīs darbības, un nolūkā nodrošināt to izpildi.Šīm pilnvarām un līdzekļiem jābūt tādiem, lai uzraudzības iestādes jo īpaši spētu:- detalizēti izpētīt uzņēmuma stāvokli un visus tā darījumus, inter alia, šādā veidā:- vācot informāciju vai pieprasot iesniegt apdrošināšanas darījumu dokumentus,- veicot pārbaudes uz vietas uzņēmuma teritorijā,- veicot visus attiecīgos pasākumus attiecībā uz uzņēmumu, kas vajadzīgi, lai pārliecinātos, ka visi uzņēmuma darījumi atbilst normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas uzņēmumam katrā dalībvalstī jāpilda, un jo īpaši darbības plānam tādā mērā, cik tas ir obligāti, un novērstu vai likvidētu visas nelikumības, kas kaitē apdrošinājuma ņēmēju interesēm,- nodrošinot, ka uzņēmumi veic uzraudzības iestāžu noteiktos pasākumus, vajadzības gadījumā piespiedu kārtā, ja nepieciešams — ar tiesas palīdzību.Dalībvalstis var arī noteikt, ka uzraudzības iestādēm jāiegūst visa starpnieku rīcībā esošā informācija par līgumiem."11. pants1. Pirmās direktīvas 21. pants ar šo tiek svītrots.2. Saskaņā ar valsts tiesību aktu nosacījumiem dalībvalstis ļauj uzņēmumiem, kas reģistrēti to teritorijā, pa daļai vai pilnīgi nodot to līgumu portfeli, kuros šī valsts ir riska valsts, dalībvalstī reģistrētam cesionāram, ja tās dalībvalsts uzraudzības iestādes, kurā atrodas cesionāra galvenais birojs, apliecina, ka cesionāra maksātspējas rezerves, ņemot vērā portfeļa nodošanu, ir pietiekamas.3. Saskaņā ar valsts tiesību aktu nosacījumiem dalībvalstis ļauj uzņēmumiem, kas reģistrēti to teritorijā, pa daļai vai pilnīgi nodot to līgumu portfeli, kas noslēgti šīs direktīvas 12. panta 1. punktā norādītajos gadījumos, cesionāram, kas reģistrēts pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī, ja tās valsts uzraudzības iestādes, kurā atrodas cesionāra galvenais birojs, apliecina, ka cesionāra maksātspējas rezerves, ņemot vērā portfeļa nodošanu, ir pietiekamas.4. Saskaņā ar valsts tiesību aktu nosacījumiem dalībvalstis ļauj uzņēmumiem, kas reģistrēti to teritorijā, pa daļai vai pilnīgi nodot to līgumu portfeli, kas noslēgti šīs direktīvas 12. panta 1. punktā norādītajos gadījumos, cesionāram, kas reģistrēts tajā pašā dalībvalstī, ja tās valsts uzraudzības iestādes, kurā atrodas cesionāra galvenais birojs, apliecina, ka cesionāra maksātspējas rezerves, ņemot vērā portfeļa nodošanu, ir pietiekamas un tas pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī atbilst šīs direktīvas 13. līdz 16. panta nosacījumiem.5. Šā panta 3. un 4. punktā norādītajos gadījumos, to dalībvalstu uzraudzības iestādes, kurās reģistrēts uzņēmums, kas veic portfeļa nodošanu, pieļauj nodošanu tad, kad tai ir piekritušas pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts uzraudzības iestādes.6. Ja saskaņā ar valsts tiesību aktu nosacījumiem dalībvalstis ļauj uzņēmumiem, kas reģistrēti to teritorijā, nodot visu līgumu portfeli vai tā daļu cesionāram, kas reģistrēts dalībvalstī, kura nav pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts, tai jānodrošina šādu nosacījumu izpilde:- to dalībvalstu uzraudzības iestādes, kurās atrodas cesionāra galvenais birojs, apliecina, ka cesionāra maksātspējas rezerves, ņemot vērā portfeļa nodošanu, ir pietiekamas,- dalībvalsts, kurā cesionārs reģistrēts, tam piekrīt,- cesionārs atbilst šīs direktīvas 13. līdz 16. panta nosacījumiem pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī, šīs dalībvalsts tiesību akti paredz šādas nodošanas iespēju, un šī dalībvalsts tam piekrīt.7. Nodošanu, kas atļauta saskaņā ar šo pantu, ievērojot tiesību aktus, izziņo riska dalībvalstī. Šāda nodošanas automātiski paliek spēkā attiecībā uz apdrošinājuma ņēmējiem, apdrošinātajām personām un visām citām personām, kurām nodotajos līgumos paredzētas tiesības un saistības.Šis nosacījums neietekmē dalībvalstu tiesības dot apdrošinājuma ņēmējiem iespēju noteiktu laiku pēc šīs nodošanas lauzt līgumu.III SADAĻANoteikumi attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību12. pants1. Šo sadaļu piemēro gadījumos, kad uzņēmums, kas caur iestādi, kura atrodas dalībvalstī, apdrošina pret risku, kas 2. panta d) punkta nozīmē pastāv citā dalībvalstī; šajā sadaļā pēdējā nozīmē pakalpojumu sniegšanas dalībvalsti.2. Šī sadaļa neattiecas uz darījumiem, uzņēmumiem un iestādēm, uz kurām neattiecas Pirmā direktīva, un uz riskiem, kurus sedz publisko tiesību subjekti, kuri norādīti Pirmās direktīvas 4. pantā.Šī sadaļa neattiecas uz apdrošināšanas līgumiem, kas apdrošina pret riskiem, kuri grupēti ar šādiem numuriem pirmās direktīvas pielikuma A punktā:- Nr. 1:attiecībā uz negadījumiem darbā,- Nr. 10:neietverot pārvadātāja atbildību,- Nr. 12:attiecībā uz motorlaivām un laivām, uz kurām šīs direktīvas izsludināšanas laikā attiecīgā dalībvalsts attiecina tādu pašu režīmu kā uz sauszemes mehāniskajiem transportlīdzekļiem,- Nr. 13:attiecībā uz civiltiesisko atbildību kodolenerģētikā un atbildību darbā ar farmaceitiskiem produktiem,- Nr. 9 un Nr. 13:attiecībā uz celtniecības darbu obligāto apdrošināšanu.Šos izņēmumus Padome izskatīs līdz 1988. gada 1. jūlijam.3. Līdz turpmākai koordinēšanai, kas minēta Pirmās direktīvas 7. panta 2. punkta c) apakšpunktā, Vācijas Federatīvā Republika var paturēt spēkā aizliegumu tās teritorijā saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas noteikumiem vienlaicīgi darboties veselības apdrošināšanā un citās apdrošināšanas nozarēs.13. pantsDalībvalstu tiesību aktos nosaka, ka dalībvalstī reģistrēts uzņēmums drīkst šajā valstī, sniedzot pakalpojumus, apdrošināt:- pret lieliem riskiem, kas definēti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā,- pret riskiem, kas neietilpst Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā definētajos un kas pieder pie apdrošināšanas nozarēm, kurām tā reģistrētajai iestādei šajā valstī nav licences.14. pantsUzņēmumiem, kas vēlas sniegt pakalpojumus, vispirms par to jāpaziņo dalībvalsts, kurā atrodas uzņēmuma galvenais birojs, kompetentajām iestādēm un vajadzības gadījumā arī attiecīgās iestādes dalībvalstij, uzrādot dalībvalsti vai dalībvalstis, kuru teritorijā tie paredzējuši sniegt pakalpojumus, kā arī to risku būtību, pret kuriem tie gatavojas apdrošināt.Šīs iestādes var pieprasīt Pirmās direktīvas 9. vai 11. pantā minēto informāciju vai pierādījumus.15. pants1. Saskaņā ar šīs direktīvas 16. pantu visas dalībvalstis, kuru teritorijā paredzēts sniegt pakalpojumus, var ļaut to darīt, paredzot administratīvu licencēšanu; šajā sakarā tās var prasīt, lai uzņēmums:a) uzrāda apliecību, ko izdevušas dalībvalsts, kurā atrodas uzņēmuma galvenais birojs, kompetentās iestādes par to, ka tam visām tā darbībām kopumā ir minimālās maksātspējas rezerves, kas aprēķinātas saskaņā ar Pirmās direktīvas 16. un 17. pantu, un ka licence saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 1. punktu dod uzņēmumam tiesības darboties ārpus tā iestādes dalībvalsts;b) uzrāda apliecību, ko izdevušas tā iestādes dalībvalsts kompetentas iestādes, kurā norādītas nozares, kurās uzņēmumam ir ļauts darboties, un apliecināts, ka kompetentās iestādes neiebilst pret šā uzņēmuma pakalpojumu sniegšanu;c) iesniedz darbības plānu, norādot šādus datus:- to risku būtību, pret kuriem uzņēmums gatavojas apdrošināt pakalpojumu sniegšanas dalībvalstīs,- vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, kurus tas gatavojas tur izmantot,- prēmiju likmes, kuras uzņēmums paredzējis piemērot katrā darbības nozarē,- veidlapas un citus iespieddokumentus, kurus tas domājis izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, tādā mērā, kādā tos prasa uzrādīt arī dalībvalstī reģistrētiem uzņēmumiem.2. Pakalpojumu sniegšanas dalībvalstu kompetentās iestādes var prasīt, lai datus, kas norādīti šā panta 1. punkta c) apakšpunktā, tām iesniegtu valsts oficiālajā valodā.3. Sešu mēnešu laikā no šā panta 1. punktā norādīto dokumentu saņemšanas pakalpojumu sniegšanas dalībvalstu kompetentās iestādes, pamatojoties uz uzņēmumu iesniegtajos darbības plānos uzrādīto datu atbilstību vai neatbilstību šajā valstī spēkā esošajiem normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, piešķir vai atsaka licenci.4. Ja pakalpojumu sniegšanas dalībvalstu kompetentās iestādes šā panta 3. punktā norādītā termiņa beigās lēmumu nav pieņēmušas, uzskatāms, ka licences piešķiršana ir atteikta.5. Lēmumi nepiešķirt licenci vai neizdot apliecību, kas norādīta šā panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktā, precīzi jāpamato un jāpaziņo attiecīgajam uzņēmumam.6. Dalībvalstis nodrošina tiesības celt prasību tiesā, ja atteikta licence vai apliecība, kas minēta šā panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktā.16. pants1. Dalībvalstis, kuru teritorijā uzņēmums gatavojas sniegt pakalpojumus, apdrošinot pret riskiem, kas norādīti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā, prasa, lai uzņēmums:a) uzrāda apliecību, ko izdevušas dalībvalsts, kurā atrodas uzņēmuma galvenais birojs, kompetentās iestādes par to, ka tam visām tā darbībām kopumā ir minimālās maksātspējas rezerves, kas aprēķinātas saskaņā ar Pirmās direktīvas 16. un 17. pantu, un licence saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 1. punktu dod uzņēmumam tiesības darboties ārpus tā iestādes dalībvalsts;b) uzrāda apliecību, ko izdevušas dalībvalsts, kurā atrodas uzņēmuma galvenais birojs, kompetentās iestādes, kurā uzrādītas nozares, kurās uzņēmumam ir ļauts darboties, un apliecināts, ka šīs iestādes neiebilst pret šā uzņēmuma pakalpojumu sniegšanu;c) raksturo riskus, pret kuriem uzņēmums gatavojas apdrošināt pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī.2. Dalībvalstis nodrošina tiesības celt prasību tiesā šā panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktā minētās apliecības atteikuma gadījumā.3. Uzņēmums var sākt darboties no dienas, kad pakalpojumu sniegšanas dalībvalstu kompetentās iestādes apliecina, ka ir saņēmušas šā panta 1. punktā norādītos dokumentus.4. Šo pantu piemēro arī tad, ja dalībvalstis, kuru teritorijā uzņēmums paredzējis sniegt pakalpojumus, apdrošinot pret citādiem riskiem nekā tie, kas norādīti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā, šādas darbības veikšanai neliek saņemt administratīvu