title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/95/ES ( 2011. gada 13. decembris ) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (pārstrādāta versija)

text:
               20.12.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 337/9

         EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2011/95/ES
   (2011. gada 13. decembris)
   par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu
   (pārstrādāta versija)
   EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 78. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
   saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (2),
   tā kā:

               (1)

               Padomes Direktīvā 2004/83/EK (2004. gada 29. aprīlis) par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiskā aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (3), ir jāizdara vairākas būtiskas izmaiņas. Skaidrības labad minētā direktīva būtu jāpārstrādā.

               (2)

               Kopējas patvēruma politikas, tostarp kopējas Eiropas patvēruma sistēmas izveide ir daļa no Eiropas Savienības mērķa pakāpeniski radīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas ir atvērta tiem, kuri, apstākļu spiesti, likumīgi meklē aizsardzību Savienībā.

               (3)

               Eiropadome 1999. gada 15. un 16. oktobrī Tamperē īpašā sanāksmē vienojās izveidot kopēju Eiropas patvēruma sistēmu, kuras pamatā būtu 1951. gada 28. jūlija Ženēvas konvencijas par bēgļa statusu (“Ženēvas konvencija”), kas papildināta ar 1967. gada 31. janvāra Ņujorkas protokolu (“Protokols”), pilnīga un visaptveroša piemērošana, tādējādi apstiprinot neizraidīšanas principu un nodrošinot, ka nevienu personu neizdod atpakaļ vajāšanai.

               (4)

               Ženēvas konvencija un protokols veido pamatu bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskajam režīmam.

               (5)

               Tamperes secinājumi paredz, ka kopējas Eiropas patvēruma sistēmas ietvaros sākotnējā posmā būtu jātuvina noteikumi par personu atzīšanu par bēgļiem un bēgļa statusa saturu.

               (6)

               Tamperes secinājumi arī paredz, ka noteikumi par bēgļa statusu būtu jāpapildina ar pasākumiem par alternatīvo aizsardzības veidiem, piedāvājot atbilstošu statusu jebkurai personai, kam nepieciešama šāda aizsardzība.

               (7)

               Kopējas Eiropas patvēruma sistēmas izveides pirmais posms ir pabeigts. Eiropadome 2004. gada 4. novembra sanāksmē pieņēma Hāgas programmu, kurā noteikti mērķi, kas jāīsteno brīvības, drošības un tiesiskuma jomā laika posmā no 2005. līdz 2010. gadam. Šajā saistībā Hāgas programmā Eiropas Komisija tika aicināta pabeigt pirmā posma tiesību aktu novērtēšanu un iesniegt Eiropas Parlamentam un Padomei otrā posma tiesību aktus un pasākumus, lai tos varētu pieņemt līdz 2010. gada beigām.

               (8)

               Eiropas Imigrācijas un patvēruma paktā, kas pieņemts 2008. gada 15. un 16. oktobrī, Eiropadome norādīja, ka dalībvalstīs joprojām pastāv būtiskas atšķirības, piešķirot aizsardzību, un ka aizsardzības veidi ir dažādi, un aicināja nākt klajā ar jaunām ierosmēm, lai pabeigtu Hāgas programmā paredzēto kopējas Eiropas patvēruma sistēmas izveidi un tādējādi sniegtu augstāka līmeņa aizsardzību.

               (9)

               Stokholmas programmā Eiropadome atkārtoti pauž apņemšanos ievērot mērķi par kopējās aizsardzības un solidaritātes telpas izveidi vēlākais līdz 2012. gadam attiecībā uz personām, kurām ir noteikta starptautiskā aizsardzība, pamatojoties uz kopīgu patvēruma procedūru un vienotu statusu, kas noteikti Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 78. pantā.

               (10)

               Ņemot vērā veiktā izvērtējuma rezultātus, šajā posmā ir lietderīgi apstiprināt principus, kas ir pamatā Direktīvai 2004/83/EK, kā arī censties panākt noteikumu tuvināšanas augstāku līmeni starptautiskās aizsardzības atzīšanas un tās satura jomā, pamatojoties uz augstākiem standartiem.

               (11)

               Būtu jāpiešķir Eiropas Bēgļu fonda un Eiropas patvēruma atbalsta biroja līdzekļi, lai sniegtu pienācīgu atbalstu pasākumiem dalībvalstīs, ieviešot kopējās Eiropas patvēruma sistēmas otrajā posmā noteiktos standartus, jo īpaši tajās dalībvalstīs, kuras saskaras ar savu patvēruma sistēmu īpašu un nesamērīgu noslogojumu, kam par iemeslu ir to ģeogrāfiskā vai demogrāfiskā situācija.

               (12)

               Šīs direktīvas galvenais mērķis ir, no vienas puses, nodrošināt, ka dalībvalstis piemēro vienotus kritērijus, lai identificētu personas, kam patiesi nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un, no otras puses, nodrošināt, lai minētajām personām visās dalībvalstīs būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis.

               (13)

               To noteikumu tuvināšanai, saskaņā ar kuriem personas atzīst par bēgļiem, kā arī to noteikumu tuvināšanai, kas nosaka bēgļa statusa un alternatīvā aizsardzības statusa saturu, vajadzētu palīdzēt ierobežot starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju otrreizējo kustību starp dalībvalstīm, ja šādu kustību izraisa vienīgi atšķirības tiesiskajā regulējumā.

               (14)

               Dalībvalstīm vajadzētu būt pilnvarām ieviest vai uzturēt noteikumus, kas ir labvēlīgāki par šajā direktīvā paredzētiem standartiem, tiem trešo valstu valstspiederīgajiem vai bezvalstniekiem, kas pieprasa starptautisko aizsardzību no dalībvalsts, ja šāds pieprasījums pamatots ar to, ka attiecīgā persona ir bēglis Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta nozīmē, vai arī tā ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību.

               (15)

               Šī direktīva neattiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem vai bezvalstniekiem, kam atļauts palikt dalībvalstu teritorijā ne tādēļ, ka viņiem nepieciešama starptautiskā aizsardzība, bet pamatojoties uz diskrecionāri pieņemtu lēmumu līdzjūtības vai humānu iemeslu dēļ.

               (16)

               Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Šī direktīva jo īpaši cenšas nodrošināt, ka pilnībā tiek respektēta cilvēka cieņa un patvēruma pieteikuma iesniedzēja un viņu pavadošo ģimenes locekļu tiesības uz patvērumu, un veicināt minētās Hartas 1., 7., 11., 14., 15., 16., 18., 21., 24., 34. un 35. panta piemērošanu, un tādēļ tā būtu attiecīgi jāīsteno.

               (17)

               Attieksmē pret personām, uz kurām attiecas šī direktīva, dalībvalstīm ir saistības atbilstīgi to pieņemtiem starptautisko tiesību instrumentiem, tostarp jo īpaši tiem, kuros ir noteikts diskriminācijas aizliegums.

               (18)

               Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstīm pirmkārt būtu jāņem vērā “bērna intereses” saskaņā ar ANO 1989. gada Konvenciju par bērna tiesībām. Izvērtējot bērna intereses, dalībvalstīm jo īpaši būtu pienācīgi jāņem vērā ģimenes vienotības princips, nepilngadīgās personas labklājība un sociālā attīstība, drošības un aizsardzības apsvērumi un paša nepilngadīgā uzskati, ja vien tas iespējams saskaņā ar viņa vecuma un brieduma pakāpi.

               (19)

               Nepieciešams paplašināt ģimenes locekļu jēdzienu, ņemot vērā dažādus īpašos atkarības apstākļus, un īpašu uzmanību pievērst bērna interesēm.

               (20)

               Šī direktīva neskar protokolu par patvērumu Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņiem, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību (LES) un LESD.

               (21)

               Bēgļa statusa atzīšana ir deklaratīvs akts.

               (22)

               Nosakot bēgļa statusu saskaņā ar Ženēvas konvencijas 1. pantu, apspriešanās ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Augsto komisāru bēgļu jautājumos (UNHCR) var sniegt dalībvalstīm noderīgas vadlīnijas.

               (23)

               Būtu jānosaka standarti bēgļa statusa definēšanai un saturam, lai dotu norādījumu dalībvalstu kompetentajām struktūrām Ženēvas konvencijas piemērošanā.

               (24)

               Nepieciešams ieviest vienotus kritērijus patvēruma pieteikuma iesniedzēju atzīšanai par bēgļiem Ženēvas konvencijas 1. panta nozīmē.

               (25)

               Jo īpaši nepieciešams ieviest vienotus jēdzienus par aizsardzības vajadzībām, kas rodas uz vietas; kaitējuma un aizsardzības avotiem; iekšējo aizsardzību un vajāšanu, tostarp vajāšanas iemeslus.

               (26)

               Aizsardzību var nodrošināt valsts vai partijas vai organizācijas, tostarp starptautiskās organizācijas, kas atbilst šajā direktīvā izklāstītajiem nosacījumiem un kuras kontrolē reģionu vai lielāku apgabalu valsts teritorijā, jomās, kurās tās to vēlas un spēj. Šādai aizsardzībai vajadzētu būt efektīvai un neierobežotai laikā.

               (27)

               Iekšējai aizsardzībai pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu vajadzētu būt efektīvi pieejamai pieteikuma iesniedzējam tajā izcelsmes valsts daļā, uz kuru viņš var droši un likumīgi ceļot, kurā viņš var tikt uzņemts un kurā, kā var pamatoti pieņemt, viņš uzturēsies. Ja vajāšanu īsteno vai būtisku kaitējumu var nodarīt valsts vai valsti pārstāvošas personas vai struktūras, būtu jāpieņem, ka pieteikuma iesniedzējam nav pieejama efektīva aizsardzība. Ja minētais pieteikuma iesniedzējs ir nepilngadīgais bez pavadības, tādu atbilstošu aprūpes un aizbildnības risinājumu īstenošanas iespēju pieejamība, kas ir nepilngadīgā bez pavadības interesēs, būtu jāizvērtē vienlaikus ar izvērtējumu par minētās aizsardzības faktisko pieejamību.

               (28)

               Novērtējot nepilngadīgu personu starptautiskās aizsardzības pieteikumus, nepieciešams, lai dalībvalstis ņemtu vērā vajāšanas veidus, kas īpaši attiecas uz bērniem.

               (29)

               Viens no nosacījumiem, lai personu kvalificētu kā bēgli Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta nozīmē, ir cēloņsakarība starp vajāšanas iemesliem, proti, rase, reliģija, tautība, politiskā pārliecība vai piederība noteiktai sociālai grupai, un vajāšanas darbībām vai aizsardzības pret šādām darbībām trūkums.

               (30)

               Vienlīdz nepieciešams ieviest vienotu jēdzienu attiecībā uz vajāšanas pamatojumu “piederība noteiktai sociālai grupai”. Lai definētu noteiktu sociālo grupu, būtu pienācīgi jāņem vērā jautājumi, kas izriet no pieteikuma iesniedzēja dzimuma, tostarp dzimuma identitāte un seksuālā orientācija, kas var būt saistītas ar noteiktām tiesību tradīcijām un ieražām, kuru dēļ tiek kropļoti dzimumorgāni, notiek piespiedu sterilizācija vai aborts, ciktāl šie jautājumi ir saistīti ar pieteikuma iesniedzēja pamatotām bailēm no vajāšanas.

               (31)

               Darbības, kas ir pretējas ANO principiem un mērķiem, kuri izklāstīti ANO Statūtu preambulā un 1. un 2. pantā un cita starpā ietverti ANO rezolūcijās, kas attiecas uz terorisma apkarošanas pasākumiem un noteic, ka “terorisma darbības, metodes un prakse ir pretējas ANO mērķiem un principiem” un ka “apzināta terorisma aktu finansēšana, plānošana un kūdīšana uz tiem arī ir pretēja ANO mērķiem un principiem”.

               (32)

               Kā minēts 14. pantā, “statuss” var ietvert arī bēgļa statusu.

               (33)

               Būtu jānosaka arī standarti, lai definētu alternatīvo aizsardzības statusu un noteiktu tā saturu. Alternatīvajai aizsardzībai vajadzētu būt komplementārai un papildus tai bēgļu aizsardzībai, kāda paredzēta Ženēvas konvencijā.

               (34)

               Nepieciešams ieviest vienotus kritērijus, uz kuru pamata personas, kas iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ir atzīstamas par tiesīgām saņemt alternatīvo aizsardzību. Minētajiem kritērijiem būtu jāizriet no starptautiskām saistībām saskaņā ar cilvēktiesību instrumentiem un dalībvalstīs pastāvošās prakses.

               (35)

               Risks, kādam vispārīgi pakļauti valsts iedzīvotāji vai valsts iedzīvotāju daļa, parasti pats par sevi nerada individuālus draudus, kas būtu kvalificējami kā būtisks kaitējums.

               (36)

               Ģimenes locekļi to saiknes ar bēgli dēļ parasti ir neaizsargāti pret vajāšanas darbībām tādā veidā, kas varētu būt pamats bēgļa statusam.

               (37)

               Valsts drošības un sabiedriskās kārtības jēdziens attiecas arī uz gadījumiem, kad trešās valsts valstspiederīgie ir tādas asociācijas biedri, kas atbalsta starptautisko terorismu vai kas atbalsta šādu asociāciju.

               (38)

               Pieņemot lēmumu par tiesībām uz šajā direktīvā paredzētajiem pabalstiem, dalībvalstīm būtu pienācīgi jāņem vērā bērna intereses, kā arī īpašie apstākļi, kuros no starptautiski aizsargājamās personas ir atkarīgi tās tuvi radinieki, kuri jau atrodas dalībvalstī, un kuri nav minētās starptautiski aizsargājamās personas ģimenes locekļi. Ārkārtas apstākļos, kuros starptautiski aizsargājamās personas tuvs radinieks ir laulāts nepilngadīgais, ko nepavada viņa laulātais, nepilngadīgā intereses var tikt saistītas ar viņa izcelsmes ģimeni.

               (39)

               Īstenojot Stokholmas programmas aicinājumu noteikt bēgļu vai tādu personu vienotu statusu, kuras ir tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, izņemot atkāpes, kas ir nepieciešamas un objektīvi pamatotas, alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, būtu jāpiešķir tādas pašas tiesības un pabalsti, ko piešķir bēgļiem saskaņā ar šo direktīvu, un uz tām būtu jāattiecina tādi paši atbilstības nosacījumi.

               (40)

               Starptautisko saistību noteiktajās robežās dalībvalstis var noteikt, ka pirms tiek piešķirta pieeja nodarbinātībai, sociālajai labklājībai, veselības aprūpei un integrācijas iespējām, jābūt izdotai uzturēšanās atļaujai.

               (41)

               Lai veicinātu, ka starptautiskās aizsardzības saņēmēji efektīvi izmanto tiesības un pabalstus, kas noteikti šajā direktīvā, nepieciešams ņemt vērā to īpašās vajadzības un konkrētās integrācijas problēmas, ar kurām tie saskaras. Neskarot dalībvalstu iespēju paredzēt vai atstāt spēkā labvēlīgākus standartus, šādas vērā ņemšanas rezultātam parasti nevajadzētu būt labvēlīgākam regulējumam par to, ko tās nodrošina saviem valstspiederīgajiem.

               (42)

               Šādā kontekstā būtu jācenšas jo īpaši pievērsties problēmām, kuru dēļ starptautiskās aizsardzības saņēmēji nevar efektīvi piekļūt ar nodarbinātību saistītām izglītības un arodmācību iespējām, kas cita starpā ir saistīts ar ierobežotām finanšu iespējām.

               (43)

               Šī direktīva neattiecas uz finanšu pabalstiem, ko dalībvalstis piešķir, lai veicinātu izglītību.

               (44)

               Jāapsver īpaši pasākumi, lai efektīvi pievērstos praktiskām grūtībām, ar kurām saskaras starptautiskās aizsardzības saņēmēji attiecībā uz viņu ārvalstu diplomu, apliecību vai citu oficiālu kvalifikācijas apliecinājumu autentifikāciju, jo īpaši tad, ja nav dokumentāru pierādījumu un viņi nespēj segt izmaksas, kas saistītas ar atzīšanas procedūrām.

               (45)

               Lai izvairītos no sociālām grūtībām, ir lietderīgi starptautiskās aizsardzības saņēmējiem sociālās palīdzības ietvaros bez diskriminācijas nodrošināt adekvātu sociālo labklājību un iztikas līdzekļus. Attiecībā uz sociālo palīdzību valsts tiesību aktos būtu sīki jānosaka kārtība, kādā alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, piešķir pamata pabalstus. Iespēja ierobežot šādu palīdzību tikai pamata pabalstu apmērā jāsaprot tādā nozīmē, ka tā atbilst vismaz minimālam ienākumu atbalstam, palīdzībai slimības vai grūtniecības gadījumā un palīdzībai vecākiem, ja minētie pabalsti tiek piešķirti valstspiederīgajiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

               (46)

               Starptautiskās aizsardzības saņēmējiem būtu jānodrošina pieeja veselības aprūpei, tostarp fiziskās un garīgās veselības aprūpei.

               (47)

               Integrācijas programmās, kas tiek paredzētas bēgļa statusa un alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, pēc iespējas būtu jāņem vērā viņu īpašās vajadzības un situācijas specifika, tostarp vajadzības gadījumā nodrošinot atbilstošu valodas apmācību un sniedzot informāciju par individuālajām tiesībām un pienākumiem saistībā ar viņu aizsargājamās personas statusa attiecīgajā dalībvalstī.

               (48)

               Šīs direktīvas īstenošana būtu regulāri jānovērtē, jo īpaši ņemot vērā dalībvalsts starptautisko saistību attīstību attiecībā uz neizraidīšanu, darba tirgus attīstību dalībvalstīs, kā arī kopējo integrācijas pamatprincipu attīstību.

               (49)

               Tā kā šīs direktīvas mērķi, proti, izveidot standartus dalībvalstu starptautiskās aizsardzības sniegšanai trešo valstu valstspiederīgajiem un bezvalstniekiem, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un piešķirtās aizsardzības saturu, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka minētās direktīvas mēroga vai iedarbības dēļ šo mērķi labāk var sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.

               (50)

               Saskaņā ar 1. un 2. pantu un 4.a panta 1. punktu 21. protokolā par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots LES un LESD, un neskarot minētā protokola 4. pantu, Apvienotā Karaliste un Īrija nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un tām šī direktīva nav saistoša un nav jāpiemēro.

               (51)

               Saskaņā ar 1. un 2. pantu 22. protokolā par Dānijas nostāju, kas pievienots LES un LESD, Dānija nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un Dānijai šī direktīva nav saistoša un nav jāpiemēro.

               (52)

               Pienākums transponēt šo direktīvu valsts tiesību aktos būtu jāattiecina tikai uz tiem noteikumiem, kas ir būtiski grozījumi, salīdzinot ar Direktīvu 2004/83/EK. Pienākums transponēt noteikumus, kas nav grozīti, izriet no minētās direktīvas.

               (53)

               Šī direktīva nedrīkstētu skart dalībvalstu pienākumus attiecībā uz I pielikuma B daļā minēto termiņu Direktīvas 2004/83/EK transponēšanai to tiesību aktos,

         IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
   I   NODAĻA

      VISPĀRĪGI NOTEIKUMI

   1. pants
   Mērķis
   Šīs direktīvas mērķis ir noteikt standartus, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, lai noteiktu vienotu bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un lai noteiktu piešķirtās aizsardzības saturu.
   2. pants
   Definīcijas
   Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

               a)

               “starptautiskā aizsardzība” ir bēgļa un alternatīvās aizsardzības statuss, kā noteikts e) un g) apakšpunktā;

               b)

               “starptautiskās aizsardzības saņēmējs” ir persona, kurai ir piešķirts bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss, kā noteikts e) un g) apakšpunktā;

               c)

               “Ženēvas konvencija” ir Ženēvas 1951. gada 28. jūlija Konvencija par bēgļa statusu, kas grozīta ar Ņujorkas 1967. gada 31. janvāra protokolu;

               d)

               “bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, atrazdamies ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, to pašu iepriekš minēto iemeslu dēļ nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties, un uz kuru neattiecas 12. pants;

               e)

               “bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;

               f)

               “persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī, vai ja bezvalstnieks atgrieztos savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tam draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts, un kas nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību;

               g)

               “alternatīvās aizsardzības statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku kā personu, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību;

               h)

               “starptautiskās aizsardzības pieteikums” ir pieprasījums, ko dalībvalstij iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas cenšas saņemt bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusu un kas nepārprotami nepieprasa cita veida aizsardzību, kura ir ārpus šīs direktīvas darbības jomas un par kuru var iesniegt atsevišķu pieteikumu;

               i)

               “pieteikuma iesniedzējs” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu, par kuru vēl nav pieņemts galīgais lēmums;

               j)

               “ģimenes locekļi”, ciktāl šāda ģimene jau pastāvējusi izcelsmes valstī, ir šādi starptautiskās aizsardzības saņēmēja ģimenes locekļi, kas atrodas tajā pašā dalībvalstī saistībā ar starptautiskās aizsardzības pieteikumu:

                           —

                           starptautiskās aizsardzības saņēmēja laulātais vai viņa neprecējies partneris, ar kuru viņam ir stabilas attiecības, ja atbilstīgi dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem vai praksi neprecētus pārus uzskata par pielīdzināmiem precētiem pāriem,

                           —

                           pirmajā ievilkumā minēto pāru vai starptautiskās aizsardzības saņēmēja nepilngadīgie bērni ar nosacījumu, ka viņi ir neprecējušies, un neatkarīgi no tā, vai viņi ir dzimuši laulībā vai ārlaulībā, vai arī ir adoptēti, kā noteikts attiecīgās valsts tiesību aktos,

                           —

                           tēvs, māte vai cits pieaugušais, kas saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem vai praksi ir atbildīgs par starptautiskās aizsardzības saņēmēju, ja minētais starptautiskās aizsardzības saņēmējs ir nepilngadīgs vai neprecējies;

               k)

               “nepilngadīgais” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas jaunāks par 18 gadiem;

               l)

               “nepilngadīgais bez pavadības” ir nepilngadīgais, kas ieradies dalībvalstu teritorijā bez tādu pieaugušo pavadības, kuri ir par viņu atbildīgi saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem vai praksi, kamēr šāda persona nav par viņu uzņēmusies aizgādību; tas ietver nepilngadīgo, kas ir palicis bez pavadības pēc ierašanās dalībvalstīs;

               m)

               “uzturēšanās atļauja” ir jebkura atļauja, ko izsniegusi dalībvalsts iestāde minētās valsts tiesību aktos paredzētajā veidā, kas atļauj trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam uzturēties tās teritorijā;

               n)

               “izcelsmes valsts” ir valstspiederības valsts vai valstis vai bezvalstniekiem – agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts vai valstis.

         3. pants
   Labvēlīgāki standarti
   Dalībvalstis var ieviest vai saglabāt labvēlīgākus standartus, lai noteiktu, kas kvalificējams kā bēglis vai persona, kura tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību, un noteiktu starptautiskās aizsardzības saturu, ciktāl šādi standarti ir saderīgi ar šo direktīvu.
   II   NODAĻA

      STARPTAUTISKĀS AIZSARDZĪBAS PIETEIKUMU NOVĒRTĒŠANA

   4. pants
   Faktu un apstākļu novērtēšana
   1.   Dalībvalstis var uzskatīt par pieteikuma iesniedzēja pienākumu pēc iespējas ātrāk iesniegt visas sastāvdaļas, kas nepieciešamas, lai pamatotu starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Dalībvalsts pienākums ir, sadarbojoties ar pieteikuma iesniedzēju, novērtēt attiecīgās pieteikuma sastāvdaļas.
   2.   Šā panta 1. punktā minētās sastāvdaļas ir pieteikuma iesniedzēja paziņojumi un visa dokumentācija, kas ir pieteikuma iesniedzēja rīcībā attiecībā uz pieteikuma iesniedzēja vecumu, izcelsmi, tostarp attiecīgo radinieku datiem, personu, valstspiederību(-ām) un iepriekšējās dzīvesvietas valsti(-īm) un vietu(-ām), iepriekšējiem patvēruma pieteikumiem, ceļojumu maršrutiem, ceļošanas dokumentiem un iemesliem, kādēļ tiek iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums.
   3.   Starptautiskās aizsardzības pieteikuma novērtējums jāveic individuāli par katru pieteikuma iesniedzēju un, to darot, jāņem vērā:

               a)

               visi būtiskie fakti, kas attiecas uz izcelsmes valsti laikā, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu; tostarp izcelsmes valsts normatīvie akti un veids, kādā tie tiek piemēroti;

               b)

               attiecīgie paziņojumi un dokumentācija, ko iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, tostarp informācija par to, vai pieteikuma iesniedzējs bijis vai var tikt pakļauts vajāšanai vai būtiskam kaitējumam;

               c)

               pieteikuma iesniedzēja individuālais stāvoklis un personīgie apstākļi, tostarp tādi faktori kā izcelsme, dzimums un vecums, lai, pamatojoties uz pieteikuma iesniedzēja personīgajiem apstākļiem, novērtētu, vai darbības, ar kādām pieteikuma iesniedzējam bija jāsaskaras vai ar kādām tam var nākties saskarties, būtu uzskatāmas par vajāšanu vai būtisku kaitējumu;

               d)

               vai pieteikuma iesniedzēja darbības kopš izcelsmes valsts pamešanas bijušas saistītas tikai vai galvenokārt ar starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai nepieciešamo nosacījumu radīšanu, lai novērtētu, vai minēto darbību dēļ pieteikuma iesniedzējam būs jāsaskaras ar vajāšanu vai būtisku kaitējumu, ja tas atgrieztos minētajā valstī;

               e)

               vai būtu pamatoti sagaidāms, ka pieteikuma iesniedzējs pieņemtu citas valsts aizsardzību, kurā viņš varētu pieprasīt pilsonību.