atļauju.17. pants1. Ja šīs direktīvas 14. pantā minētais uzņēmums paredzējis grozīt informāciju, kas norādīta šīs direktīvas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā vai 16. panta 1. punkta c) apakšpunktā, tam šie grozījumi jāiesniedz pakalpojumu sniegšanas dalībvalstu kompetentajām iestādēm. Šie grozījumi stājas spēkā attiecīgi saskaņā ar šīs direktīvas 15. panta 3. punkta vai 16. panta 3. punkta nosacījumiem.2. Ja šīs direktīvas 14. pantā minētais uzņēmums paredzējis paplašināt darbību, apdrošinot pret citādiem riskiem nekā tie, kas minēti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā, tam jāievēro šīs direktīvas 14. un 15. pantā izklāstītā procedūra.3. Ja šīs direktīvas 14. pantā minētais uzņēmums paredz paplašināt darbību, apdrošinot pret riskiem, kas norādīti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā vai šīs direktīvas 16. panta 4. punktā, tam jāievēro šīs direktīvas 14. un 16. pantā izklāstītā procedūra.18. pants1. Šī koordinēšana neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest normatīvos vai administratīvos aktus, kas galvenokārt attiecas uz apstiprinājumu vispārīgajiem un īpašajiem nosacījumiem, veidlapām un citiem rakstveida dokumentiem izmantošanai darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, prēmiju lielumiem un citiem dokumentiem, kas vajadzīgi, lai pienācīgi veiktu uzraudzību, ja vien iestādes dalībvalsts noteikumi nav pietiekami, lai sniegtu vajadzīgo aizsardzības līmeni, un pakalpojumu sniegšanas dalībvalstu prasības nav augstākas, nekā šajā gadījumā vajadzīgs.2. Tomēr attiecībā uz riskiem, kas norādīti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā, dalībvalstis neparedz noteikumus, pieprasot saņemt apstiprinājumu vai regulārus ziņojumus par vispārīgajiem un īpašajiem apdrošināšanas nosacījumiem, prēmiju lielumiem, veidlapām un citiem rakstiskiem dokumentiem, ko uzņēmums gatavojas izmantot savos darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Nolūkā pārbaudīt atbilstību normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas attiecas uz šādiem riskiem, dalībvalstis var prasīt tikai vienreizējus ziņojumus par šiem nosacījumiem un citiem dokumentiem; šī prasība nedrīkst būt par priekšnoteikumu uzņēmuma darījumu veikšanai.3. Attiecībā uz Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā minētajiem riskiem dalībvalstis nedrīkst saglabāt vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas neietilpst vispārējā cenu kontroles sistēmā.19. pants1. Lai ieviestu šo pantu, visi uzņēmumi, kas sniedz pakalpojumus, iesniedz pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts kompetentajām iestādēm visus vajadzīgos dokumentus tāpat, kā tas jādara uzņēmumiem, kas šajā dalībvalstī reģistrēti.2. Ja dalībvalsts kompetentās iestādes pārliecinās, ka uzņēmums, kas tās teritorijā sniedz pakalpojumus, neatbilst šajā valstī spēkā esošajām tiesību normām, kas uz to attiecas, šīs iestādes lūdz attiecīgajam uzņēmumam novērst pārkāpumu.3. Ja attiecīgais uzņēmums neizpilda šā panta 2. punktā norādīto prasību, pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts kompetentās iestādes attiecīgi informē iestādes dalībvalsts kompetentās iestādes. Iestādes dalībvalsts iestādes veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka uzņēmums novērš pārkāpumu. Par šo pasākumu būtību paziņo pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts iestādēm.Ja pakalpojumus sniedz pārstāvniecības vai filiāles, pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts kompetentās iestādes var vērsties arī pie kompetentajām iestādēm, kuru uzraudzībā ir apdrošināšanas uzņēmuma galvenais birojs.4. Ja pretēji šādiem iestādes dalībvalsts veiktiem pasākumiem vai sakarā ar to, ka šādi pasākumi izrādās nepiemēroti vai attiecīgajā dalībvalstī netiek piemēroti, uzņēmums turpina pārkāpt pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī spēkā esošās tiesību normas, šī dalībvalsts, informējusi iestādes dalībvalsts uzraudzības iestādes, var veikt pienācīgus pasākumus, lai novērstu turpmākus pārkāpumus, kā arī tādā mērā, cik tas ir noteikti vajadzīgs, liegt šim uzņēmumam turpmāk slēgt apdrošināšanas līgumus, izmantojot pakalpojumu sniegšanas iespēju tās teritorijā. Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā nenorādīto risku gadījumā šādi pasākumi ietver šīs direktīvas 15. pantā minētās licences uzteikšanu. Dalībvalstis nodrošina, ka to teritorijā ir iespējams veikt izziņošanu, kas vajadzīga šiem pasākumiem.5. Šie noteikumi neierobežo dalībvalstu tiesības sodīt par pārkāpumiem, kas izdarīti to teritorijā.6. Ja uzņēmumam, kas ir izdarījis pārkāpumu, pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī ir reģistrēta iestāde vai pieder īpašums, šīs dalībvalsts uzraudzības iestādes saskaņā ar valsts tiesību aktiem var piemērot administratīvos sodus, kas paredzēti par šādu pārkāpumu, ar sankciju pret šo iestādi vai īpašumu.7. Pasākumi, kas veikti, piemērojot šīs direktīvas 2. līdz 6. punktu, nosakot sodus vai pakalpojumu sniegšanas ierobežojumus, pienācīgi jāpamato un jāpaziņo attiecīgajam uzņēmumam. Par šādiem pasākumiem drīkst celt prasību tās dalībvalsts tiesā, kuras iestādes tos noteikušas.8. Ja pasākumi veikti saskaņā ar Pirmās direktīvas 20. pantu, iestāde, kas tos veikusi, paziņo par tiem pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts kompetentajām iestādēm un, ja pasākumi veikti saskaņā ar minētā panta 1. un 3. punktu, šī iestāde veic vajadzīgos pasākumus, lai aizsargātu apdrošināto personu intereses.Licences uzteikšanas gadījumā, pamatojoties uz Pirmās direktīvas 22. pantu, par to paziņo pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts kompetentajām iestādēm un tiek veikti visi vajadzīgie pasākumi, lai liegtu attiecīgajai iestādei turpmāk slēgt apdrošināšanas līgumus, izmantojot pakalpojumu sniegšanas iespēju šīs valsts teritorijā.9. Ik pēc diviem gadiem Komisija iesniedz Padomei pārskatu, kas par katru dalībvalsti apkopo gadījumu skaitu un veidu, kad saskaņā ar 15. pantu paziņoti lēmumi par licenču atteikšanu vai veikti kādi pasākumi saskaņā ar šā panta 4. punktu. Dalībvalstis sadarbojas ar Komisiju, sniedzot tai visu šim pārskatam vajadzīgo informāciju.20. pantsApdrošināšanas uzņēmuma likvidācijas gadījumā saistības, kas izriet no līgumiem, kuri parakstīti pakalpojumu sniegšanas laikā, izpildāmas tāpat kā tās, kas izriet no citiem uzņēmuma apdrošināšanas līgumiem, neatkarīgi no apdrošināto un apdrošināšanas atlīdzības saņēmēju valsts piederības.21. pants1. Ja apdrošināšanu piedāvā, sniedzot pakalpojumus, apdrošinājuma ņēmējs pirms saistību uzņemšanās jāinformē par to, kurā dalībvalstī reģistrēts uzņēmuma galvenais birojs, pārstāvniecība vai filiāle, ar kuru slēdzams līgums.Visos dokumentos, ko izsniedz apdrošinājuma ņēmējam, jābūt uzrādītai šā punkta iepriekšējā daļā minētajai informācijai.Šā punkta pirmo divu daļu prasības neattiecas uz riskiem, kas norādīti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā.2. Līgumā vai citā dokumentā, kas piešķir apdrošinājumu, kopā ar apdrošināšanas piedāvājumu, kas ir saistošs piedāvātājam, jānorāda gan apdrošināšanas iestādes, kura sniedz apdrošināšanu, gan arī galvenā biroja adrese.22. pants1. Attiecībā uz darījumiem, kas veikti, sniedzot pakalpojumus, visām iestādēm jāinformē sava uzraudzības iestāde par prēmiju apjomu, neatrēķinot pārapdrošināšanu, katrā dalībvalstī un apdrošināšanas nozaru grupā. Nozaru grupas ir šādas:- nelaimes gadījumi un slimības (1. un 2.),- uguns un cita veida īpašumam izdarīti bojājumi (8. un 9.),- gaisa, jūras un sauszemes transports (3., 4., 5., 6., 7., 11. un 12.),- vispārīgā atbildība (13.),- kredīti un galvojumi (14. un 15.),- citas nozares(16., 17. un 18.).Dalībvalstu uzraudzības iestādes šo informāciju nodod pakalpojumu sniegšanas dalībvalstu uzraudzības iestādēm.2. Ja iestāde kādā dalībvalstī no šā panta 1. punkta pirmajā apakšpunktā norādītajiem darījumiem gūst ienākumus tādā prēmiju apjomā, kas, neatrēķinot pārapdrošināšanu, pārsniedz ECU 2500000, tai ir jāievieš apdrošināšanas pārskats par attiecīgo dalībvalsti, kurā ietilpst pa nozaru grupām sadalītas 2. A vai 2. B pielikumā norādītās vienības.Tomēr, ja uzņēmums ar visām tā iestādēm kopā kādā dalībvalstī no 1. punkta pirmajā apakšpunktā norādītajiem darījumiem gūst ienākumus tādā prēmiju apjomā, kas, neatrēķinot pārapdrošināšanu, pārsniedz ECU 2500000, pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts uzraudzības iestāde var lūgt dalībvalsts, kurā atrodas uzņēmuma galvenais birojs, uzraudzības iestādei, lai turpmāk apdrošināšanas pārskats tiktu veidots par katras šā uzņēmuma iestādes darījumiem tās valstī.Apdrošināšanas pārskatu, kas minēts šā panta pirmajā un otrajā daļā, iestādes dalībvalsts uzraudzības iestādes nosūta pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts uzraudzības iestādēm pēc to lūguma.23. pants1. Ja pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī pakalpojumu sniegšanai ir vajadzīga licence, tehnisko rezervju apjomu atbilstīgi līgumiem līdz turpmākai koordinēšanai nosaka šīs dalībvalsts uzraudzībā un saskaņā ar tās paredzētajiem noteikumiem vai, ja šādu noteikumu nav, saskaņā ar šīs dalībvalsts praksi. Šo rezervju nodrošināšana ar līdzvērtīgiem un atbilstīgiem aktīviem un šo aktīvu lokalizācija notiek šīs dalībvalsts uzraudzībā un saskaņā ar tās noteikumiem vai praksi.2. Visos citos gadījumos tehnisko rezervju apjoma noteikšana un to segšana ar līdzvērtīgiem un atbilstīgiem aktīviem, un šo aktīvu lokalizācija notiek uzņēmuma iestādes dalībvalsts uzraudzībā un saskaņā ar tās noteikumiem vai praksi.3. Iestādes dalībvalstis nodrošina, ka tehniskās rezerves visiem līgumiem, ko uzņēmums noslēdz ar attiecīgās iestādes palīdzību, ir pietiekamas un nodrošinātas ar līdzvērtīgiem un atbilstīgiem aktīviem.4. Šā panta 1. punktā minētajā gadījumā iestādes dalībvalsts un pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts apmainās ar informāciju, kas vajadzīga, lai izpildītu attiecīgos pienākumus saskaņā ar šā panta 1. un 3. punktu.24. pantsNeatkarīgi no šīs direktīvas dalībvalstis ir tiesīgas likt uzņēmumiem, kas darbojas to teritorijā, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, pievienoties