         4.   Fakts, ka pieteikuma iesniedzējs jau bijis pakļauts vajāšanai vai būtiskam kaitējumam vai tiešiem šādas vajāšanas vai šāda kaitējuma draudiem, ir nopietna norāde uz pieteikuma iesniedzēja pamatotajām bailēm no vajāšanas vai uz reālu risku ciest būtisku kaitējumu, ja vien nav dibinātu iemeslu uzskatīt, ka šāda vajāšana vai būtisks kaitējums netiks atkārtoti.
   5.   Ja dalībvalstis piemēro principu saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzēja pienākums ir pamatot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un ja pieteikuma iesniedzēja paziņojumos norādīti aspekti nav pamatoti ar dokumentāriem vai citādiem pierādījumiem, šiem aspektiem nav nepieciešams apstiprinājums, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

               a)

               pieteikuma iesniedzējs pielicis patiesas pūles, lai pamatotu savu pieteikumu;

               b)

               visas attiecīgās sastāvdaļas, kas ir pieteikuma iesniedzēja rīcībā, ir iesniegtas un ir sniegts pietiekams pamatojums attiecībā uz jebkādu citu attiecīgu sastāvdaļu neesamību;

               c)

               pieteikuma iesniedzēja paziņojumi tiek uzskatīti par saskaņotiem un ticamiem un nav pretrunā ar specifisku un vispārēju informāciju, kas pieejama par pieteikuma iesniedzēja lietu;

               d)

               pieteikuma iesniedzējs iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu pie pirmās iespējas, ja vien pieteikuma iesniedzējs nevar apliecināt, ka viņam bijuši pamatoti iemesli, kāpēc tas nav izdarīts; un

               e)

               konstatēts, ka pieteikuma iesniedzējam kopumā var uzticēties.

         5. pants
   Starptautiskās aizsardzības vajadzības, kas rodas uz vietas
   1.   Pamatotas bailes no vajāšanas vai reāls risks ciest būtisku kaitējumu var pamatoties uz notikumiem, kas notikuši, kopš pieteikuma iesniedzējs atstājis izcelsmes valsti.
   2.   Pamatotas bailes no vajāšanas vai reāls risks ciest būtisku kaitējumu var pamatoties darbībās, kādās pieteikuma iesniedzējs iesaistījies kopš izcelsmes valsts atstāšanas, jo īpaši, ja konstatēts, ka šīs darbības, uz kurām pamatotas bailes, izsaka un turpina izteikt izcelsmes valstī bijušo pārliecību vai orientāciju.
   3.   Neierobežojot Ženēvas konvenciju, dalībvalstis var noteikt, ka pieteikuma iesniedzējam, kas iesniedz turpmāku pieteikumu, parasti nepiešķir bēgļa statusu, ja vajāšanas riska pamatā ir apstākļi, kurus pieteikuma iesniedzējs paša pieņemta lēmuma rezultātā radījis kopš izcelsmes valsts atstāšanas.
   6. pants
   Vajāšanas vai būtiska kaitējuma dalībnieki
   Vajāšanas vai būtiska kaitējuma dalībnieki ir:

               a)

               valsts;

               b)

               partijas vai organizācijas, kas kontrolē valsti vai būtisku valsts teritorijas daļu;

               c)

               nevalstiski dalībnieki, ja var apliecināt, ka a) un b) apakšpunktā minētie dalībnieki, tostarp starptautiskās organizācijas, nav spējīgi vai nevēlas nodrošināt aizsardzību pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu, kā noteikts 7. pantā.

         7. pants
   Aizsardzības dalībnieki
   1.   Aizsardzību pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu var nodrošināt vienīgi:

               a)

               valsts; vai

               b)

               partijas vai organizācijas, tostarp starptautiskas organizācijas, kas kontrolē valsti vai būtisku valsts teritorijas daļu,

         ja tās vēlas un spēj nodrošināt aizsardzību saskaņā ar 2. punktu.
   2.   Aizsardzībai pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu jābūt efektīvai un neierobežotai laikā. Šādu aizsardzību parasti nodrošina, 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētajiem dalībniekiem veicot pamatotus pasākumus, lai novērstu vajāšanu vai būtiska kaitējuma nodarīšanu inter alia uzturot efektīvu tiesību sistēmu, lai atklātu, apsūdzētu un sodītu par darbībām, kas veido vajāšanu vai būtisku kaitējumu, kā arī nodrošinot pieteikuma iesniedzējam pieeju šādai aizsardzībai.
   3.   Novērtējot, vai starptautiskā organizācija kontrolē valsti vai būtisku tās teritorijas daļu un nodrošina aizsardzību, kā aprakstīts 2. punktā, dalībvalstis ņem vērā jebkādas vadlīnijas, kas var būt ietvertas attiecīgos Savienības aktos.
   8. pants
   Iekšējā aizsardzība
   1.   Novērtējot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, dalībvalstis var noteikt, ka pieteikuma iesniedzējam nav vajadzīga starptautiskā aizsardzība, ja viņam daļā no izcelsmes valsts teritorijas:

               a)

               nav pamatoti jābaidās no vajāšanas vai nepastāv būtiska kaitējuma risks; vai

               b)

               ir pieejama 7. pantā noteiktā aizsardzība pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu,

         un viņš var droši un likumīgi ceļot uz šo valsts daļu un tikt tajā uzņemts, un, kā var pamatoti pieņemt, tajā arī uzturēsies.
   2.   Pārbaudot, vai pieteikuma iesniedzējam ir pamats bailēm no vajāšanas vai pastāv reāls risks, ka tiks nodarīts būtisks kaitējums, vai ir pieejama aizsardzība pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu izcelsmes valsts daļā saskaņā ar 1. punktu, dalībvalstis laikā, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu, ņem vērā vispārējos apstākļus, kādi dominē minētajā valsts daļā, un pieteikuma iesniedzēja personīgos apstākļus, ievērojot 4. pantu. Šajā nolūkā dalībvalstis nodrošina, ka tiek iegūta precīza un aktuāla informācija no attiecīgajiem avotiem, piemēram, no Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāra bēgļu jautājumos un Eiropas Patvēruma atbalsta biroja.
   III   NODAĻA

      KVALIFICĒŠANA PAR BĒGLI

   9. pants
   Vajāšanas darbības
   1.   Lai darbība tiktu uzskatīta par vajāšanas darbību Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta nozīmē, tai jābūt:

               a)

               pietiekami smagai tās rakstura vai biežuma dēļ, lai tā veidotu cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu, jo īpaši tādu tiesību, no kuru aizsardzības nevar atkāpties saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 15. panta 2. punktu;

               b)

               vairāku pasākumu, tostarp cilvēktiesību pārkāpumu, akumulācijai, kas ir pietiekami smagi, lai ietekmētu indivīdu līdzīgā veidā, kā minēts a) apakšpunktā.

         2.   Vajāšanas darbības, kas minētas 1. punktā inter alia var notikt kā:

               a)

               fiziskas vai garīgas vardarbības darbības, tostarp seksuāla vardarbība;

               b)

               tiesiski, administratīvi, policijas un/vai tiesu iestāžu pasākumi, kas paši par sevi ir diskriminējoši vai kas tiek īstenoti diskriminējošā veidā;

               c)

               apsūdzība vai sods, kas ir nesamērīgs vai diskriminējošs;

               d)

               juridiskas pārsūdzības atteikums, kā rezultātā tiek piespriests nesamērīgs vai diskriminējošs sods;

               e)

               apsūdzība vai sods par atteikšanos veikt militāro dienestu konflikta laikā, ja militāra dienesta veikšana ietvertu noziegumu vai tādu darbību izdarīšanu, uz ko attiecas 12. panta 2. punktā minētie izslēgšanas pamati;

               f)

               darbības, kas īpaši vērstas pret kādu dzimumu vai pret bērniem.

         3.   Saskaņā ar 2. panta d) apakšpunktu ir jābūt saiknei starp 10. pantā minētajiem iemesliem un šā panta 1. punktā minētajām vajāšanas darbībām vai aizsardzības pret šādām darbībām trūkumam.
   10. pants
   Vajāšanas iemesli
   1.   Novērtējot vajāšanas iemeslus, dalībvalstis ņem vērā šo:

               a)

               rases jēdziens jo īpaši ietver apsvērumus, kas saistīti ar ādas krāsu, izcelsmi vai piederību kādai noteiktai etniskai grupai;

               b)

               reliģijas jēdziens jo īpaši ietver teisma, neteisma un ateisma uzskatu esamību, piedalīšanos vai nepiedalīšanos oficiālos privātos vai publiskos dievkalpojumos vienatnē vai kopā ar citiem, citas reliģiskas darbības vai uzskatu izteikšanu vai arī personīgu vai grupas uzvedību, kuras pamatā ir vai kuru izraisa jebkāda reliģiska ticība;

               c)

               valstspiederības jēdziens neietver vienīgi pilsonību vai tās neesamību, bet jo īpaši ietver piederību kādai grupai, ko nosaka kultūras, etniskā vai valodas identitāte, kopēja ģeogrāfiskā vai politiskā izcelsme vai tās attiecības ar citas valsts iedzīvotājiem;

               d)

               uzskata, ka grupa veido īpašu sociālu grupu jo īpaši, ja:

                           —

                           šās grupas dalībniekiem piemīt kopīgas iedzimtas pazīmes vai kopēja pagātne, ko nevar mainīt, vai tiem piemīt kopējas pazīmes vai pārliecība, kas ir tik svarīga identitātei vai apziņai, ka personu nevajadzētu piespiest no tās atteikties, un

                           —

                           minētajai grupai attiecīgajā valstī ir īpatna identitāte, jo apkārtējā sabiedrība to uztver kā atšķirīgu.

                     Atkarībā no apstākļiem izcelsmes valstī jēdziens īpaša sociāla grupa var ietvert grupu, kuras pamatā ir seksuālās orientācijas kopīgas pazīmes. Nevar uzskatīt par seksuālai orientācijai piederīgām tādas darbības, kas saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem tiek uzskatītas par noziedzīgām. Ar dzimumu saistītus aspektus, tostarp dzimuma identitāti, pienācīgi ņem vērā, lai noteiktu piederību īpašai sociālai grupai vai identificētu šādas grupas pazīmes;

               e)

               politisko uzskatu jēdziens jo īpaši ietver viedokļa, domu vai pārliecības esamību par jautājumu, kas saistīts ar potenciālajiem vajāšanas dalībniekiem, kuri minēti 6. pantā, un viņu politiku vai metodēm, neatkarīgi no tā, vai pieteikuma iesniedzējs rīkojies saskaņā ar šo viedokli, domām vai pārliecību.

         2.   Novērtējot, vai pieteikuma iesniedzējam ir pamatotas bailes no vajāšanas, nav būtiski, vai pieteikuma iesniedzējam faktiski piemīt rases, reliģijas, valstspiederības, sociālās vai politiskās pazīmes, kas izraisa vajāšanu, ja vajāšanas dalībnieks attiecina uz pieteikuma iesniedzēju šādas pazīmes.
   11. pants
   Izbeigšana
   1.   Trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks zaudē bēgļa statusu, ja viņš:

               a)

               brīvprātīgi no jauna pieņēmis savas valstspiederības valsts aizsardzību; vai

               b)

               brīvprātīgi atguvis savu valstspiederību pēc tam, kad bija to zaudējis vai zaudējusi; vai

               c)

               ieguvis jaunu valstspiederību un bauda savas jaunās valstspiederības valsts aizsardzību; vai

               d)

               no jauna iemitinājies vai iemitinājusies valstī, ko viņš atstāja vai ārpus kuras uzturējās sakarā ar bailēm no vajāšanas; vai

               e)

               vairs nevar atteikties no savas valstspiederības valsts aizsardzības, jo vairs nepastāv apstākļi, saistībā ar kuriem viņš tika atzīts par bēgli; vai

               f)

               būdams bezvalstnieks, var atgriezties savā agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, jo vairs nepastāv apstākļi, saistībā ar kuriem viņš atzīts par bēgli.

         2.   Izskatot 1. punkta e) un f) apakšpunktu, dalībvalstis ņem vērā, vai apstākļu maiņa ir tik nozīmīga un vai tai ir tik pastāvīgs raksturs, ka bēgļa bailes no vajāšanas vairs nevar uzskatīt par pamatotām.
   3.   Šā panta 1. punkta e) un f) apakšpunktus nepiemēro bēglim, kurš var atsaukties uz nepārvaramiem iemesliem, kas izriet no iepriekš veiktas vajāšanas, lai atteiktos pieņemt valstspiederības valsts aizsardzību vai, ja viņš ir bezvalstnieks, viņa agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts aizsardzību.
   12. pants
   Izslēgšana
   1.   Trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem, ja:

               a)

               uz viņu attiecas Ženēvas konvencijas 1. panta D punkta darbības joma, kas attiecas uz aizsardzību vai palīdzību, ko sniedz Apvienoto Nāciju Organizācijas struktūras vai aģentūras, izņemot Apvienoto Nāciju Organizācijas Augsto komisāru bēgļu jautājumos. Ja šāda aizsardzība vai palīdzība jebkādu iemeslu dēļ izbeigta, līdz galam nenokārtojot šādu personu stāvokli saskaņā ar attiecīgajām Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas rezolūcijām, minētās personas paša šā fakta dēļ ir tiesīgas gūt labumu no šīs direktīvas;

               b)

               tās valsts kompetentās iestādes, kurās viņš uzturas, atzinušas, ka viņam ir tiesības un pienākumi, kādi attiecināti uz šīs valsts valstspiederības turētājiem; vai arī tiesības vai pienākumi, kas tiem līdzvērtīgi.

         2.   Trešās valsts valstspiederīgos vai bezvalstniekus izslēdz no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka:

               a)

               viņš izdarījis noziegumu pret mieru, kara noziegumu vai noziegumu pret cilvēci, kā noteikts starptautiskos dokumentos, kas sastādīti, lai paredzētu noteikumus pret šādiem noziegumiem;

               b)

               viņš pirms viņš tika uzņemts kā bēglis ir ārpus patvēruma valsts izdarījis smagu nepolitisku noziegumu; tas nozīmē laiku, kad izdota uzturēšanās atļauja, pamatojoties uz bēgļa statusa piešķiršanu; īpaši nežēlīgas darbības, pat ja tās veiktas šķietami politisku mērķu vārdā, var atzīt par smagiem nepolitiskiem noziegumiem;

               c)

               viņš vainīgs darbībās, kas ir pretējas ANO mērķiem un principiem, kuri izklāstīti ANO Statūtu preambulā un 1. un 2. pantā.

         3.   Šā panta 2. punktu piemēro personām, kas kūda vai citādi piedalās tur minēto noziegumu vai darbību izdarīšanā.
   IV   NODAĻA

      BĒGĻA STATUSS

   13. pants
   Bēgļa statusa piešķiršana
   Dalībvalstis piešķir bēgļa statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas tiek kvalificēts kā bēglis saskaņā ar II un III nodaļu.
   14. pants
   Bēgļa statusa atcelšana, izbeigšana vai atteikums to pagarināt
   1.   Attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas iesniegti pēc Direktīvas 2004/83/EK stāšanās spēkā, dalībvalstis atceļ, izbeidz vai atsaka pagarināt trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieka bēgļa statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja viņš izbeidzis būt bēglis saskaņā ar 11. pantu.
   2.   Neskarot 4. panta 1. punktā noteikto bēgļa pienākumu darīt zināmus visus būtiskos faktus un sniegt visu attiecīgo viņa rīcībā esošo dokumentāciju, dalībvalsts, kas piešķīrusi bēgļa statusu, individuāli par katru personu parāda, ka attiecīgā persona zaudējusi bēgļa statusu vai nekad nav bijusi bēglis saskaņā ar šā panta 1. punktu.
   3.   Dalībvalstis atceļ, izbeidz vai atsaka pagarināt trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka bēgļa statusu, ja attiecīgā dalībvalsts pēc tam, kad viņam piešķirts bēgļa statuss, konstatē, ka:

               a)

               viņš saskaņā ar 12. pantu būtu jāizslēdz vai ir izslēgts no to persona loka, ko atzīst par bēgli;

               b)

               bēgļa statusa piešķiršanā izšķiroša nozīme bijusi nepareizi uzrādītiem vai neuzrādītiem faktiem, tostarp viltotu dokumentu izmantošanai.

         4.   Dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai atteikt pagarināt bēgļa statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja:

               a)

               ir pamats uzskatīt, ka viņš rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas;

               b)

               viņš pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai.

         5.   Situācijās, kas aprakstītas 4. punktā, dalībvalstis var izlemt nepiešķirt bēglim statusu, ja šāds lēmums vēl nav bijis pieņemts.
   6.   Personas, uz kurām attiecas 4. vai 5. punkts, ir tiesīgas saņemt tiesības, kas uzskaitītas Ženēvas konvencijas 3., 4., 16., 22., 31., 32. un 33. pantā, vai līdzīgas tiesības, ciktāl šādas tiesības ir spēkā dalībvalstī.
   V   NODAĻA

      KVALIFICĒŠANA PAR PERSONU, KAS TIESĪGA SAŅEMT ALTERNATĪVO AIZSARDZĪBU

   15. pants
   Būtisks kaitējums
   Būtisku kaitējumu veido:

               a)

               nāves sods vai tā izpilde; vai

               b)

               pieteikuma iesniedzēja spīdzināšana vai necilvēcīga pazemojoša izturēšanās pret viņu, vai necilvēcīga vai pazemojoša sodīšana izcelsmes valstī; vai

               c)

               smagi un individuāli draudi civiliedzīvotāja dzīvībai vai veselībai plaši izplatītas vardarbības dēļ starptautisku vai iekšēju bruņotu konfliktu gadījumā.

         16. pants
   Izbeigšana
   1.   Trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks vairs nav tiesīgs saņemt alternatīvo aizsardzību, ja apstākļi, kuru dēļ bijis piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, vairs nepastāv vai ir mainījušies tādā mērā, ka aizsardzība vairs nav nepieciešama.
   2.   Piemērojot 1. punktu, dalībvalstis ņem vērā, vai apstākļu izmaiņas ir tik būtiskas un pastāvīgas, ka persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību, vairs nesaskaras ar reālu būtiska kaitējuma risku.
   3.   Panta 1. punktu nepiemēro alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējam, kurš var atsaukties uz nepārvaramiem iemesliem, kas izriet no iepriekš nodarīta būtiska kaitējuma, lai atteiktos pieņemt valstspiederības valsts aizsardzību vai, ja viņš ir bezvalstnieks, kuram nav valstspiederības, viņa agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts aizsardzību.
   17. pants
   Izslēgšana
   1.   Trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to persona loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka:

               a)

               viņš izdarījis noziegumu pret mieru, kara noziegumu vai noziegumu pret cilvēci, kā noteikts starptautiskos dokumentos, kas sagatavoti, lai paredzētu noteikumus pret šādiem noziegumiem;

               b)

               viņš izdarījis smagu noziegumu;

               c)

               viņš ir vainīgs darbībās, kas ir pretējas ANO mērķiem un principiem, kuri izklāstīti ANO Statūtu preambulā un 1. un 2. pantā;

               d)

               viņš rada draudus tās dalībvalsts sabiedrībai vai drošībai, kurā viņš uzturas.

         2.   Šā panta 1. punktu piemēro personām, kas kūda vai citādi piedalās tur minēto noziegumu vai darbību izdarīšanā.
   3.   Dalībvalsts var izslēgt trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, ja viņš pirms uzņemšanas attiecīgajā dalībvalstī ir izdarījis vienu vai vairākus noziegumus, uz kuriem neattiecas 1. punkts, par kuriem būtu piemērojams cietumsods, ja tie būtu izdarīti attiecīgajā dalībvalstī, un ja viņš atstājis savu izcelsmes valsti vienīgi tādēļ, lai izvairītos no sankcijām par minētajiem noziegumiem.
   VI   NODAĻA

      ALTERNATĪVĀS AIZSARDZĪBAS STATUSS

   18. pants
   Alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršana
   Dalībvalstis piešķir alternatīvās aizsardzības statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas ir tiesīgs saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar II un V nodaļu.
   19. pants
   Alternatīvās aizsardzības statusa atcelšana, izbeigšana vai atteikums to pagarināt
   1.   Attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas iesniegti pēc Direktīvas 2004/83/EK stāšanās spēkā, dalībvalstis atceļ, izbeidz vai atsaka pagarināt trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka alternatīvās aizsardzības statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja viņš vairs nav tiesīgs saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar 16. pantu.
   2.   Dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai atteikt pagarināt trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka alternatīvās aizsardzības statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja pēc alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas viņš saskaņā ar 17. panta 3. punktu būtu jāizslēdz no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību.
   3.   Dalībvalstis atceļ, izbeidz vai atsaka pagarināt trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka alternatīvās aizsardzības statusu, ja:

               a)

               viņš pēc tam, kad viņam piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, saskaņā ar 17. panta 1. un 2. punktu būtu jāizslēdz vai ir izslēgts no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību;

               b)

               alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanā izšķiroša nozīme bijusi nepareizi uzrādītiem vai neuzrādītiem faktiem, tostarp viltotu dokumentu izmantošanai.

         4.   Neierobežojot 4. panta 1. punktā noteikto trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka pienākumu darīt zināmus visus būtiskos faktus un sniegt visu attiecīgo viņa rīcībā esošo dokumentāciju, dalībvalsts, kas piešķīrusi alternatīvās aizsardzības statusu, individuāli par katru personu parāda, ka attiecīgā persona vairs nav vai vispār nav tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar šā panta 1., 2. un 3. punktu.
   VII   NODAĻA

      STARPTAUTISKĀS AIZSARDZĪBAS SATURS

   20. pants
   Vispārīgi noteikumi
   1.   Šī nodaļa neierobežo Ženēvas konvencijā noteiktās tiesības.
   2.   Šo nodaļu piemēro gan bēgļiem, gan personām, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, ja vien nav norādīts citādi.
   3.   Īstenojot šo nodaļu, dalībvalstis ņem vērā mazāk aizsargātu personu, piemēram, nepilngadīgo, nepavadītu nepilngadīgo, invalīdu, vecu ļaužu, grūtnieču, vecāku, kuri vieni paši audzina nepilngadīgus bērnus, cilvēku tirdzniecības upuru, personu ar garīgiem traucējumiem un personu, kas bijušas pakļautas spīdzināšanai, izvarošanai vai citai nopietnai psiholoģiskai, fiziskai vai seksuālai vardarbībai, īpašo situāciju.
   4.   Šā panta 3. punkts attiecas tikai uz personām, kuru īpašās vajadzības noteiktas pēc viņu stāvokļa individuāla izvērtējuma.
   5.   Īstenojot šīs nodaļas noteikumus attiecībā uz nepilngadīgajiem, dalībvalstis, pirmkārt, ņem vērā bērna intereses.
   21. pants
   Aizsardzība pret izraidīšanu
   1.   Dalībvalstis ievēro neizraidīšanas principu saskaņā ar to starptautiskajām saistībām.
   2.   Ja 1. punktā minētās starptautiskās saistības to neaizliedz, dalībvalstis var izraidīt bēgli neatkarīgi no tā, vai viņa statuss ir oficiāli atzīts vai nav, ja:

               a)

               ir pamats uzskatīt, ka viņš rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas;

               b)

               viņš pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai.