un piedalīties visās sistēmās, kas izveidotas, lai garantētu apdrošināšanas prasību samaksu apdrošinājuma ņēmējiem un cietušajām trešajām personām, ar tādiem pašiem noteikumiem kā uzņēmumiem, kas tajās reģistrēti.25. pantsCiktāl tas nav pretrunā ar turpmākiem koordinācijas pasākumiem, par visiem apdrošināšanas līgumiem, kas noslēgti, sniedzot pakalpojumus, maksājami tikai netiešie nodokļi un citi obligātie maksājumi par apdrošināšanas prēmijām dalībvalstī, kurā pastāv risks 2. panta d) punkta nozīmē, kā arī, attiecībā uz Spāniju, papildu atskaitījumi, kas ar likumu ieviesti spāņu Consorcio de compensación de Seguros labā, lai tas varētu pildīt savas funkcijas attiecībā uz to zaudējumu atlīdzināšanu, kas šajā dalībvalstī rodas ārkārtējos gadījumos.Atkāpjoties no šīs direktīvas 2. panta d) punkta pirmā ievilkuma un, lai piemērotu šo pantu, kustamais īpašums, kas atrodas ēkā dalībvalsts teritorijā, izņemot mantas tranzītā, ir uzskatāms par risku, kas pastāv šajā dalībvalstī pat tad, ja uz ēku un tās saturu neattiecas viena un tā pati apdrošināšanas polise.Tiesību akti, kurus saskaņā ar šīs direktīvas 7. pantu piemēro līgumiem, neietekmē piemērojamo fiskālo režīmu.Saskaņā ar turpmākajiem koordinācijas pasākumiem dalībvalstis uzņēmumiem, kas to teritorijā sniedz pakalpojumus, piemēro savus tiesību aktus, lai nodrošinātu attiecīgo netiešo nodokļu un citu obligāto maksājumu iekasēšanu, kas paredzēti šā panta pirmajā daļā.26. pants1. Riski, pret kuriem var apdrošināt, izmantojot Kopienas kopapdrošināšanu Direktīvas 78/473/EEKnozīmē, ir riski, kas definēti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā.2. Šīs direktīvas noteikumi attiecībā uz riskiem, kas definēti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā, attiecas uz galveno apdrošinātāju.IV SADAĻAPārejas režīms27. pants1. Grieķija, Īrija, Spānija un Portugāle var izmantot šādu pārejas režīmu:i) līdz 1992. gada 31. decembrim tās var visiem riskiem piemērot citādu režīmu nekā to, kas paredzēts riskiem, kuri minēti Pirmās direktīvas 5. panta d) punktā,ii) no 1993. gada 1. janvāra līdz 1994. gada 31. decembrim režīmu, ko izmanto apdrošināšanā pret lielajiem riskiem, piemēro riskiem, kas norādīti Pirmās direktīvas 5. panta d) punkta i) un ii) apakšpunktā. Šīs dalībvalstis nosaka piemērojamās robežas tiem riskiem, kas norādīti iepriekšminētā 5. panta d) punkta iii) apakšpunktā;iii) Spānija:- no 1995. gada 1. janvāra līdz 1996. gada 31. decembrim piemēro pirmā posma robežas, kas norādītas Pirmās direktīvas 5. panta d) punkta iii) apakšpunktā,- no 1997. gada 1. janvāra otrā posma robežas.Portugāle, Īrija un Grieķija:- no 1995. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 31. decembrim piemēro pirmā posma robežas, kas norādītas Pirmās direktīvas 5. panta d) punkta iii) apakšpunktā,- no 1999. gada 1. janvāra otrā posma robežas.Atkāpes, ko pieļauj no 1995. gada 1. janvāra, attiecas vienīgi uz līgumiem, kuri apdrošina pret 8., 9., 13. un 16. nozares riskiem, kas pastāv tikai vienā no četrām dalībvalstīm, kuras drīkst izmantot pārejas režīma priekšrocības.2. Līdz 1994. gada 31. decembrim šīs direktīvas 26. panta 1. punktu neattiecina uz riskiem, kas pastāv četrās šajā pantā minētajās dalībvalstīs. Pārejas laikā no 1995. gada 1. janvāra par riskiem, kas definēti Pirmās direktīvas 5. panta d) punkta iii) apakšpunktā, kuri pastāv šajās dalībvalstīs un pret kuriem var apdrošināt ar Kopienas kopapdrošināšanu saskaņā ar Direktīvu 78/473/EEK, uzskatāmi riski, kas pārsniedz šā panta 1. punkta iii) apakšpunktā minētās robežas.V SADAĻANobeiguma noteikumi28. pantsKomisija un dalībvalstu kompetentās iestādes cieši sadarbojas, lai atvieglotu tiešās apdrošināšanas uzraudzību Kopienā.Katra dalībvalsts informē Komisiju par būtiskām grūtībām, kas rodas, piemērojot šo direktīvu, tostarp tādām, kas rodas, dalībvalstij apdrošināšanas nozarē konstatējot nepieņemamu apdrošināšanas darījumu nodošanu, kas kaitē uzņēmumiem, kuri reģistrēti tās teritorijā, un no kurām gūst labumu filiāles un pārstāvniecības, kas atrodas aiz tās robežām.Komisija un attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes pēc iespējas ātrāk izskata šīs grūtības, lai rastu piemērotu risinājumu.Vajadzības gadījumā Komisija iesniedz attiecīgus priekšlikumus Padomei.29. pantsNo 1993. gada 1. jūlija Komisija Padomei sniedz regulārus ziņojumus par to, kā attīstās apdrošināšanas tirgus, kas izveidojies pakalpojumu sniegšanas brīvības apstākļos.30. pantsJa šī direktīva atsaucas uz ECU, to maiņas vērtība attiecīgo valstu valūtās, kas jāizmanto katru gadu no 31. decembra, ir tā vērtība, kas ir spēkā tā gada oktobra pēdējā dienā, kurā ECU maiņas vērtības ir noteiktas visās Kopienas valūtās.Direktīvas 76/580/EEK [8] 2. pants attiecas tikai uz Pirmās direktīvas 3., 16. un 17. pantu.31. pantsIk pēc pieciem gadiem Padome pēc Komisijas priekšlikuma pārskata un vajadzības gadījumā maina summas, kas šajā direktīvā uzrādītas ECU, ņemot vērā izmaiņas Kopienas ekonomiskajā un monetārajā stāvoklī.32. pantsDalībvalstis izdara grozījumus savos tiesību aktos, lai 18 mēnešu laikā pēc šīs direktīvas izsludināšanas [9] izpildītu tās prasības, un par to informē Komisiju.Tiesību akti, kas grozīti saskaņā ar šo pantu, stājas spēkā 24 mēnešu laikā no šīs direktīvas izziņošanas dienas.33. pantsLīdz ar šīs direktīvas izziņošanu dalībvalstis nodrošina, ka galvenos administratīvos vai normatīvos aktus, kurus tās pieņem šīs direktīvas jomā, dara zināmus Komisijai.34. pantsPielikumi ir šīs direktīvas sastāvdaļa.35. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Luksemburgā, 1988. gada 22. jūnijāPadomes vārdā –priekšsēdētājsM. Bangemann[1] OV C 32, 12.2.1976., 2. lpp.[2] OV C 36, 13.2.1978., 14. lpp., OV C 167, 27.6.1988. un 1988. gada 15. jūnija lēmums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).[3] OV C 204, 30.8.1976., 13. lpp.[4] OV L 228, 16.8.1973., 3. lpp.[5] OV L 185, 4.7.1987., 72. lpp.[6] OV L 151, 7.6.1978., 25. lpp.[7] OV L 193, 18.7.1983., 1. lpp.[8] OV L 189, 13.9.1976., 13. lpp.[9] Šī direktīva tika izziņota dalībvalstīm 1988. gada 30. jūnijā.--------------------------------------------------I PIELIKUMSATBILSTĪBAS NOTEIKUMIValūtu, kurā maksājamas apdrošinātāja saistības, nosaka saskaņā ar šādiem noteikumiem.1. Ja līgumā paredzētā apdrošināšana ir izteikta kādā konkrētā valūtā, uzskatāms, ka apdrošinātāja saistības maksājamas tajā pašā valūtā.2. Ja līgumā paredzētā apdrošināšana nav izteikta nevienā valūtā, uzskatāms, ka apdrošinātāja saistības maksājamas tās valsts valūtā, kurā pastāv risks. Tomēr apdrošinātājs var izvēlēties valūtu, kurā ir izteikta prēmija, ja šāda izvēle ir pienācīgi pamatota.Tas pieļaujams gadījumā, ja līguma noslēgšanas brīdī ir pamats domāt, ka prasību apmaksās prēmijas valūtā, nevis tās valsts valūtā, kurā pastāv risks.3. Dalībvalsts var ļaut apdrošinātājam uzskatīt, ka valūta, kurā tam jāapdrošina, būs tā, kuru tas izmanto pēc savas pieredzes, vai, ja pieredzes nav — tās valsts valūta, kurā tas ir reģistrēts:- līgumiem, kas apdrošina pret 4., 5., 6., 7., 11., 12. un 13. nozares riskiem (vienīgi ražotāja atbildība) un- līgumiem, kas apdrošina pret citu nozaru riskiem, ja šo risku īpatnību dēļ apdrošināšana notiek valūtā, kura nav kāda no tām, kas atbilstu iepriekš norādītajai procedūrai.4. Ja prasība ir paziņota apdrošinātājam un maksājama konkrētā valūtā, kura nav kāda no tām, kas atbilstu iepriekš norādītajai procedūrai, uzskata, ka apdrošinātāja saistības maksājamas šajā valūtā, it īpaši valūtā, kura apdrošinātāja kompensācijas maksājumam noteikta tiesas spriedumā vai ar apdrošinātāja un apdrošinātā vienošanos.5. Ja prasību novērtē valūtā, kas apdrošinātājam zināma jau iepriekš, bet nav tā, kura atbilstu iepriekš norādītajai procedūrai, apdrošinātājs var pieņemt, ka saistība maksājama šajā valūtā.6. Dalībvalstis var pieļaut, ka uzņēmumu tehniskās rezerves ir aktīvi, kas nav atbilstīgi aktīvi, ja pēc iepriekš norādītās procedūras uzņēmumam — tā galvenajam birojam vai filiālei — ir pienākums atbilstības principa izpildei turēt aktīvus, kuru apmērs attiecīgajā valūtā nepārsniedz 7 % no aktīviem citās valūtās.Tomēr:a) izsakot tehnisko rezervju aktīvus Grieķijas drahmās, Īrijas mārciņās un Portugāles eskudo, šis apmērs nedrīkst pārsniegt:- 1 miljonu ECU pārejas laikā, kas beidzas 1992. gada 31. decembrī,- 2 miljonus ECU laikposmā no 1993. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 31. decembrim;b) izsakot tehnisko rezervju aktīvus Beļģijas frankos, Luksemburgas frankos un Spānijas pesetās, šis apmērs nedrīkst pārsniegt 2 miljonus ECU pārejas laikā, kas beidzas 1996. gada 31. decembrī,Beidzoties pārejas laikiem, kas norādīti šā panta a) un b) apakšpunktā, šīm valūtām piemērojams vispārējais režīms, ja vien Padome nepieņem citu lēmumu.7. Dalībvalstis var nolemt nepieprasīt, lai uzņēmumi — galvenie biroji vai filiāles piemērotu atbilstības principu, ja saistības maksājamas valūtā, kas nav nevienas Kopienas dalībvalsts valūta, gadījumā, ja ieguldījumus šajā valūtā regulē, ja uz šo valūtu attiecas nodošanas ierobežojumi, vai ja līdzīgu iemeslu dēļ to nevar izmantot tehniskajās rezervēs.8. Dalībvalstis var atļaut uzņēmumiem — galvenajiem birojiem vai filiālēm — nenodrošināt ar atbilstīgiem aktīviem saistības, kuru apmērs nepārsniedz 20 % no to saistībām konkrētajā valūtā.Tomēr kopējiem aktīviem visās valūtās kopā jābūt vismaz vienādiem ar kopējām saistībām visās valūtās kopā.9. Dalībvalstis var noteikt, ka saskaņā ar iepriekš norādītajām procedūrām saistības nodrošināmas ar aktīviem, kas izteikti pašas dalībvalsts valūtā; šī prasība jāpilda arī tad, ja aktīvi līdz 50 % ir izteikti ECU.--------------------------------------------------2. A PIELIKUMSApdrošināšanas pārskats1. Kopējie ienākumi no bruto prēmijām.2. Kopējās prasību izmaksas.3. Komisijas izmaksas.4. Bruto apdrošināšanas rezultāti.--------------------------------------------------2. B PIELIKUMSApdrošināšanas pārskats1. Bruto prēmijas par pēdējo apdrošināšanas gadu.2. Bruto prasības pēdējā apdrošināšanas gadā (tostarp rezerves apdrošināšanas gada beigās).3. Komisijas izmaksas.4. Bruto apdrošināšanas rezultāti.--------------------------------------------------