         3.   Dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai arī atteikt pagarināt vai piešķirt uzturēšanās atļauju bēglim, uz kuru attiecas 2. punkts.
   22. pants
   Informācija
   Dalībvalstis iespējami drīz pēc bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas nodrošina starptautiskās aizsardzības saņēmējiem iespējas iegūt informāciju par tiesībām un pienākumiem, kas attiecas uz minēto statusu, tādā valodā, kuru tie saprot vai kuru ir pamats uzskatīt par šīm personām saprotamu.
   23. pants
   Ģimenes vienotības saglabāšana
   1.   Dalībvalstis nodrošina, lai varētu tikt saglabāta ģimenes vienotība.
   2.   Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmēja ģimenes locekļi, kas atsevišķi nekvalificējas šādas aizsardzības saņemšanai, ir tiesīgi pieprasīt pabalstus, kas minēti 24. līdz 35. pantā, saskaņā ar valstī noteiktajām procedūrām un ciktāl tie savienojami ar ģimenes locekļa personīgo tiesisko statusu.
   3.   Šā panta 1. un 2. punktu nepiemēro, ja ģimenes loceklis ir vai būtu izslēgts no starptautiskās aizsardzības atbilstoši III un V nodaļai.
   4.   Neatkarīgi no 1. un 2. punkta dalībvalstis var atteikt, samazināt vai atsaukt tajos minētos pabalstus valsts drošības vai sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ.
   5.   Dalībvalstis var izlemt, ka šo pantu piemēro arī citiem tuviem radiniekiem, kas dzīvojuši kopā kā ģimenes locekļi izcelsmes valsts atstāšanas laikā un kas tajā laikā pilnīgi vai galvenokārt bija atkarīgi no starptautiskās aizsardzības saņēmēja.
   24. pants
   Uzturēšanās atļaujas
   1.   Dalībvalstis iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas bēgļa statusa saņēmējiem izsniedz uzturēšanās atļauju, kam jābūt derīgai vismaz trīs gadus un pagarināmai, ja vien nav citādi nepieciešams nepārvaramu valsts drošības vai sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ, un neskarot 21. panta 3. punktu.
   Neskarot 23. panta 1. punktu, uzturēšanās atļauja, kas izsniedzama bēgļa statusu ieguvušo personu ģimenes locekļiem, var būt derīga mazāk nekā trīs gadus, bet tai jābūt pagarināmai.
   2.   Dalībvalstis iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem izsniedz pagarināmu uzturēšanās atļauju, kurai jābūt derīgai vismaz vienu gadu un pagarināšanas gadījumā – vismaz divus, ja vien pārliecinošu valsts drošības vai sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ nav nepieciešams rīkoties citādi.
   25. pants
   Ceļošanas dokuments
   1.   Dalībvalstis izdod bēgļa statusa saņēmējiem tāda veida ceļošanas dokumentus ceļošanai ārpus to teritorijas, kā norādīts Ženēvas konvencijai pievienotajā sarakstā, ja vien nav citādi nepieciešams pārliecinošu valsts drošības vai sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ.
   2.   Alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, kas nevar saņemt valsts pasi, dalībvalstis izdod dokumentus, kas viņiem ļauj ceļot ārpus to teritorijas, ja vien nav citādi nepieciešams pārliecinošu valsts drošības vai sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ.
   26. pants
   Darba iespējas
   1.   Dalībvalstis starptautiskās aizsardzības saņēmējiem uzreiz pēc tam, kad viņiem piešķirta aizsardzība, ļauj iesaistīties nodarbinātības vai pašnodarbinātības darbībās, ievērojot noteikumus, kas vispār piemērojami darbam un sadzīves pakalpojumiem.
   2.   Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ar līdzvērtīgiem nosacījumiem kā dalībvalsts valstspiederīgajiem tiek piedāvāti tādi pasākumi kā, piemēram, ar nodarbinātību saistītas izglītības iespējas pieaugušajiem, arodmācības, tostarp profesionālo iemaņu papildināšanas kursi, praktiskas pieredzes gūšana darbavietā un konsultāciju pakalpojumi, ko sniedz nodarbinātības dienesti.
   3.   Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem tiek piedāvāti visi 2. punktā minētie pasākumi.
   4.   Piemēro dalībvalstīs spēkā esošos tiesību aktus, kas attiecas uz darbinieku vai pašnodarbināto atalgojumu un pieeju sociālās nodrošināšanas sistēmai, kā arī citus nodarbinātības nosacījumus.
   27. pants
   Izglītības pieejamība
   1.   Dalībvalstis piešķir pilnīgu pieeju izglītības sistēmai visiem nepilngadīgajiem, kam piešķirta starptautiskā aizsardzība, saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā dalībvalsts valstspiederīgajiem.
   2.   Dalībvalstis nodrošina pieaugušajiem, kam piešķirta starptautiskā aizsardzība, pieeju vispārējai izglītības sistēmai, turpmākai apmācībai vai pārkvalifikācijai, ar tādiem pašiem nosacījumiem kā trešo valstu valstspiederīgajiem, kas likumīgi pastāvīgi uzturas dalībvalstī.
   28. pants
   Kvalifikāciju atzīšanas procedūru pieejamība
   1.   Dalībvalstis nodrošina vienlīdzīgu attieksmi pret starptautiskās aizsardzības saņēmējiem un dalībvalsts valstspiederīgajiem attiecībā uz spēkā esošajām ārvalstu diplomu, apliecību un citu oficiālu kvalifikācijas apliecinājumu atzīšanas procedūrām.
   2.   Dalībvalstis cenšas nodrošināt, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem, kas nevar uzrādīt kvalifikācijas dokumentāru apliecinājumu, ir neierobežotas iespējas izmantot atbilstīgas viņu iepriekš iegūto zināšanu novērtēšanas, apstiprināšanas un akreditēšanas programmas. Jebkurš šāds pasākums atbilst 2.panta 2. punktam un 3. panta 3. punktam Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (4).
   29. pants
   Sociālā labklājība
   1.   Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmēji dalībvalstī, kas šo aizsardzību piešķīrusi, saņem nepieciešamo sociālo palīdzību, kāda tiek nodrošināta minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem.
   2.   Atkāpjoties no 1. punktā izklāstītā vispārīgā noteikuma, dalībvalstis var ierobežot tās sociālās palīdzības apjomu, ko piešķir alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, piešķirot tikai pamata pabalstus, ko tad nodrošina tādā pašā līmenī un saskaņā ar tādiem pašiem atbilstības nosacījumiem kā dalībvalsts valstspiederīgajiem.
   30. pants
   Veselības aprūpe
   1.   Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ir pieejama veselības aprūpe saskaņā ar tādiem pašiem atbilstības nosacījumiem kā tās dalībvalsts valstspiederīgajiem, kura šādu aizsardzību piešķīrusi.
   2.   Dalībvalstis nodrošina atbilstošu veselības aprūpi, tostarp vajadzības gadījumā garīgo traucējumu ārstēšanu, starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ar īpašām vajadzībām, piemēram, grūtniecēm, invalīdiem, personām, kas tikušas spīdzinātas, izvarotas vai pakļautas citai smagai psiholoģiskai, fiziskai vai seksuālai vardarbībai, vai nepilngadīgajiem, kas bijuši jebkāda veida ļaunprātīgas izmantošanas, nolaidības, ekspluatācijas, spīdzināšanas, nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās upuri vai kas cietuši bruņotā konfliktā, ar tādiem pašiem atbilstības nosacījumiem kā tās dalībvalsts valstspiederīgajiem, kura šo aizsardzību piešķīrusi.
   31. pants
   Nepilngadīgie bez pavadības
   1.   Dalībvalstis iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu nepilngadīgo bez pavadības pārstāvību, to realizējot likumīgam aizbildnim vai, ja nepieciešams, organizācijai, kas atbildīga par nepilngadīgo aprūpi un labklājību vai jebkādu citu atbilstošu pārstāvību, tostarp tādu, kuras pamatā ir tiesību akti vai tiesas nolēmums.
   2.   Dalībvalstis nodrošina, ka, īstenojot šo direktīvu, ieceltais aizbildnis vai pārstāvis pienācīgi nodrošina nepilngadīgā vajadzības. Attiecīgās varas iestādes veic regulārus novērtējumus.
   3.   Dalībvalstis nodrošina, ka nepilngadīgos bez pavadības izvieto:

               a)

               kopā ar pieaugušiem radiniekiem; vai

               b)

               kopā ar audžuģimeni; vai

               c)

               centros, kur ir īpaši apstākļi, lai izmitinātu nepilngadīgos; vai

               d)

               citās izmitināšanas vietās, kas piemērotas nepilngadīgajiem.

         Šajā ziņā ņem vērā bērna viedokli atbilstoši viņa vecumam un brieduma pakāpei.
   4.   Vienu vecāku bērnus pēc iespējas atstāj kopā, ņemot vērā attiecīgā bērna intereses un sevišķi viņa vecumu un brieduma pakāpi. Nepilngadīgo bez pavadības dzīvesvietas maiņas ierobežo līdz minimumam.
   5.   Ja nepilngadīgajam bez pavadības ir piešķirta starptautiskā aizsardzība un viņa ģimenes locekļu meklēšana vēl nav sākta, dalībvalstis sāk viņu meklēšanu iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas, vienlaikus aizsargājot nepilngadīgā intereses. Ja meklēšana jau ir sākta, dalībvalstis vajadzības gadījumā turpina meklēšanas procesu. Ja ir apdraudēta nepilngadīgā vai arī viņa tuvu radinieku dzīvība vai veselība, sevišķi tad, ja viņi palikuši izcelsmes zemē, jārūpējas, lai informāciju par šādām personām savāktu, apstrādātu un pārsūtītu kā konfidenciālu.
   6.   Personām, kas strādā ar nepilngadīgajiem bez pavadības, ir atbilstoša apmācība attiecībā uz nepilngadīgo vajadzībām un viņi tādu turpina saņemt.
   32. pants
   Izmitināšanas vietu pieejamība
   1.   Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ir pieejamas izmitināšanas vietas ar tādiem pašiem nosacījumiem kā trešo valstu valstspiederīgajiem, kas likumīgi pastāvīgi uzturas dalībvalstu teritorijā.
   2.   Dalībvalstis, īstenojot savu praksi starptautiskās aizsardzības saņēmējus izmitināt pēc iespējas dažādās vietās, cenšas īstenot politiku, kuras mērķis ir novērst starptautiskās aizsardzības saņēmēju diskrimināciju un nodrošināt vienlīdzīgas iespējas attiecībā uz izmitināšanas vietu pieejamību.
   33. pants
   Pārvietošanās brīvība dalībvalstī
   Dalībvalstis ļauj starptautiskās aizsardzības saņēmējiem brīvi pārvietoties to teritorijā ar tādiem pašiem nosacījumiem un ierobežojumiem, kā noteikts attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas likumīgi pastāvīgi uzturas to teritorijā.
   34. pants
   Integrācijas iespēju pieejamība
   Lai veicinātu starptautiskās aizsardzības saņēmēju integrāciju sabiedrībā, dalībvalstis nodrošina piekļuvi tādām integrācijas programmām, ko tās uzskata par atbilstošām, lai ņemtu vērā bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusu saņēmušo personu īpašās vajadzības, vai rada priekšnoteikumus, kas garantē šādu programmu pieejamību.
   35. pants
   Repatriācija
   Dalībvalstis var sniegt palīdzību starptautiskās aizsardzības saņēmējiem, kas vēlas būt repatriētas.
   VIII   NODAĻA

      ADMINISTRATĪVĀ SADARBĪBA

   36. pants
   Sadarbība
   Katra dalībvalsts izveido valsts kontaktpunktu un paziņo tā adresi Komisijai. Komisija savukārt šo informāciju paziņo pārējām dalībvalstīm.
   Dalībvalstis, sadarbojoties ar Komisiju, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izveidotu tiešu sadarbību un īstenotu informācijas apmaiņu starp kompetentajām iestādēm.
   37. pants
   Personāls
   Dalībvalstis nodrošina, ka to iestāžu un citu organizāciju darbinieki, kas īsteno šo direktīvu, saņēmuši nepieciešamo apmācību un ka attiecībā uz jebkuru informāciju, ko tie saņēmuši darba gaitā, tie ievēro konfidencialitātes principu, kā noteikts valsts tiesību aktos.
   IX   NODAĻA

      NOBEIGUMA NOTEIKUMI

   38. pants
   Ziņojumi
   1.   Komisija līdz 2015. gada 21. jūnijs ziņo Eiropas Parlamentam un Padomei par šīs direktīvas piemērošanu un ierosina nepieciešamos grozījumus. Minēto grozījumu priekšlikumus prioritārā kārtā iesniedz par 2. un 7. pantu. Dalībvalstis līdz 2014. gada 21. decembris nosūta Komisijai visu informāciju, kas vajadzīga šā ziņojuma sagatavošanai.
   2.   Pēc ziņojuma iesniegšanas Komisija vismaz reizi piecos gados ziņo Eiropas Parlamentam un Padomei par šīs direktīvas piemērošanu.
   39. pants
   Transponēšana
   1.   Dalībvalstīs vēlākais, līdz 2013. gada 21. decembris stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu 1., 2., 4., 7., 8., 9., 10., 11., 16., 19., 20., 22., 23., 24., 25., 26., 27., 28., 29., 30., 31., 32., 33., 34. un 35. panta prasības. Dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Tās iekļauj arī paziņojumu, ka atsauces uz direktīvu, kuru atceļ ar šo direktīvu, spēkā esošajos normatīvajos un administratīvajos aktos uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šāda atsauce un kā formulējams minētais paziņojums.
   2.   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   40. pants
   Atcelšana
   Dalībvalstīm, kurām šī direktīva ir saistoša, Direktīvu 2004/83/EK atceļ no 2013. gada 21. decembris, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz I pielikuma B daļā minētajiem termiņiem direktīvas transponēšanai valsts tiesību aktos.
   Dalībvalstīs, kurām šī direktīva ir saistoša, atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu un lasa saskaņā ar atbilstības tabulu II pielikumā.
   41. pants
   Stāšanās spēkā
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   Direktīvas 1., 2., 4., 7., 8., 9., 10., 11., 16., 19., 20., 22., 23., 24., 25., 26., 27., 28., 29., 30., 31., 32., 33., 34. un 35. pantu piemēro no 2013. gada 22. decembris.
   42. pants
   Adresāti
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm saskaņā ar Līgumiem.

      Strasbūrā, 2011. gada 13. decembrī

            Eiropas Parlamenta vārdā –

            priekšsēdētājs

         J. BUZEK

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         M. SZPUNAR

      (1)  OV C 18, 19.1.2011., 80. lpp.

      (2)  Eiropas Parlamenta 2011. gada 27. oktobra nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta) un Padomes 2011. gada 24. novembra lēmums.

      (3)  OV L 304, 30.9.2004., 12. lpp.

      (4)  OV L 255, 30.9.2005., 22. lpp.

      I PIELIKUMS
      A   DAĻA

         Atceltā direktīva

      (minēta 40. pantā)

                  Padomes Direktīva 2004/83/EK

                  (OV L 304, 30.9.2004., 12. lpp.).

            B   DAĻA

         Termiņš transponēšanai valsts tiesību aktos

      (minēts 39. pantā)

                  Direktīva

                  Termiņš transponēšanai

                  2004/83/EK

                  2006. gada 10. oktobris

      II PIELIKUMS

         Atbilstības tabula

                  Direktīva 2004/83/EK

                  Šī direktīva

                  1. pants

                  1. pants

                  2. panta ievadvārdi

                  2. panta ievadvārdi

                  2. panta a) apakšpunkts

                  2. panta a) apakšpunkts

                  —

                  2. panta b) apakšpunkts

                  2. panta b) līdz g) apakšpunkts

                  2. panta c) līdz h) apakšpunkts

                  —

                  2. panta i) apakšpunkts

                  2. panta h) apakšpunkts

                  2. panta j) apakšpunkta pirmais un otrais ievilkums

                  —

                  2. panta j) apakšpunkta trešais ievilkums

                  —

                  2. panta k) apakšpunkts

                  2. panta i) apakšpunkts

                  2. panta l) apakšpunkts

                  2. panta j) apakšpunkts

                  2. panta m) apakšpunkts

                  2. panta k) apakšpunkts

                  2. panta n) apakšpunkts

                  3. pants

                  3. pants

                  4. pants

                  4. pants

                  5. pants

                  5. pants

                  6. pants

                  6. pants

                  7. pants

                  7. pants

                  8. panta 1. un 2. punkts

                  8. panta 1. un 2. punkts

                  8. panta 3. punkts

                  —

                  9. pants

                  9. pants

                  10. pants

                  10. pants

                  11. panta 1. un 2. punkts

                  11. panta 1. un 2. punkts

                  —

                  11. panta 3. punkts

                  12. pants

                  12. pants

                  13. pants

                  13. pants

                  14. pants

                  14. pants

                  15. pants

                  15. pants

                  16. panta 1. un 2. punkts

                  16. panta 1. un 2. punkts

                  —

                  16. panta 3. punkts

                  17. pants

                  17. pants

                  18. pants

                  18. pants

                  19. pants

                  19. pants

                  20. panta 1. līdz 5. punkts

                  20. panta 1. līdz 5. punkts

                  20. panta 6. un 7. punkts

                  —

                  21. pants

                  21. pants

                  22. pants

                  22. pants

                  23. panta 1. punkts

                  23. panta 1. punkts

                  23. panta 2. punkta pirmā daļa

                  23. panta 2. punkts

                  23. panta 2. punkta otrā daļa

                  —

                  23. panta 2. punkta trešā daļa

                  —

                  23. panta 3. līdz 5. punkts

                  23. panta 3. līdz 5. punkts

                  24. panta 1. punkts

                  24. panta 1. punkts

                  24. panta 2. punkts

                  24. panta 2. punkts

                  25. pants

                  25. pants

                  26. panta 1. līdz 3. punkts

                  26. panta 1. līdz 3. punkts

                  26. panta 4. punkts

                  —

                  26. panta 5. punkts

                  26. panta 4. punkts

                  27. panta 1. un 2. punkts

                  27. panta 1. un 2. punkts

                  27. panta 3. punkts

                  28. panta 1. punkts

                  —

                  28. panta 2. punkts

                  28. panta 1. punkts

                  29. panta 1. punkts

                  28. panta 2. punkts

                  29. panta 2. punkts

                  29. panta 1. punkts

                  30. panta 1. punkts

                  29. panta 2. punkts

                  —

                  29. panta 3. punkts

                  30. panta 2. punkts

                  30. pants

                  31. pants

                  31. pants

                  32. pants 1. punkts

                  —

                  32. panta 2. punkts

                  32. pants

                  33. pants

                  33. pants

                  34. pants

                  34. pants

                  35. pants

                  35. pants

                  36. pants

                  36. pants

                  37. pants

                  37. pants

                  38. pants

                  38. pants

                  39. pants

                  —

                  40. pants

                  39. pants

                  41. pants

                  40. pants

                  42. pants

                  —

                  I pielikums

                  —

                  II pielikums


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 1999/94/EK (1999. gada 13. decembris) attiecībā uz patērētājiem domātas informācijas pieejamību par degvielas ekonomiju un CO2 emisijām saistībā ar jaunu vieglo automobiļu tirdzniecību