title: Padomes Direktīva 88/316/EEK (1988. gada 7. jūnijs), ar ko groza Direktīvu 75/106/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz dažu fasētu šķidrumu pildīšanu pēc tilpuma

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31988L0316

Oficiālais Vēstnesis L 143 , 10/06/1988 Lpp. 0026 - 0027 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 15 Sējums 8 Lpp. 0089  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 15 Sējums 8 Lpp. 0089

		Padomes Direktīva 88/316/EEK(1988. gada 7. jūnijs),ar ko groza Direktīvu 75/106/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz dažu fasētu šķidrumu pildīšanu pēc tilpumaEIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas Līgumu, un jo īpaši tā 100.A pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,sadarbojoties ar Eiropas Parlamentu [1],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [2],tā kā kopš Direktīvas 75/106/EEK [3] pieņemšanas, kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 85/10/EEK [4], ir radusies vajadzība pilnībā saskaņot nominālo tilpumu skalu dažiem minētajā direktīvā norādītiem šķidrumiem;tā kā Direktīvā 75/106/EEK nav ietverti noteikumi par taru vai tās izmantošanu; tā kā cilvēku patēriņam paredzēto šķidrumu taras pārstrādi reglamentē Direktīva 85/339/EEK [5]; tā kā tādēļ ir jāatceļ Direktīvas 75/106/EEK 5. panta 4. punkts;tā kā ieteicams pēc iespējas saskaņot skalu visiem fasētajiem produktiem, lai tiem radītu caurskatāmu tirgu,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDirektīvas 75/106/EEK 5. pantu groza šādi.1. Minētā panta 2. punkta beigās pievieno šādu frāzi: "… un – attiecībā uz 0,375 litru un 0,75 litru tilpumiem, kuros ir III pielikuma 4. iedaļā uzskaitītie produkti, – līdz 1991. gada 31. decembrim."2. Minētā panta 3. punkta b) apakšpunktu aizstāj ar šādu apakšpunktu:"b) Fasējumus, kuros ir III pielikuma 1. iedaļas a) un b) apakšiedaļā uzskaitītie produkti, drīkst laist tirgū pēc 1988. gada 31. decembra vienīgi tad, ja to nominālie tilpumi atbilst minētā pielikuma I kolonnā noteiktajām nominālajām vērtībām.Fasējumus, kuros ir III pielikuma 2. iedaļas a) apakšiedaļā uzskaitītie produkti, pēc 1990. gada 31. decembra drīkst laist tirgū vienīgi tad, ja to nominālie tilpumi atbilst minētā pielikuma I kolonnā noteiktajiem nominālajiem tilpumiem. Fasējumus, kas minēti III pielikuma 4. sadaļā, pēc 1991. gada 31. decembra drīkst laist tirgū vienīgi tad, ja to nominālie tilpumi atbilst I kolonnā noteiktajiem."3. Minēto pantu papildina ar šādu 3. punkta d) apakšpunktu:"d) Neskarot šā punkta b) apakšpunktu, III pielikuma 4. iedaļā uzskaitītos produktus, kuru tilpums ir 0,07 1, drīkst tirgot Apvienotajā Karalistē un Īrijā."4. Minētā panta 4. punktu svītro.2. pants1. Direktīvas 75/106/EEK III pielikuma I kolonnu papildina ar šādiem tilpumiem:- 1. iedaļas d) apakšiedaļā: "3 – 5",- 2. iedaļas a) apakšiedaļā: "4,5 – 6 – 9",- 4. iedaļā: "0,35 – 0,70 – 1,125 (*) – 4,5 – 5 (*) – 10 (*)".Direktīvas III pielikuma beigās pievieno šādu piezīmi:"(*) Vērtības, ko paredzēts izmantot vienīgi tirdzniecībā."2. Direktīvas 75/106/EEK III pielikuma II kolonnā svītro 4. iedaļas produktiem norādītās vērtības "0,35" un "0,70".3. pantsDirektīvas 75/106/EEK 1. pantu papildina ar šādu daļu:"Šo direktīvu nepiemēro attiecībā uz fasējumiem, kuros ir III pielikuma 2. iedaļas a) apakšiedaļā un 4. iedaļā minētie produkti un kuri paredzēti patēriņam lidmašīnās, uz kuģiem un vilcienos vai pārdošanai veikalos ārpus muitas zonas."4. pantsDalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 1988. gada 30. jūnijam izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.Luksemburgā, 1988. gada 7. jūnijāPadomes vārdā —priekšsēdētājsM. Bangemann[1] OV C 156, 15.6.1987., 191. lpp. un 1988. gada 18. maija Lēmums (vēl nav publicēts Oficiālajā Vēstnesī).[2] OV C 150, 9.6.1987., 4. lpp.[3] OV L 42, 15.2.1975., 1. lpp.[4] OV L 4, 5.1.1985., 20. lpp.[5] OV L 176, 6.7.1985., 18. lpp.--------------------------------------------------


title: Komisijas Direktīva 93/46/EEK (1993. gada 22. jūnijs), ar ko aizstāj un groza pielikumus Padomes Direktīvai 92/109/EEK par dažu tādu vielu izgatavošanu un laišanu tirgū, kuras izmanto narkotisko un psihotropo vielu nelikumīgai izgatavošanai