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31999L0094

Oficiālais Vēstnesis L 012 , 18/01/2000 Lpp. 0016 - 0023

		Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 1999/94/EK(1999. gada 13. decembris)attiecībā uz patērētājiem domātas informācijas pieejamību par degvielas ekonomiju un CO2 emisijām saistībā ar jaunu vieglo automobiļu tirdzniecībuEIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 175. panta 1. punktu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [2],pieņemot lēmumu saskaņā ar Līguma 251. pantā noteikto procedūru [3],(1) tā kā Līguma 174. pants prasa apdomīgi un racionāli izmantot dabas resursus; tā kā racionāla enerģijas izmantošana ir viens no galvenajiem līdzekļiem, kā šo mērķi sasniegt un mazināt vides piesārņojumu;(2) tā kā Apvienoto Nāciju Organizācijas konvencijā par klimata izmaiņām galīgais mērķis ir stabilizēt siltumnīcas efektu veicinošo gāzu koncentrāciju atmosfērā tādā līmenī, kas novērš cilvēku bīstamo iejaukšanos klimata sistēmā;(3) tā kā saskaņā ar Kioto Protokolu, kas pievienots Apvienoto Nāciju Organizācijas konvencijai par klimata pārmaiņām, kas pieņemta 1997. decembrī Kioto Konferencē, Kopiena ir izvirzījusi mērķi laikā no 2008. līdz 2012. gadam par 8 % salīdzinājumā ar 1990. gada līmeni samazināt visu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas;(4) tā kā, atzīstot vieglo automobiļu kā CO2 emisijas avotu nozīmi, Komisija ir ieteikusi Kopienas stratēģiju, kā samazināt vieglo automobiļu CO2 emisijas un kā uzlabot degvielas ekonomiju; tā kā Padome 1996. gada 25. jūnija secinājumos ir labvēlīgi novērtējusi Komisijas risinājumu;(5) tā kā informācijai ir būtiska nozīme tirgus spēku darbībā; tā kā precīzas, mērķim atbilstīgas un salīdzināmas informācijas nodrošināšana attiecībā uz vieglo automobiļu degvielas patēriņu un CO2 emisijām varētu ietekmēt patērētāju izvēli par labu tiem automobiļiem, kas patērē mazāk degvielas un tādējādi izmet mazāk CO2, ar to mudinot ražotājus veikt pasākumus, lai samazinātu degvielas patēriņu automobiļiem, kurus viņi ražo;(6) tā kā etiķetes uz lietotiem automobiļiem tirdzniecības vietās varētu ietekmēt jaunu automobiļu pircējus pirkt automobiļus ar zemu degvielas patēriņu, jo šo pazīmi ņems vērā, atkārtoti pārdodot automobili; tā kā tādēļ ir lietderīgi saistībā ar šīs direktīvas pirmo pārskatīšanu apsvērt darbības jomas paplašināšanu, ietverot lietotus automobiļus, uz kuriem attiecas Komisijas Direktīva 93/116/EK (1993. gada 17. decembris), ar ko tehnikas attīstībai pielāgo Padomes Direktīvu 80/1268/EEK attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu degvielas patēriņu [4];(7) tā kā tādēļ ir jāizveido degvielas ekonomiju apliecinoša etiķete visiem jauniem vieglajiem automobiļiem, kas izlikti tirdzniecības vietās;(8) tā kā degvielas ekonomiju apliecinošā etiķetē būtu jābūt informācijai par degvielas patēriņu un CO2 īpatnējo emisiju, kas noteikta atbilstīgi saskaņotiem standartiem un metodēm, kuras izklāstītas Padomes 1980. gada 16. decembra Direktīvā 80/1268/EEK par mehānisko transportlīdzekļu oglekļa dioksīda emisiju un degvielas patēriņu [5];(9) tā kā papildu standartizētai informācijai par degvielas patēriņu un CO2 īpatnējo emisiju visām jaunu vieglo automobiļu versijām ir jābūt piemērotā veidā pieejamai tirdzniecības vietā, kā arī jābūt iespējai to saņemt no katrā dalībvalstī izraudzītas struktūras; tā kā tāda informācija var būt noderīga patērētājiem, kas ir izšķīrušies par pirkumu pirms ieiešanas izstāžu zālē vai kas, pērkot vieglo automobili, ir nolēmuši neizmantot tirdzniecības aģenta pakalpojumus vai neapmeklēt izstāžu zāli;(10) tā kā ir svarīgi tirdzniecības vietā informēt iespējamos klientus par šajā tirdzniecības vietā pieejamiem vieglo automobiļu modeļiem, kas nodrošina vislielāko degvielas taupību;(11) tā kā visās reklāmas publikācijās un vajadzības gadījumā visos pārējos reklāmas materiālos, ko izmanto jaunu vieglo automobiļu laišanā tirgū, būtu jābūt datiem par attiecīgo vieglo automobiļu modeļu degvielas patēriņu un CO2 emisiju,IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsŠīs direktīvas mērķis ir nodrošināt to, ka patērētājiem ir pieejama informācija par Kopienā pārdošanai vai izpirkumnomai piedāvātu jaunu vieglo automobiļu degvielas ekonomiju un CO2 emisiju, lai patērētāji varētu izdarīt izvēli, pamatojoties uz pilnīgu informāciju.2. pantsŠajā direktīvā:1. "Vieglais automobilis" ir M1 kategorijas mehāniskais transportlīdzeklis, kas definēts Direktīvas 70/156/EEK [6] II pielikumā un uz ko attiecas Direktīva 80/1268/EEK. Šis jēdziens neietver transportlīdzekļus, uz ko attiecas Direktīva 92/61/EEK [7], un īpašiem mērķiem paredzētos transportlīdzekļus, kas definēti Direktīvas 70/156/EEK 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā;2. "Jauns vieglais automobilis" ir vieglais automobilis, kas iepriekš nav bijis pārdots personai, kura to pirkusi mērķim, kas nav tā pārdošana vai piegāde;3. "Atbilstības sertifikāts" ir Direktīvas 70/156/EEK 6. pantā minētais sertifikāts;4. "Tirdzniecības vieta" ir tāda vieta, piemēram, automobiļu izstāžu zāle vai pagalms, kur jauni vieglie automobiļi ir izstādīti vai kur tos piedāvā iespējamiem klientiem pārdošanai vai izpirkumnomai. Šajā definīcijā ir ietvertas tirdzniecības izstādes, kurās sabiedrībai piedāvā jaunus vieglos automobiļus.5. "Oficiāli noteikts degvielas patēriņš" ir degvielas patēriņš, kam tipa apstiprinājumu piešķīrusi apstiprinātāja iestāde saskaņā ar Direktīvas 80/1268/EEK noteikumiem un kas minēts Direktīvas 70/156/EEK VIII pielikumā, un pievienots EK transportlīdzekļa tipa apstiprinājuma sertifikātam vai atbilstības sertifikātam. Ja vienam modelim ir vairāki varianti un/vai versijas, tad degvielas patēriņu attiecīgam modelim uzrāda, pamatojoties uz variantu un/vai versiju, kurai ir lielākais oficiāli noteiktais degvielas patēriņš minētajā grupā.6. "Oficiāli noteikta īpatnējā CO2 emisija" konkrētajam vieglajam automobilim ir tā, kas izmērīta saskaņā ar Direktīvas 80/1268/EEK noteikumiem un kas minēta Direktīvas 70/156/EEK VIII pielikumā, un pievienota EK transportlīdzekļa tipa apstiprinājuma sertifikātam vai atbilstības sertifikātam.Ja vienam modelim ir vairāki varianti un/vai versijas, tad attiecīgā modeļa CO2 emisijas lielumu uzrāda, pamatojoties uz variantu un/vai versiju, kurai ir lielākie oficiāli noteiktie CO2 emisijas lielumi minētajā grupā;7. "Degvielas ekonomiju apliecinoša etiķete" ir etiķete, kurā ir informācija patērētājiem par konkrētajam automobilim oficiāli noteikto degvielas patēriņu un oficiāli noteikto CO2 īpatnējo emisiju;8. "Degvielas ekonomijas rokasgrāmata" ir oficiāli noteikto degvielas patēriņa datu un oficiāli noteiktas īpatnējās CO2 emisijas datu apkopojums par katru jauno automobiļu tirgū pieejamo modeli;9. "Reklāmas publikācijas" ir visi drukātie materiāli, ko izmanto, transportlīdzekļus laižot tirgū un reklamējot plašai sabiedrībai. Tostarp noteikti ir tehniskas rokasgrāmatas, brošūras, sludinājumi laikrakstos, žurnālos un tirdzniecības izdevumos, kā arī plakāti;10. "Marka" ir ražotāja preču zīme, un tā parādās atbilstības sertifikātā un tipa apstiprinājuma dokumentācijā;11. "Modelis" ir vieglā automobiļa markas, tipa un, vajadzības gadījumā, varianta un versijas komercapraksts;12. "Tips", "variants" un "versija" ir vienas markas atšķirīgi transportlīdzekļi, ko ir deklarējis ražotājs, kā aprakstīts Direktīvas 70/156/EEK II pielikuma B iedaļā, un kas ir nepārprotami identificējami pēc tipa, varianta un versijas burtu un ciparu koda.3. pantsDalībvalstis nodrošina to, ka degvielas ekonomiju un CO2 emisijas apliecinošā etiķete, kas ir saskaņā ar I pielikumā aprakstītajām prasībām, ir piestiprināta vai parādīta skaidri saredzami pie katra jauna vieglā automobiļa modeļa tirdzniecības vietā.4. pantsNeskarot interneta rokasgrāmatu, ko Kopienas mērogā izveido Komisija, dalībvalstis nodrošina, lai degvielas ekonomijas un CO2 emisijas rokasgrāmatu izstrādātu, apspriežoties ar ražotājiem vismaz reizi gadā saskaņā ar II pielikuma prasībām. Rokasgrāmata ir ērti lietojama, kompakta un pēc patērētāju lūguma pieejama bez maksas tirdzniecības vietās, un saņemama arī no dalībvalstu izraudzītām struktūrām.Direktīvas 8. pantā minētā iestāde vai iestādes var līdzdarboties rokasgrāmatas sagatavošanā.5. pantsDalībvalstis nodrošina, lai katrai automobiļa markai būtu izlikts plakāts (vai cits demonstrācijas materiāls), kurā būtu oficiāli noteiktā degvielas patēriņa dati un oficiāli noteiktās CO2 emisijas dati par visiem jaunajiem vieglo automobiļu modeļiem, kas ir izstādīti vai piedāvāti pārdošanai vai izpirkumnomai šajā tirdzniecības vietā vai ar šīs tirdzniecības vietas starpniecību. Šos datus dara pieejamus labi redzamā vietā un saskaņā ar III pielikumā norādīto formu.6. pantsDalībvalstis nodrošina, lai visās reklāmas publikācijās būtu oficiāli noteikti degvielas patēriņa un oficiāli noteikti CO2 emisijas dati saskaņā ar IV pielikuma prasībām par visiem vieglo automobiļu modeļiem, uz kuriem šī literatūra attiecas.Dalībvalstis vajadzības gadījumā nodrošina, ka sniedz citus reklāmas materiālus, kas nav iepriekš minētās reklāmas publikācijas, lai norādītu oficiāli noteiktā degvielas patēriņa un noteiktās CO2 emisijas datus konkrētajam vieglo automobiļa modelim.7. pantsDalībvalstis nodrošina, lai 3., 4., 5. un 6. pantā minētajās etiķetēs, rokasgrāmatās, plakātos vai reklāmas publikācijās un materiālos būtu aizliegta citu zīmju, simbolu vai uzrakstu klātbūtne, kuri attiecas uz degvielas patēriņu vai CO2 emisiju un kuri neatbilst šīs direktīvas prasībām, ja to parādīšana var radīt neskaidrības jauno vieglo automobiļu iespējamiem lietotājiem.8. pantsDalībvalstis paziņo Komisijai par kompetento iestādi vai iestādēm, kas atbild par šajā direktīvā izklāstītās patērētāju informēšanas sistēmas īstenošanu un darbību.9. pantsGrozījumus, kas vajadzīgi šīs direktīvas pielikumu pielāgošanai, Komisija pieņem saskaņā ar 10. pantā paredzēto procedūru un pēc apspriešanās ar patērētāju organizācijām un citām ieinteresētajām pusēm.Lai palīdzētu šajā pielāgošanas procesā, katra dalībvalsts līdz 2003. gada 31. decembrim nodod Komisijai ziņojumu par šīs direktīvas noteikumu efektivitāti laikā no 2001. gada 18. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim. Šā ziņojuma formu izveido saskaņā ar 10. pantā paredzēto procedūru vēlākais līdz 2001. gada 18. janvārim.Turklāt Komisija saskaņā ar 10. pantā paredzēto procedūru veic pasākumus, lai:a) turpmāk precizētu 3. pantā minēto etiķeti, grozot I pielikumu;b) turpmāk precizētu prasības attiecībā uz 4. pantā minēto rokasgrāmatu jauno vieglo automobiļu modeļu klasificēšanai, tā nodrošinot modeļu iedalījumu īpašās klasēs atbilstīgi CO2 emisijai un degvielas patēriņam, atsevišķi uzskaitot jaunos vieglo automobiļu modeļus, kas ir vistaupīgākie degvielas patēriņa ziņā;c) izveidotu ieteikumus, kā principus, kas attiecas uz 6. panta pirmajā daļā minētajām reklāmas publikācijām, piemērot citiem informācijas nesējiem un materiāliem.10. pantsKomitejaKomisijai palīdz komiteja, kurā ir dalībvalstu pārstāvji un kuru vada Komisijas pārstāvis.Komisijas pārstāvis iesniedz komitejā veicamo pasākumu projektu. Komiteja sniedz atzinumu par šo projektu laikā, ko priekšsēdētājs var noteikt atkarībā no jautājuma steidzamības. Atzinumu sniedz ar balsu vairākumu, kas Līguma 205. pantā noteikts lēmumiem, kurus Padome pieņem pēc Komisijas priekšlikuma. Dalībvalstu pārstāvju balsis komitejā vērtē, kā noteikts minētajā pantā. Priekšsēdētājs nebalso.Komisija pieņem paredzētos pasākumus, ja tie atbilst komitejas atzinumam.Ja paredzētie pasākumi neatbilst komitejas atzinumam vai arī ja atzinums nav sniegts, tad Komisija tūlīt iesniedz Padomei priekšlikumu par veicamajiem pasākumiem. Padome pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu.Ja trijos mēnešos pēc tam, kad jautājums iesniegts Padomei, tā nav pieņēmusi lēmumu, ierosinātos pasākumus apstiprina Komisija.11. pantsDalībvalstis nosaka sankcijas, ko piemēro, ja ir pārkāpti valstu noteikumi, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu. Tādām sankcijām jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.12. pants1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2001. gada 18. janvārim, un tās tūlīt par to paziņo Komisijai.Kad dalībvalstis pieņem šos aktus, tajos ir atsauce uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarīt šādas atsauces.2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to savu tiesību aktu galvenos noteikumus, kurus tās pieņem jomā, uz ko attiecas šī direktīva.13. pantsŠī direktīva stājas spēkā tās publicēšanas dienā Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.14. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1999. gada 13. decembrīEiropas Parlamenta vārdā —priekšsēdētājaN. FontainePadomes vārdā —priekšsēdētājsS. Hassi[1] OV C 305, 3.10.1998., 2. lpp. unOV C 83, 25.3.1999., 1. lpp.[2] OV C 40, 15.2.1999., 45. lpp.[3] Eiropas Parlamenta 1998. gada 17. decembra atzinums (OV C 98, 9.4.1999., 252. lpp.), Padomes 1999. gada 23. februāra kopējā nostāja (OV C 123, 4.5.1999., 1. lpp.) un Eiropas Parlamenta 1999. gada 4. novembra lēmums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).[4] OV L 329, 30.12.1993., 39. lpp.[5] OV L 375, 31.12.1980., 36. lpp. Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas Direktīvu 93/116/EK.[6] Padomes Direktīva 70/156/EEK (1970. gada 6. februāris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju tipa apstiprinājumu (OV L 42, 23.2.1970., 1. lpp.). Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/91/EK (OV L 11, 16.1.1999., 25. lpp.).[7] Padomes Direktīva 92/61/EEK (1992. gada 30. jūnijs) attiecībā uz divriteņu vai trīsriteņu mehānisko transportlīdzekļu tipa apstiprinājumu (OV L 225, 10.8.1992., 72. lpp.). Direktīvā grozījumi izdarīti ar 1994. gada Pievienošanās aktu.--------------------------------------------------I PIELIKUMSDEGVIELAS EKONOMIJAS UN CO2 EMISIJAS ETIĶETES APRAKSTSDalībvalstīm ir jānodrošina vismaz tas, lai viņu teritorijā visas degvielas ekonomiju apliecinošās etiķetes:1. atbilstu standartizētai formai, lai būtu vieglāk pazīstamas patērētājiem;2. to izmēri būtu 297 mm × 210 mm (A4);3. tajās būtu atsauce uz tā vieglā automobiļa modeli un degvielas tipu, kuram tās piestiprinātas;4. tajās būtu oficiāli noteiktā degvielas patēriņa un oficiāli noteiktās CO2 īpatnējās emisijas skaitliskais lielums. Oficiāli noteiktā degvielas patēriņa skaitlisko lielumu izsaka litros uz 100 kilometriem (l/100 km), kilometros uz litru (km/l) vai kā attiecīgu šo lielumu apvienojumu un uzdod līdz vienai zīmei aiz komata. Oficiāli noteikto CO2 īpatnējo emisiju uzdod līdz tuvākajam veselajam skaitlim gramos uz kilometru (g/km).Šos lielumus var izteikt citās vienībās (galonos un jūdzēs), ciktāl tas ir saderīgi ar Direktīvas 80/181/EEK [1] noteikumiem;5. tajās būtu šāds teksts attiecībā uz rokasgrāmatas par degvielas patēriņu un CO2 emisiju pieejamību: "Rokasgrāmata, kurā ir dati par visiem jaunajiem vieglo automobiļu modeļiem attiecībā uz degvielas patēriņu un CO2 emisiju, ir bez maksas pieejama visās tirdzniecības vietās";6. tajās būtu šāds teksts: "Papildus automobiļa degvielas taupītspējai automobiļa degvielas patēriņu un CO2 emisiju nosaka arī braukšanas stils un citi netehniski faktori. CO2 ir galvenā siltumnīcas efekta izraisītāja gāze, kas rada globālo sasilšanu".[1] Padomes Direktīva 80/181/EEK (1979. gada 20. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mērvienībām un par Direktīvas 71/354/EEK atcelšanu (OV L 39, 15.2.1980., 40. lpp.). Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 89/617/EEK (OV L 357, 7.12.1989., 28. lpp.).--------------------------------------------------II PIELIKUMSROKASGRĀMATA PAR DEGVIELAS EKONOMIJU UN CO2 EMISIJUDalībvalstis nodrošina, lai rokasgrāmatā par degvielas ekonomiju un CO2 emisiju būtu vismaz šāda informācija:1. visu dalībvalstīs pirkšanai pieejamo jauno vieglo automobiļu modeļu ikgadējs uzskaitījums, grupējot pa markām alfabētiskā secībā. Ja dalībvalstī rokasgrāmatu atjaunina vairāk nekā reizi gadā, tad rokasgrāmatā jābūt visu minētā atjauninājuma publicēšanas dienā pieejamo jauno vieglo automobiļu uzskaitījumam;2. par katru modeli, kas ir rokasgrāmatā, — degvielas tips, oficiāli noteiktā degvielas patēriņa un oficiāli noteiktās CO2 īpatnējās emisijas skaitliskais lielums. Oficiāli noteiktā degvielas patēriņa skaitlisko lielumu izsaka litros uz 100 kilometriem (l/100 km), kilometros uz litru (km/l) vai kā attiecīgu šo lielumu apvienojumu un uzdod līdz vienai zīmei aiz komata. Oficiāli noteikto CO2 īpatnējo emisiju uzdod līdz tuvākajam veselajam skaitlim gramos uz kilometru (g/km).Šos lielumus var izteikt citās vienībās (galonos un jūdzēs), ciktāl tas ir saderīgi ar Direktīvas 80/181/EEK noteikumiem;3. skaidrs uzskaitījums ar 10 jauno vieglo automobiļu modeļiem, kas degvielas taupības ziņā ir visefektīvākie un kas sarindoti augošā secībā atkarībā no CO2 īpatnējās emisijas palielināšanās atbilstīgi katram degvielas tipam. Uzskaitījumā jābūt modelim, oficiāli noteiktā degvielas patēriņa un oficiāli noteiktās īpatnējās CO2 emisijas skaitliskajam lielumam;4. ieteikumi autobraucējiem, ka transportlīdzekļa pareiza izmantošana un regulāra apkope, un braukšanas stils, piemēram, izvairīšanās no agresīvas braukšanas, braukšana ar mazāku ātrumu, laikus veikta bremzēšana, pareizs spiediens riepās, tukšgaitas laika samazināšana, izvairīšanās pārvadāt pārliecīgu smagumu uzlabo vieglā automobiļa degvielas patēriņu un samazina CO2 emisiju;5. skaidrojums tam, kā gāzu emisijas izraisa siltumnīcas efektu, kā iespējamās klimata pārmaiņas saistītas ar mehāniskiem transportlīdzekļiem, kā arī norāde uz patērētāju iespēju izvēlēties dažādas degvielas un šo degvielu raksturojums no ekoloģijas viedokļa, pamatojoties uz jaunākajiem zinātniskajiem pētījumiem un tiesību aktos noteiktām prasībām;6. atsauce uz Kopienas mērķi attiecībā uz jaunu vieglo automobiļu CO2 vidējo emisiju un diena, kad mērķis būtu jāsasniedz;7. vajadzības gadījumā atsauce uz interneta versijā pieejamo Kopienas rokasgrāmatas par degvielas ekonomiju un CO2 emisiju.--------------------------------------------------III PIELIKUMSTIRDZNIECĪBAS VIETĀ IZSTĀDĀMĀ PLAKĀTA APRAKSTSDalībvalstīm ir jānodrošina, lai plakāts(-i) atbilstu vismaz šādām prasībām:1. plakāta minimālie izmēri ir 70 cm × 50 cm;2. informācija plakātā ir viegli salasāma;3. vieglo automobiļu modeļi ir sagrupēti un uzskaitīti atsevišķi atkarībā no degvielas tipa (piem., benzīns vai dīzeļdegviela). Katram degvielas tipam modeļi ir sarindoti CO2 emisijas augošā secībā, modeli ar zemāko oficiāli noteikto degvielas patēriņu novietojot saraksta sākumā;4. katram vieglā automobiļa modelim, kas ir sarakstā, uzdod oficiāli noteiktā degvielas patēriņa un oficiāli noteiktās CO2 īpatnējās emisijas skaitlisko lielumu. Oficiāli noteiktā degvielas patēriņa skaitlisko lielumu izsaka litros uz 100 kilometriem (l/100 km), kilometros uz litru (km/l) vai kā attiecīgu šo lielumu apvienojumu un uzdod līdz vienai zīmei aiz komata. Oficiāli noteikto CO2 īpatnējo emisiju uzdod līdz tuvākajam veselajam skaitlim gramos uz kilometru (g/km).Šos lielumus var izteikt citās vienībās (galonos un jūdzēs), ciktāl tas ir saderīgi ar Direktīvas 80/181/EEK noteikumiem.Ieteiktā forma ir šāda:+++++ TIFF +++++5. plakātā ir šāds teksts par to, kur pieejama rokasgrāmata par degvielas patēriņu un CO2 emisiju: "Rokasgrāmata, kurā ir dati par visiem jaunajiem vieglo automobiļu modeļiem attiecībā uz degvielas patēriņu un CO2 emisiju, ir bez maksas pieejama visās tirdzniecības vietās";6. plakātā ir šāds teksts:"Papildus automobiļa degvielas taupītspējai automobiļa degvielas patēriņu un CO2 emisiju nosaka arī braukšanas stils un citi netehniski faktori. CO2 ir galvenā siltumnīcas efekta izraisītāja gāze, kas rada globālo sasilšanu";7. plakātu pilnīgi atjaunina vismaz vienreiz sešos mēnešos. Starp divām atjaunināšanām jaunus automobiļus pievieno saraksta apakšā.--------------------------------------------------IV PIELIKUMSNOTEIKUMI PAR DEGVIELAS PATĒRIŅA UN CO2 EMISIJAS DATIEM REKLĀMAS PUBLIKĀCIJĀSDalībvalstīm ir jānodrošina, lai visās reklāmas publikācijās būtu oficiāli noteiktā degvielas patēriņa dati un oficiāli noteiktie CO2 īpatnējās emisijas dati par attiecīgajiem transportlīdzekļiem. Šai informācijai ir jāatbilst vismaz šādām prasībām:1. jābūt viegli salasāmai un vismaz tikpat redzamai kā reklāmas publikācijās sniegtajai informācijas galvenajai daļai;2. jābūt viegli saprotamai, pat pavirši lasot;3. oficiāli noteiktie degvielas patēriņa dati ir jāsniedz par visiem dažādajiem automobiļu modeļiem, uz ko attiecas reklāmas materiāls. Ja reklamē vairāk nekā vienu modeli, tad oficiāli noteiktos degvielas patēriņa datus ietver visiem modeļiem vai norāda diapazonu starp sliktāko un labāko degvielas patēriņu. Degvielas patēriņu izsaka litros uz 100 kilometriem (l/100 km), kilometros uz litru (km/l) vai kā attiecīgu šo lielumu apvienojumu. Visus skaitliskos lielumus uzdod līdz vienai zīmei aiz komata.Šos lielumus var izteikt citās vienībās (galonos un jūdzēs), ciktāl tas ir saderīgi ar Direktīvas 80/181/EEK noteikumiem.Ja reklāmas publikācijās ir tikai atsauce uz marku, nevis uz kādu konkrētu modeli, tad degvielas patēriņa dati nav jāsniedz.--------------------------------------------------