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31993L0046

Oficiālais Vēstnesis L 159 , 01/07/1993 Lpp. 0134 - 0136 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 15 Sējums 12 Lpp. 0204  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 15 Sējums 12 Lpp. 0204

		Komisijas Direktīva 93/46/EEK(1993. gada 22. jūnijs),ar ko aizstāj un groza pielikumus Padomes Direktīvai 92/109/EEK par dažu tādu vielu izgatavošanu un laišanu tirgū, kuras izmanto narkotisko un psihotropo vielu nelikumīgai izgatavošanaiEIROPAS KOPIENU KOMISIJA,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes Direktīvu 92/109/EEK (1992. gada 14. decembris) par dažu tādu vielu izgatavošanu un laišanu tirgū, kuras izmanto narkotisko un psihotropo vielu nelikumīgai izgatavošanai [1], un jo īpaši tās 10. panta 3. punktu,tā kā ir jāīsteno Apvienoto Nāciju Organizācijas Narkotiku komisijas 1992. gada aprīlī pieņemtais lēmums par tādu vielu kā safrols, piperonāls un izosafrols ietveršanu 1988. gada Apvienoto Nāciju Organizācijas konvencijas pielikuma 1. tabulā, pārceļot minētās vielas no direktīvas I pielikuma 2. kategorijas uz 1. kategoriju un izņemot tās no II pielikuma;tā kā šāda pārcelšana saskaņos šo direktīvu ar Padomes 1990. gada 13. decembra Regulu (EEK) Nr. 3677/90 [2], ar kuru nosaka pasākumus, kuri vajadzīgi, lai novērstu noteiktu vielu novirzīšanu nelegālai narkotiku un psihotropo vielu izgatavošanai, kas grozīta ar Regulu (EEK) Nr. 900/92 [3], kā arī ieviesta un grozīta ar Komisijas Regulu (EEK) Nr. 3769/92 [4],IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDirektīvas 92/109/EEK I un II pielikumu aizstāj ar šīs direktīvas I un II pielikumu.2. pantsDalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai līdz 1993. gada 1. jūlijam izpildītu šo direktīvu. Tās tūlīt par to informē Komisiju.Ja dalībvalstis pieņem šos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālās publikācijas laikā. Dalībvalstis nosaka šādas atsauces pievienošanas kārtību.3. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1993. gada 22. jūnijāKomisijas vārdā —Komisijas loceklisMartin Bangemann[1] OV L 370, 19.12.1992., 76. lpp.[2] OV L 357, 20.12.1990., 1. lpp.[3] OV L 96, 10.4.1992., 1. lpp.[4] OV L 383, 29.12.1992., 17. lpp.--------------------------------------------------I PIELIKUMS1. KATEGORIJAŠajā kategorijā ietverto vielu sāļi, ja tādi pastāv.Viela | Nosaukums pēc KN (ja atšķiras) | KN kods |Efedrīns | | 29394010 |Ergometrīns | | 29396010 |Ergotamīns | | 29396030 |Lizergīnskābe | | 29396050 |1-Fenil-2-propanons | Fenilacetons | 29143010 |Pseidoefedrīns | | 29394030 |Acetilantranilskābe | 2-Acetamidobenzoskābe | 29242950 |3,4-Metilēndioksifenilpropān-2-ons | | 29329077 |Izosafrols (cis + trans) | | 29329073 |Piperanols | | 29329075 |Safrols | | 29329071 |2. KATEGORIJAŠajā kategorijā ietverto vielu sāļi, ja tādi pastāv.Viela | Nosaukums pēc KN (ja atšķiras) | KN kods |Acetanhidrīds | | 29152400 |Antranilskābe | | 29224950 |Fenilacetilskābe | | 29163300 |Piperidīns | | 29333930 |3. KATEGORIJAViela | Nosaukums pēc KN (ja atšķiras) | KN kods |Acetons | | 29141100 |Etilēteris | Dietilēteris | 29091100 |Metiletilketons (MEK) | Butanons | 29141200 |Toluols | | 29023010 (90) |Kālija permanganāts | | 28416010 |Sērskābe | | 28070010 |Sālsskābe | Ūdeņraža hlorīds | 28061000 |--------------------------------------------------II PIELIKUMSViela | Robeždaudzums |Acetanhidrīds | 20 l |Antranilskābe un tās sāļi | 1 kg |Fenilacetilskābe un tās sāļi | 1 kg |Piperidīns un tā sāļi | 0,5 kg |--------------------------------------------------


title: Padomes Direktīva (1989. gada 3. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz elektromagnētisko saderību

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31989L0336

Oficiālais Vēstnesis L 139 , 23/05/1989 Lpp. 0019 - 0026 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 13 Sējums 18 Lpp. 0241  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 13 Sējums 18 Lpp. 0241

		Padomes Direktīva(1989. gada 3. maijs)par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz elektromagnētisko saderību(89/336/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 100.a pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],sadarbībā ar Eiropas Parlamentu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],tā kā jāpieņem pasākumi, kuru mērķis ir līdz 1992. gada 31. decembrim pakāpeniski izveidot iekšējo tirgu; tā kā iekšējais tirgus ir teritorija bez iekšējām robežām, kurā ir nodrošināta preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite;tā kā dalībvalstis ir atbildīgas par to, lai nodrošinātu pietiekamu aizsardzību radiokomunikācijas līdzekļiem, kā arī iekārtām, to daļām vai iekārtu sistēmām, kuru darbību var ietekmēt elektrisko un elektronisko ierīču radītie elektromagnētiskie traucējumi, pret šādiem traucējumiem;tā kā dalībvalstis ir arī atbildīgas par to, lai nodrošinātu, ka elektroenerģijas sadales tīkli ir aizsargāti no elektromagnētiskajiem traucējumiem, kas var ietekmēt tos un tātad to barotās iekārtas;tā kā Padomes 1986. gada 24. jūlija Direktīva 86/361/EEK par telekomunikāciju terminālu iekārtu tipveida apstiprinājumu savstarpējas atzīšanas sākumstadiju [4] jo īpaši attiecas uz šādu iekārtu normālas darbības laikā izstarotiem signāliem un publisko telekomunikāciju tīklu aizsardzību pret traucējumiem; tā kā tādējādi joprojām jānodrošina atbilstīga šo tīklu un tiem pieslēgto iekārtu aizsardzība pret īslaicīgiem gadījuma rakstura signālu izraisītiem traucējumiem, kurus var izstarot šīs iekārtas;tā kā dažās dalībvalstīs obligāti noteikumi īpaši formulē pieļaujamo elektromagnētisko traucējumu līmeni, kuru šīs iekārtas var radīt un šo iekārtu imunitātes pakāpi pret minētajiem traucējumiem; tā kā minētie obligātie noteikumi noteikti nerada atšķirīgus drošības līmeņus dažādās dalībvalstīs, bet to nevienādība kavē tirdzniecību Kopienā;tā kā jāsaskaņo valstu tiesību akti par drošību, lai garantētu elektrisko un elektronisko aparātu brīvu apriti, nepazeminot dalībvalstīs pamatoti pieņemto drošības līmeni;tā kā Kopienas tiesību akti pašreizējā veidā nodrošina, ka atkāpjoties no viena Kopienas pamatnoteikuma, proti, preču brīvas aprites, šķēršļi tirdzniecībai Kopienā, ko rada atšķirības valstu tiesību aktos, kuri attiecas uz preču realizāciju, jāpieņem, ciktāl attiecīgos noteikumus var atzīt par vajadzīgiem, lai nodrošinātu atbilstību pamatprasībām; tā kā tādējādi tiesību aktu saskaņošana šajā noteiktajā gadījumā ir jāattiecina uz tiem noteikumiem, kuri nepieciešami, lai atbilstu aizsardzības prasībām attiecībā uz elektromagnētisko saderību; tā kā šīm prasībām jāaizstāj atbilstīgi valstu tiesību akti;tā kā tādējādi šī direktīva nosaka tikai aizsardzības prasības attiecībā uz elektromagnētisko saderību; tā kā, lai atvieglotu atbilstības minētajām prasībām pārbaudi, vajadzīgi Eiropas līmenī saskaņoti standarti, kas attiecas uz elektromagnētisko saderību, lai iekārtas, kas atbilst tiem, varētu uzskatīt par atbilstīgām aizsardzības prasībām; tā kā šos Eiropas līmenī saskaņotos standartus izstrādā privātas organizācijas, un tiem jāpaliek neobligātiem; tā kā šajā nolūkā Eiropas Elektrotehnikas standartizācijas komiteja (CENELEC) atzīta kā iestāde, kas ir kompetenta šīs direktīvas darbības jomā, lai pieņemtu saskaņotus standartus atbilstīgi vispārējām pamatnostādnēm par sadarbību starp Komisiju un Eiropas Standartizācijas komiteju (CEN) un CENELEC, kas parakstīta 1984. gada 13. novembrī; tā kā šajā direktīvā saskaņoti standarti ir tehniska specifikācija (Eiropas standarti vai saskaņošanas dokuments), ko Komisijas uzdevumā apstiprinājusi CENELEC saskaņā ar noteikumiem Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvā 83/189/EEK, ar ko nosaka procedūru, kā sniegt informāciju tehnisko standartu un noteikumu jomā [5], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 88/182/EEK [6], un atbilstīgi iepriekšminētajām vispārējām pamatnostādnēm;tā kā līdz tiks pieņemti saskaņoti standarti šajā direktīvā, preču brīvu apriti Kopienas līmenī jāveicina, atzīstot to kā pārejas laika pasākumu, iekārtas, kas atbilst pieņemtajiem valstu standartiem, saskaņā ar Kopienas pārbaudes procedūru, nodrošinot tā, ka minētie valstu standarti atbilst šajā direktīvā minētajiem aizsardzības mērķiem;tā kā EK atbilstības deklarācijai, kas attiecas uz iekārtām, piemīt savas atbilstības prezumpcija šai direktīvai; tā kā šai deklarācijai jābūt izveidotai visvienkāršākajā formā;tā kā, lai Direktīvā 86/361/EEK minēto iekārtu dēļ sasniegtu efektīvu aizsardzību attiecībā uz elektromagnētisko saderību, atbilstība šīs direktīvas noteikumiem tomēr jāapstiprina ar marķējumu vai atbilstības sertifikātiem, kurus izsniedz dalībvalstīs pilnvarotās iestādes; tā kā, lai veicinātu šo iestāžu izsniegtā marķējuma un sertifikātu savstarpēju atzīšanu, jāsaskaņo kritēriji, kas ņemami vērā piešķirot šo marķējumu un sertifikātus;tā kā tomēr ir iespējams, ka šāda iekārta var traucēt radiokomunikāciju un telekomunikāciju tīklu darbību; tā kā tādēļ jāizstrādā šā riska samazināšanas procedūra;tā kā šī direktīva attiecas uz Direktīvās 76/889/EEK [7] un 76/890/EEK [8] minētajām ierīcēm un aprīkojumu, kas saistītas ar dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz elektriskās sadzīves tehnikas, pārnēsājamo darbarīku un līdzīgu ierīču radītajiem radiotraucējumiem un uz to radiotraucējumu samazināšanu, kurus rada ar starteriem apgādātas dienasgaismas spuldzes; tā kā šī iemesla dēļ minētās direktīvas ir jāatceļ,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsŠajā direktīvā.1. "Iekārta" ir visas elektriskās un elektroniskās ierīces kopā ar instalācijām, kurās ir elektriskas un/vai elektroniskas daļas.2. "Elektromagnētiskie traucējumi" ir visas elektromagnētiskās parādības, kas var samazināt iekārtas, tās daļas vai iekārtu sistēmas darbību. Elektromagnētiskie traucējumi var būt elektromagnētiskais troksnis, nevēlami signāli vai pārmaiņas pašā elektromagnētisko viļņu izplatības vidē.3. "Imunitāte" ir iekārtas, tās daļas vai iekārtu sistēmas spēja apmierinoši darboties elektromagnētisko traucējumu klātbūtnē.4. "Elektromagnētiskā savietojamība" ir iekārtas, tās daļas vai iekārtu sistēmas spēja normāli darboties elektromagnētiskajā vidē, neradot kaitīgus elektromagnētiskos traucējumus citai iekārtai, tās daļai vai iekārtu sistēmai, kas atrodas šajā vidē.5. "Kompetenta iestāde" ir jebkura iestāde, kas atbilst II pielikumā minētajiem kritērijiem un ir atzīta par tādu.6. "EK tipa pārbaudes sertifikāts" ir dokuments, kurā 10. panta 6. punktā minētā pilnvarotā iestāde apstiprina, ka pārbaudītais iekārtas modelis atbilst attiecīgajiem šīs direktīvas noteikumiem.2. pants1. Šī direktīva attiecas uz iekārtu, kas var radīt elektromagnētiskos traucējumus vai arī uz iekārtas darbību, kuru var ietekmēt šādi traucējumi.Tā formulē attiecīgās aizsardzības prasības un pārbaudes procedūras.2. Ciktāl šajā direktīvā norādītās aizsardzības prasības ir saskaņotas ar citām īpašām direktīvām attiecībā uz konkrētām iekārtām, tiktāl šī direktīva neattiecas vai zaudē spēku attiecībā uz šādu iekārtu vai aizsardzības prasībām, minētajām īpašajām direktīvām spēkā stājoties.3. Radioamatieru lietotās radioiekārtas Starptautiskās elektrosakaru konvencijas noteikumu par radiosakariem 1. panta 53. definīcijas nozīmē izslēgtas no šīs direktīvas darbības jomas, ja vien šādas iekārtas netiek piedāvātas komerciālos nolūkos.3. pantsDalībvalstis pieņem atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka 2. pantā minētas iekārtas var laist tirgū vai nodot ekspluatācijā tikai tad, ja tās atbilst šajā direktīvā noteiktajām prasībām, ja tās pareizi uzstādītas un uzturētas kārtībā, un ja šīs iekārtas tiek lietotas atbilstīgi paredzētajiem mērķiem.4. pantsIekārta, kas minēta 2. pantā, ir konstruēta tā, ka:a) tās radītie elektromagnētiskie traucējumi nepārsniedz radio un telekomunikāciju iekārtu, kā arī citu iekārtu normālai darbībai nepieciešamo šo traucējumu līmeni;b) tai ir pietiekams imunitātes pret elektromagnētiskajiem traucējumiem līmenis, kas ļauj šai iekārtai normāli darboties.Galvenās aizsardzības prasības ir norādītas III pielikumā.5. pantsDalībvalstis nedrīkst tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar elektromagnētisko savietojamību, kavēt šajā direktīvā minēto iekārtu, kuras tādējādi atbilst šīs direktīvas prasībām, realizāciju un nodošanu ekspluatācijā šo valstu teritorijā.6. pants1. Šīs direktīvas prasības neliedz piemērot jebkurā dalībvalstī šādus īpašos pasākumus:a) pasākumus attiecībā uz iekārtu nodošanu ekspluatācijā un lietošanu konkrētā vietā, lai pārvarētu esošu vai paredzamu elektromagnētiskās saderības problēmu;b) pasākumus attiecībā uz iekārtu uzstādīšanu, kas pieņemti, lai garantētu publisko telekomunikāciju tīklu un drošības nolūkiem lietoto radioviļņus uztverošu vai izstarojošu staciju aizsardzību.2. Neskarot Direktīvu 83/189/EEK, dalībvalstis informē Komisiju un citas dalībvalstis par īpašajiem pasākumiem, kas pieņemti, ievērojot 1. punktu.3. Īpašos pasākumus, kas ir atzīti par pamatotiem, iekļauj attiecīgā paziņojumā, kuru Komisija publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.7. pants1. Dalībvalstis paļaujas uz to, ka 4. pantā minētās iekārtas gadījumā aizsardzības prasības atbilst:a) attiecīgiem valstu standartiem, kas pārņem saskaņotos standartus, kuru atsauču numuri ir publicēti Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī. Dalībvalstis publicē šo savu standartu atsauču numurus;b) vai arī attiecīgiem 2. punktā minētajiem valstu standartiem, ja šādu standartu aptvertajās jomās nepastāv saskaņoti standarti.2. Dalībvalstis paziņo Komisijai savu standartu tekstus, kā minēts 1. punkta b) apakšpunktā, kurus tās uzskata par atbilstīgiem 4. pantā minētajām aizsardzības prasībām. Komisija tūlīt nosūta šos standartu tekstus citām dalībvalstīm. Saskaņā ar 8. panta 2. punktā paredzēto procedūru, Komisija informē to standartu izstrādātājas dalībvalstis, uz kuriem ir attiecināma atbilstības prezumpcija 4. pantā minētajām aizsardzības prasībām.Dalībvalstis publicē savu standartu atsauču numurus. Komisija tos publicē arī Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.3. Dalībvalstis pieņem, ja ražotājs nav piemērojis vai ir piemērojis tikai daļēji 1. punktā minētos standartus vai ja šādi standarti nepastāv, iekārtu uzskata par atbilstīgu aizsardzības prasībām un to apliecina 10. panta 2. punktā paredzētie atbilstības apliecinājuma veidi.8. pants1. Ja dalībvalsts vai Komisija uzskata, ka 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētie saskaņotie standarti tikai daļēji atbilst 4. pantā minētajām prasībām, tad attiecīgā dalībvalsts vai Komisija ar konkrēto jautājumu, izklāstot šādas rīcības iemeslus, vēršas pie Pastāvīgās komitejas (še turpmāk "Komiteja"), kas izveidota saskaņā ar Direktīvu 83/189/EEK. Komiteja