Svarīgs juridisks paziņojums

|

31989L0458

Padomes Direktīva (1989. gada 18. jūlijs), ar ko attiecībā uz Eiropas emisiju standartiem mašīnām ar motora darba tilpumu mazāku par 1,4 litriem groza Direktīva 70/220/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pasākumiem, kas jāveic, lai novērstu gaisa piesārņošanu, ko rada emisija no mehāniskajiem transportlīdzekļiem

Oficiālais Vēstnesis L 226 , 03/08/1989 Lpp. 0001 - 0003 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 13 Sējums 19 Lpp. 0059  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 13 Sējums 19 Lpp. 0059  CS.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17 ET.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17 HU.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17 LT.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17 LV.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17 MT.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17 PL.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17 SK.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17 SL.ES Nodaļa 13 Sējums 010 Lpp. 15  - 17

		Padomes Direktīva(1989. gada 18. jūlijs),ar ko attiecībā uz Eiropas emisiju standartiem mašīnām ar motora darba tilpumu mazāku par 1,4 litriem groza Direktīva 70/220/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pasākumiem, kas jāveic, lai novērstu gaisa piesārņošanu, ko rada emisija no mehāniskajiem transportlīdzekļiem(89/458/EEK)EIROPAS KOPIENU PADOME,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 100.a pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu [1],sadarbībā ar Eiropas Parlamentu [2],ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu [3],tā kā jāparedz pasākumi, kuru mērķis ir līdz 1992. gada 31. decembrim pakāpeniski izveidot iekšējo tirgu; tā kā iekšējais tirgus aptver tādu teritoriju bez iekšējām robežām, kurā nodrošināta brīva preču, pakalpojumu un kapitāla aprite un personu pārvietošanās;tā kā pirmā Eiropas Kopienu rīcības programma par vides aizsardzību, ko Padome apstiprināja 1973. gada 22. novembrī, aicināja ņemt vērā jaunākos zinātnes sasniegumus transportlīdzekļu izplūdes gāzu radītā atmosfēras piesārņojuma apkarošanā un attiecīgi grozīt iepriekš pieņemtas direktīvas;tā kā trešā rīcības programma paredz papildu centienus būtiski samazināt piesārņotāju emisiju līmeni no transportlīdzekļiem;tā kā ar Direktīvu 70/220/EEK [4], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 88/436/EEK [5], nosaka robežlielumus oglekļa oksīdam un nesadedzināta ogļūdeņraža izmešiem no šādiem dzinējiem; tā kā vispirms šos robežlielumus samazināja ar Direktīvu 74/290/EEK [6] un saskaņā ar Direktīvu 77/102/EEK [7] papildināja ar robežlielumiem slāpekļa oksīdu pieļaujamajiem izmešiem; tā kā tālāk šo trīs piesārņotāju robežlielumus samazināja ar Direktīvām 78/665/EEK [8], 83/351/EEK [9] un 88/76/EEK [10], un ar Direktīvu 88/436/EEK ieviesa robežlielumus daļiņveida piesārņotāju emisijai no dīzeļdzinējiem;tā kā Komisijas uzsāktais darbs šajā jomā parāda, ka Kopienā ir pieejamas vai tiek pilnveidotas tehnoloģijas, kas ļaus tālāk samazināt attiecīgos robežlielumus visiem dzinēju tilpumiem;tā kā īpaši jācenšas veicināt tīras tehnoloģijas attiecībā uz mehāniskiem transportlīdzekļiem sakarā ar pētniecības programmu jaunu tehnoloģiju attīstībai;tā kā, lai ļautu Eiropas videi maksimāli iegūt no šiem noteikumiem un tajā pašā laikā nodrošinātu tirgus vienotību, nepieciešams ieviest stingrākus uz vispārējo harmonizāciju balstītus Eiropas standartus, kas ir vismaz tikpat stingri kā tie, kas darbojas Amerikas Savienotajās valstīs un kā tie, par ko nobalsojis Eiropas Parlaments; tā kā šo robežlielumu pamatā ir pašreizējās pārbaudes procedūras, kas noteiktas Direktīvā 70/220/EEK, un tie būs jāpārskata, pievienojot pārbaudi, kas uzrāda braukšanas apstākļus ārpilsētas zonās;tā kā, ņemot vērā piesārņotāju emisiju no transportlīdzekļiem lielo nozīmi un to ieguldījumu tādu gāzu radīšanā, kas rada siltumnīcas efektu, to CO2 emisijas jo īpaši jāstabilizē un sekojoši jāsamazina, ņemot vērā ANO Vides programmas (UNEP) Padomes 1989. gada 24. maija lēmumu un jo īpaši tā 11. punkta d) apakšpunktu,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsAr šo Direktīvas 70/220/EEK I pielikumu groza šādi.1. Pielikuma 5.2.1.1.4. punktā tabulas apakšējo rindu aizstāj ar šādu:"C< 1,400 | 19 | 5, | –". |2. Pielikuma 7.1.1.1. punktā tabulas apakšējo rindu aizstāj ar šādu:"C< 1,400 | 22 | 5,8 | –". |2. pants1. No 1990. gada 1. janvāra dalībvalstis, pamatojoties uz gaisa piesārņojumu ar izmešiem no motoriem, kuru tilpums ir mazāks par 1400 cm3, nedrīkst:- atteikties piešķirt EEK tipa apstiprinājumu, izdot 10. panta 1. punkta pēdējā ievilkumā Direktīvā 70/156/EEK [11], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 87/403/EEK [12], minēto dokumentu vai piešķirt dalībvalsts tipa apstiprinājumu kādam transportlīdzekļa tipam,vai- aizliegt mehānisko transportlīdzekļu ekspluatācijas uzsākšanu,ja šī mehāniskā transportlīdzekļa tipa vai šādu transportlīdzekļu radītās emisijas atbilst noteikumiem Direktīvā 70/220/EEK, kura grozīta ar šo direktīvu.2. No 1992. gada 1. janvāra attiecībā uz transportlīdzekļu tipiem, kas aprīkoti ar dzinēju, kura tilpums ir mazāks par 1400 cm3, dalībvalstis:- vairs neizsniedz Direktīvas 70/156/EEK 10. panta 1. punkta pēdējā ievilkumā minēto dokumentu par transportlīdzekļa tipu,- atsaka dalībvalsts tipa apstiprinājumu transportlīdzekļa tipam,kura radītās emisijas neatbilst prasībām pielikumā Direktīvai 70/220/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar šo direktīvu.3. No 1992. gada 31. decembra attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas aprīkoti ar dzinēju, kura tilpums ir mazāks par 1400 cm3, dalībvalstis aizliedz to transportlīdzekļu ekspluatācijas uzsākšanu, kuru emisijas neatbilst Direktīvas 70/220/EEK, kas grozīta ar šo direktīvu, pielikumā noteiktajām prasībām.3. pantsDalībvalstis var izveidot noteikumus nodokļu atvieglojumiem attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas ietverti šajā direktīvā. Šādi atvieglojumi atbilst Līguma noteikumiem, kā arī šādiem noteikumiem:- tie attiecas uz visiem vietējā ražojuma automašīnu ražojumiem un transportlīdzekļiem, kas ievesti tirdzniecībai dalībvalstī un ir aprīkoti ar ierīcēm, kas pirms laika ļauj izpildīt Eiropas standartu prasības, kas jāizpilda 1992. gadā,- tos pārtrauc 2. panta 3. punktā minētajā dienā, lai pilnībā stātos spēkā emisijas robežlielumi jauniem transportlīdzekļiem,- to vērtība attiecībā uz katru transportlīdzekļa tipu ir būtiski zemāka par faktiskajām tā aprīkojuma izmaksām, kas uzstādīts, lai izpildītu noteiktos lielumus, un tā uzstādīšanas izmaksām.Komisiju informē par plāniem ieviest vai grozīt pirmajā daļā minētos nodokļu atvieglojumus pietiekamā laikā, lai ļautu tai sniegt atsauksmes.4. pantsDalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 1990. gada 1. janvārim izpildītu šīs direktīvas prasības. Tās par to tūlīt informē Komisiju.5. pantsLīdz 1990. gada beigām Padome, lemjot ar kvalificētu balsu vairākumu, pēc Komisijas priekšlikuma nolemj- izlīdzināt šajā direktīvā noteiktos datumus un standartus arī transportlīdzekļiem, kas aprīkoti ar motoriem, kuru tilpums ir vienāds vai lielāks par 1400 cm3, pamatojoties uz pilnveidotu pārbaudes procedūru, kas ietver ārpilsētas braukšanas secību,- iekļaut pilnveidotajā Eiropas pārbaudes procedūrā robežlielumus, kas šajā direktīvā noteikti transportlīdzekļiem, kuru dzinēja tilpums ir mazāks par 1400 cm3.6. pantsLemjot ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Komisijas priekšlikuma, kurā ņems vērā notiekošā darba rezultātus par siltumnīcas efektu, Padome pieņem lēmumu par pasākumiem, kas paredzēti CO2 emisiju ierobežošanai no mehāniskajiem transportlīdzekļiem.7. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1989. gada 18. jūlijāPadomes vārdā —priekšsēdētājsR. Dumas[1] OV C 56, 27.2.1988., 9. lpp. un OV C 134, 31.5.1989., 8. lpp.[2] OV C 262, 10.10.1988., 89. lpp. un OV C 120, 16.5.1989.[3] OV C 208, 8.8.1988., 7. lpp.[4] OV L 76, 6.4.1970., 1. lpp.[5] OV L 214, 6.8.1988., 1. lpp.[6] OV L 159, 15.6.1974., 61. lpp.[7] OV L 32, 3.2.1977., 32. lpp.[8] OV L 223, 14.8.1978., 48. lpp.[9] OV L 197, 20.7.1983., 1. lpp.[10] OV L 36, 9.2.1988., 1. lpp.[11] OV L 42, 23.2.1970., 1. lpp.[12] OV L 220, 8.8.1987., 44. lpp.--------------------------------------------------