nekavējoties dod atzinumu.Saņemot Komitejas atzinumu, tiklīdz iespējams Komisija informē dalībvalstis par to, vai šie standarti, kuru publikācijas minētas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā, jāatsauc pilnībā vai daļēji.2. Pēc 7. panta 2. punktā minētā paziņojuma saņemšanas, Komisija konsultējas ar Komiteju. Saņemot Komitejas atzinumu, tiklīdz iespējams, Komisija informē dalībvalstis par to, vai uz konkrētajiem valstu standartiem ir attiecināma atbilstības prezumpcija, un ja ir, tad atsauces uz šiem standartiem publicē valsts līmenī.Ja Komisija vai dalībvalsts uzskata, ka valsts standarti vairs neatbilst nepieciešamajiem nosacījumiem par 4. pantā minētajām aizsardzības prasībām uz atbilstības prezumpcijas attiecināšanu, Komisija konsultējas ar Komiteju, kura nekavējoties sniedz savu atzinumu. Saņemot Komitejas atzinumu, tiklīdz iespējams, Komisija informē dalībvalstis par to, vai uz konkrētajiem standartiem turpina attiecināt atbilstības prezumpciju, un ja nē, tad tie ir pilnībā vai daļēji jāatsauc no 7. panta 2. punktā minētajām publikācijām.9. pants1. Ja dalībvalsts pārliecinās, ka iekārta, kam pievienots kāds no 10. pantā minētajiem apliecinājuma veidiem, neatbilst 4. pantā minētajām aizsardzības prasībām, tā veic atbilstīgus pasākumus, lai iekārtu izņemtu no tirgus, aizliegtu tās realizāciju vai ierobežotu tās brīvu apriti.Attiecīgā dalībvalstis tūlīt informē Komisiju par visiem šādiem pasākumiem, motivējot tos un īpaši norādot, vai neatbilstību rada:a) neatbilstība 4. pantā minētajām aizsardzības prasībām, ja iekārta neatbilst 7. panta 1. punktā minētajiem standartiem;b) nepareiza 7. panta 1. punktā minēto standartu piemērošana;c) pašu 7. panta 1. punktā minēto standartu nepilnības.2. Tiklīdz iespējams, Komisija apspriežas ar attiecīgajām pusēm. Ja pēc šīs apspriedes Komisija konstatē, ka pasākumi ir pamatoti, tā tūlīt par to informē dalībvalsti, kura šos pasākumus ir veikusi, kā arī pārējās dalībvalstis.Ja 1. punktā minētais lēmums pieņemts sakarā ar trūkumiem standartos un ja dalībvalsts nolēmusi sāktos pasākumus turpināt, kā arī sāk 8. pantā minēto procedūru, Komisija, apspriedusies ar attiecīgajām pusēm, divos mēnešos iesniedz šo jautājumu Komitejai.3. Ja iekārtai, kas neatbilst prasībām, pievienots kāds no 10. pantā minētajiem apliecinājuma veidiem, kompetentā dalībvalsts attiecīgi vēršas pret apliecinājuma izsniedzēju un par to informē Komisiju un citas dalībvalstis.4. Komisija nodrošina, lai dalībvalstis tiktu pastāvīgi informētas par šīs procedūras norisi un rezultātiem.10. pants1. Iekārtas, kurai ražotājs piemērojis 7. panta 1. punktā minētos standartus, atbilstību šai direktīvai apliecina EK atbilstības deklarācija, ko sagatavo ražotājs vai viņa pilnvarotais Kopienā reģistrētais pārstāvis. Deklarāciju glabā pieejamu kompetentajām institūcijām 10 gadus pēc iekārtas realizācijas.Ražotājs vai viņa pilnvarotais Kopienā reģistrētais pārstāvis iekārtu vai tās iepakojumu, lietošanas instrukciju vai garantijas sertifikātu marķē ar EK atbilstības marķējumu.Ja ne ražotājs, ne viņa pilnvarotais pārstāvis nav reģistrēti Kopienā, tad personai, kas piedāvā iekārtu Kopienas tirgū, ir pienākums glabāt pieejamu šo EK atbilstības deklarāciju.Noteikumi par EK atbilstības deklarāciju un EK atbilstības marķējumu ir norādīti I pielikumā.2. Iekārtas, kurām ražotājs nav piemērojis vai tikai daļēji piemērojis 7. panta 1. punktā minētos standartus vai kurām šādi standarti nepastāv, ražotājs vai viņa pilnvarotais Kopienā reģistrētais pārstāvis tehnisko dokumentāciju glabā pieejamu attiecīgajām kompetentajām iestādēm pēc iekārtas realizācijas. Šajā dokumentācijā raksturota iekārta, norādītas lietojamās procedūras, lai nodrošinātu iekārtas atbilstību 4. pantā norādītajām aizsardzības prasībām un ietverts kompetentas iestādes izsniegts tehniskais ziņojums vai sertifikāts.Tehnisko dokumentāciju glabā pieejamu kompetentajām institūcijām 10 gadus pēc iekārtas realizācijas.Ja ne ražotājs, ne viņa pilnvarots pārstāvis nav reģistrēts Kopienā, personai, kas piedāvā iekārtu Kopienas tirgū, ir pienākums darīt pieejamu šo tehnisko dokumentāciju.Iekārtas atbilstību tehniskajā dokumentācijā minētajai informācijai pārbauda atbilstīgi 1. punktā noteiktajai procedūrai.Ievērojot šī punkta noteikumus, dalībvalstis paļaujas uz to, ka šāda iekārta atbilst 4. pantā minētajām aizsardzības prasībām.3. Ja 7. panta 1. punktā minētie standarti vēl nav pieņemti, tad vēlākais līdz 1992. gada 31. decembrim kā pārejas laiku attiecīgajai iekārtai, neskarot šā panta 2. punkta noteikumus, var turpināt piemērot valstu režīmus, kuri ir spēkā dienā, kad pieņem šo direktīvu, ievērojot minēto noteikumu atbilstību Līguma noteikumiem.4. Direktīvas 86/361/EEK 2. panta 2. punktā minētās iekārtas atbilstību šīs direktīvas noteikumiem pārbauda atbilstīgi 1. punktā noteiktajai procedūrai, līdzko ražotājs vai viņa pilnvarotais Kopienā reģistrētais pārstāvis ir saņēmuši šīs iekārtas EK tipa pārbaudes sertifikātu, kuru izsniegusi kāda no šā panta 6. punktā minētajām pilnvarotajām iestādēm.5. Radiokomunikāciju pārraidēm konstruētas iekārtas, kā definēts Starptautiskās elektrosakaru savienības konvencijā, atbilstību šīs direktīvas noteikumiem apstiprina saskaņā ar 1. punktā noteikto procedūru, līdzko ražotājs vai viņa pilnvarotais Kopienā reģistrētais pārstāvis ir saņēmuši šīs iekārtas EK tipa pārbaudes sertifikātu, kuru izsniegusi kāda no šā panta 6. punktā minētajām pilnvarotajām iestādēm.Šis noteikums neattiecas uz iepriekšminēto iekārtu, ja tā ir īpaši konstruēta un paredzēta radioamatieriem 2. panta 3. punkta nozīmē.6. Katra dalībvalsts informē Komisiju un citas dalībvalstis par šajā pantā minētajām kompetentajām iestādēm un 4. un 5. punktā minētajām organizācijām, kuras ir atbildīgas par EK tipa pārbaudes sertifikāta izsniegšanu. Komisija informācijas nolūkos publicē šo iestāžu un organizāciju sarakstu Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī un nodrošina šā saraksta atjaunināšanu.Šajā paziņojumā norāda, vai minēto iestāžu kompetencē ir pārbaudīt visas šajā direktīvā minētās iekārtas, vai to atbildība ir ierobežota un attiecināta uz konkrētām jomām.Dalībvalstis piemēro II pielikumā minētos kritērijus pilnvarojamo iestāžu novērtēšanai.Iestādes, kuras atbilst attiecīgu saskaņotu standartu noteiktiem novērtēšanas kritērijiem, uzskata par atbilstīgām iepriekšminētajiem kritērijiem.Dalībvalsts, kas apstiprinājusi iestādi, apstiprinājumu atsauc, ja konstatē, ka šī iestāde vairs neatbilst II pielikumā minētajiem kritērijiem. Tā tūlīt dara to zināmu Komisijai un pārējām dalībvalstīm.11. pantsNr. 1992. gada 1. janvāra atceļ Direktīvas 76/889/EEK un 76/890/EEK.12. pants1. Dalībvalstīs līdz 1991. gada 1. jūlijam pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas nepieciešami, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Tās par to informē Komisiju.Dalībvalstis piemēro šos noteikumus no 1992. gada 1. janvāra.2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus savu tiesību aktu noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.13. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1989. gada 3. maijāPadomes vārdā —priekšsēdētājsP. Solbes[1] OV C 322, 2.12.1987., 4. lpp.[2] OV C 262, 10.10.1988., 82. lpp. un OV C 69, 20.3.1989., 72. lpp.[3] OV C 134, 24.5.1988., 2. lpp.[4] OV L 217, 5.8.1986., 21. lpp.[5] OV L 109, 26.4.1983., 8. lpp.[6] OV L 81, 26.3.1988., 75. lpp.[7] OV L 336, 4.12.1976., 1. lpp.[8] OV L 336, 4.12.1976., 22. lpp.--------------------------------------------------I PIELIKUMS1. EK atbilstības deklarācijaEK atbilstības deklarācijā jāiekļauj šādas ziņas:- tādas iekārtas apraksts, uz kuru attiecas deklarācija,- atsauce uz specifikācijām, saskaņā ar kurām deklarē iekārtas atbilstību, un ja nepieciešams, uz ieviestajiem valstu pasākumiem, lai nodrošinātu iekārtas atbilstību direktīvas noteikumiem,- ziņas par personu, kas tiesīga parakstīties ražotāja vai viņa pilnvarotā pārstāvja vietā,- ja nepieciešams, atsauce uz EK tipa pārbaudes sertifikātu, ko izsniegusi pilnvarotā iestāde.2. EK atbilstības marķējums- EK atbilstības marķējums sastāv no burtiem CE, kā norādīts turpmāk, un tā gada skaitļiem, kad šī iekārta tika marķēta,+++++ TIFF +++++- ja nepieciešams, šim marķējumam pievieno īpašus burtus, kurus lieto pilnvarotā iestāde, kura izsniedz EK tipa pārbaudes sertifikātus,- ja uz iekārtu attiecas citas direktīvas, kuras paredz EK atbilstības marķējuma lietošanu, tad minētās iekārtas marķēšana ar EK atbilstības marķējumu norāda arī uz atbilstību šo direktīvu attiecīgajām prasībām.--------------------------------------------------II PIELIKUMSPilnvarojamo iestāžu novērtēšanas kritērijiDalībvalstu izraudzītajām iestādēm jāatbilst šādiem obligātiem nosacījumiem.1. Tām ir personāls, vajadzīgie līdzekļi un iekārtas.2. To personālam ir vajadzīgās zināšanas un profesionāla godprātība.3. To darbinieki un tehniskais personāls, izdarot pārbaudes, gatavojot ziņojumus, izsniedzot sertifikātus un veicot šajā direktīvā paredzēto pārbaudi, ir objektīvs attieksmē pret visām aprindām, grupām vai personām, kas tieši vai netieši saistītas ar konkrēto produktu.4. Personāls neizpauž dienesta noslēpumus.5. To darbiniekiem ir civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas polises, ja vien, saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, šo apdrošināšanu nesedz valsts.Kompetentas dalībvalstu iestādes periodiski pārbauda 1. un 2. punktā minēto nosacījumu izpildi.--------------------------------------------------III PIELIKUMSGalveno aizsardzības prasību ilustratīvs sarakstsIekārtas radītais maksimālais elektromagnētisko traucējumu līmenis nedrīkst traucēt it īpaši šādu iekārtu darbību:a) mājas radiouztvērēju un televizoru darbību;b) rūpniecisko iekārtu darbību;c) pārnēsājamo radioaparātu darbību;d) pārnēsājamo radioaparātu un komerciālo radiotelefonu iekārtu darbību;e) medicīnas un zinātnes vajadzībām paredzēto iekārtu darbību;f) informācijas tehnoloģijas iekārtu darbību;g) mājsaimniecības elektrisko un elektronisko ierīču darbību;h) aeronavigācijas un kuģu navigācijas iekārtu darbību;i) apmācībai paredzēto iekārtu darbību;j) telekomunikāciju tīklu un to iekārtu darbību;k) skaņas un televīzijas apraides raidītāju darbību;l) parasto un dienasgaismas lampu darbību.Iekārtas, un jo īpaši no a) līdz l) apakšpunktā minētās iekārtas, jākonstruē tā, lai tām būtu atbilstīgs elektromagnētiskās imunitātes līmenis parastā elektromagnētiskās saderības vidē, kurā iekārtas ir paredzēts lietot tā, ka ļauj tām darboties bez traucējumiem, ņemot vērā 7. pantā noteiktajiem standartiem atbilstīgu iekārtu radītu elektromagnētisko traucējumu līmeni.Nepieciešamajai informācijai, lai iekārtu varētu lietot atbilstīgi paredzētajiem mērķiem, jābūt iekļautai iekārtas lietošanas instrukcijā.--------------------------------------------------


title: Padomes direktīva (1968. gada 20. decembris), ar ko EEK dalībvalstīm uzliek pienākumu uzturēt jēlnaftas un/vai naftas produktu obligātas rezerves

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31968L0414

Oficiālais Vēstnesis L 308 , 23/12/1968 Lpp. 0014 - 0016 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 12 Sējums 1 Lpp. 0028  Speciālizdevums dāņu valodā: Sērija I Nodaļa 1968(II) Lpp. 0575  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 12 Sējums 1 Lpp. 0028  Speciālizdevums angļu valodā: Sērija I Nodaļa 1968(II) Lpp. 0586  Speciālizdevums grieķu valodā Nodaļa 12 Sējums 1 Lpp. 0039  Speciālizdevums spāņu valodā: Nodaļa 12 Sējums 1 Lpp. 0125  Speciālizdevums portugāļu valodā Nodaļa 12 Sējums 1 Lpp. 0125

		Padomes direktīva(1968. gada 20. decembris),ar ko EEK dalībvalstīm uzliek pienākumu uzturēt jēlnaftas un/vai naftas produktu obligātas rezerves(68/414/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 103. pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu [1], tā kā pieaug importētas jēlnaftas un naftas produktu nozīme Kopienas apgādē ar enerģiju;tā kā jebkuras, pat īslaicīgas grūtības, kuru dēļ samazinās no trešām valstīm ievesto naftas produktu krājumi, var radīt nopietnus Kopienas saimnieciskās darbības traucējumus;tā kā Kopienai šā iemesla dēļ jābūt spējīgai šādos gadījumos novērst vai vismaz samazināt kaitīgas sekas;tā kā krīze krājumu papildināšanā var rasties pēkšņi un tā kā šā iemesla dēļ ļoti svarīgi uzreiz noskaidrot, kādi līdzekļi vajadzīgi, lai varētu izlīdzināt iespējamo deficītu;tā kā šajā nolūkā dalībvalstīs ir jāpalielina jēlnaftas un naftas produktu apgādes drošība, izveidojot un uzturot svarīgāko naftas produktu obligāti vajadzīgās rezerves;tā kā vietējā ražošana palīdz nodrošināt apgādi;tā kā ražošanas apstākļi Kopienā un labāk nodrošināta apgāde, ko dod šāda ražošana, attaisno to, ka dalībvalstis rezervju uzturēšanai var maksimāli izmantot importu,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsDalībvalstis pieņem tādus normatīvus vai administratīvus aktus, kas var būt vajadzīgi, lai saskaņā ar 2. un 7. pantu vienmēr uzturētu savas naftas produktu rezerves visām 3. pantā uzskaitītajām naftas produktu kategorijām tādā apjomā, kas valstī vismaz 65 dienas atbildis dienas caurmēra patēriņam iepriekšējā kalendārā gadā.To iekšējā patēriņa daļu, ko nosedz attiecīgajā valstī uz vietas ražotie naftas derivāti, var atrēķināt no minētā patēriņa, bet ne vairāk kā 15 % apjomā.Degvielas krājumus, kas atrodas jūras kuģos, neņem vērā iekšējā patēriņa aprēķinos.2. pantsCiktāl tas nav pretrunā ar 1. pantu, dalībvalstis var atbrīvot uzņēmumus no pienākuma glabāt aiztures apjomam, kas mazāks par to naftas produktu kopapjomu, kuru šie uzņēmumi saražo no pašu valstī iegūtas jēlnaftas.3. pantsAprēķinot iekšējo patēriņu, ņem vērā šādas produktu kategorijas:- benzīns un aviācijas degviela (aviācijas benzīns un benzīna tipa reaktīvo dzinēju degviela),- gāzeļļa, dīzeļdegviela, petroleja un petrolejas tipa reaktīvo dzinēju degviela,- kurināmais mazuts.4. pantsDalībvalstis iesniedz Komisijai saskaņā ar 5. un 6. pantu sastādītu statistikas pārskatu par rezervēm katra ceturkšņa beigās un uzrāda, cik caurmēra patēriņa dienām iepriekšējā kalendārā gadā atbilst šīs rezerves. Šāds pārskats jāiesniedz deviņdesmit dienās pēc ceturkšņa beigām.5. pantsRezervju statistikas pārskatā, kas paredzēts 4. pantā, gatavos produktus uzskaita atbilstīgi to faktiskajam svaram tonnās. Jēlnaftu un tās starpproduktus uzskaita:- proporcionāli katras kategorijas produktu daudzumam, kas iepriekšējā kalendārā gadā naftas pārstrādes rūpnīcās iegūts attiecīgajā valstī, vai- pamatojoties uz attiecīgās valsts naftas pārstrādes rūpnīcu ražošanas plānu kārtējam gadam, vai- pamatojoties uz attiecību starp to produktu kopapjomu, kas iepriekšējā kalendārā gadā saražoti attiecīgajā valstī un uz ko attiecas pienākums uzturēt rezerves, un attiecīgajā gadā izlietoto jēlnaftas kopapjomu. Iepriekšminētais neattiecas vairāk kā uz 10 % no obligātā kopapjoma pirmajai un otrajai kategorijai (benzīnam un gāzeļļām) un ne vairāk kā uz 50 % trešajai kategorijai (kurināmajam mazutam).Ja sajaucamas sastāvdaļas paredzēts pārstrādāt 3. pantā uzskaitītajos produktos, to vietā var uzskaitīt produktus, kam tās paredzētas.6. pants1. Aprēķinot 1. pantā paredzēto obligāti vajadzīgo rezervju apjomu, statistikas pārskatā aplūko tikai to daudzumu, kas pilnībā būtu dalībvalsts rīcībā, ja sāktos naftas apgādes grūtības.Kā paredzēts 2. punktā, šīm rezervēm jāatrodas attiecīgās valsts teritorijā.2. Īstenojot šo direktīvu, vienas dalībvalsts teritorijā var izvietot rezerves citā dalībvalstī reģistrētu uzņēmumu vajadzībām, ja šo valstu valdības par to īpaši vienojas.Šādos gadījumos dalībvalsts, kuras teritorijā glabājas rezerves, nedrīkst pretoties to pārvietošanai uz citām dalībvalstīm. Tā, cik iespējams, pārbauda šādas rezerves, bet neietver tos savos statistikas pārskatos. Dalībvalsts, kuras vajadzībām glabā šīs rezerves, var ietvert tās savos statistikas pārskatos.Šā punkta pirmajā daļā minēto nolīgumu projektus sūta Komisijai, kas attiecīgajām valdībām var darīt zināmas savas piezīmes. Kad šādus nolīgumus noslēdz, tos dara zināmus Komisijai, kas par tām informē pārējās dalībvalstis.Nolīgumus noslēdz, ievērojot šādus nosacījumus:- tai jāattiecas uz jēlnaftu un visiem naftas produktiem, uz ko attiecas šī direktīva,- tajā jānorāda procedūras, kā pārbaudīt un noteikt esošās rezerves,- tā vienmēr jānoslēdz uz nenoteiktu laiku,- tai jānosaka, ja gadījumā, ja paredzēta iespēja vienpusēji anulēt nolīgumu, tas nav spēkā gadījumā, ja sākas apgādes krīze, un Komisija katrā ziņā jau iepriekš saņem informāciju par jebkura nolīguma anulēšanu.3. Ievērojot 1. punktu, rezervēs var ieskaitīt:- krājumus, kas atrodas uz naftas tankkuģiem ostās, ja tie paredzēti izkraušanai un ostas formalitātes ir nokārtotas,- krājumus, kas atrodas izkraušanas ostās,- krājumus, kas atrodas rezervuāros naftas cauruļvadu sākumā,- krājumus, kas atrodas naftas pārstrādes rūpnīcu rezervuāros, izņemot krājumus caurulēs un pārstrādes rūpnīcās,- krājumus, ko glabā pārstrādes rūpnīcas, importētājas firmas, noliktavu vai vairumtirdzniecības firmas,- krājumus, ko glabā liela apjoma patērētāji saskaņā ar attiecīgās valsts likumiem, kas attiecas uz pienākumu uzturēt pastāvīgus krājumus,- krājumus, ko glabā liellaivās un piekrastes kuģniecības kuģos, ko izmanto pārvadājumiem valsts iekšienē, ciktāl kompetentas iestādes var pārraudzīt šos krājumus, un ar noteikumu, ka tie ir tūlīt pieejami.Statistikas pārskatā attiecīgi neietver:vietējo jēlnaftu, kas vēl nav iegūta, krājumus, kas paredzēti jūras kuģu degvielai, krājumus, kas atrodas tieši tranzītā, izņemot 2. punktā minētos krājumus, krājumus cauruļvados, autocisternās un dzelzceļa cisternās, sadales punktu tvertnēs, kā arī krājumus, kas pieder maziem patērētājiem. Arī bruņoto spēku glabātos krājumus un tos krājumus, ko bruņotiem spēkiem glabā naftas sabiedrības, neietver statistikas pārskatā.7. pantsJa Kopienā rodas naftas piegādes grūtības, Komisija pēc jebkuras dalībvalsts lūguma vai pēc pašas ierosmes sarīko dalībvalstu apspriedi.Izņemot īpaši steidzamus gadījumus vai gadījumus, kad jāapmierina niecīgas vietējās vajadzības, dalībvalstis pirms minētajām apspriedēm atturas samazināt savas rezerves līdz apjomam, kas būtu mazāks par obligāto minimumu.Dalībvalstis informē Komisiju par jebkuru savu rezerves krājumu samazinājumu un cik vien iespējams drīz dara zināmu:- dienu, kad rezervju apjoms ir kļuvis mazāks par obligāto minimumu,- šāda samazinājuma iemeslus,- pasākumus rezervju atjaunošanai, ja tādus veic,- ja iespējams, vērtējumu tam, kā var mainīties rezervju stāvoklis, kamēr tās paliek mazākas par obligāto minimumu.8. pantsŠīs direktīvas paredzētās rezerves izveido iespējami drīz pēc tās izziņošanas, bet ne vēlāk kā 1971. gada 1. janvārī.Dalībvalstis informē Komisiju par šajā sakarā veiktajiem pasākumiem.9. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1968. gada 20. decembrīPadomes vārdā —priekšsēdētājsV. Lattanzio[1] OV 20, 06.02.1965., 330./65. lpp.--------------------------------------------------