title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/104/EK ( 2009. gada 16. septembris ) par drošības un veselības aizsardzības minimālajām prasībām, darba ņēmējiem lietojot darba aprīkojumu darbā (otrā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (Dokuments attiecas uz EEZ)

text:
               3.10.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 260/5

      EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2009/104/EK
   (2009. gada 16. septembris)
   par drošības un veselības aizsardzības minimālajām prasībām, darba ņēmējiem lietojot darba aprīkojumu darbā (otrā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē)
   (kodificēta versija)
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 137. panta 2. punktu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
   apspriežoties ar Reģionu komiteju,
   saskaņā ar Līguma 251. pantā noteikto procedūru (2),
   tā kā:

               (1)

               Padomes Direktīva 89/655/EEK (1989. gada 30. novembris) par drošības un veselības aizsardzības minimālajām prasībām, darba ņēmējiem lietojot darba aprīkojumu darbā (otrā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. daļas nozīmē) (3) ir vairākkārt būtiski grozīta (4). Skaidrības un praktisku iemeslu labad būtu lietderīgi veikt minētās direktīvas kodifikāciju.

               (2)

               Šī direktīva ir atsevišķa direktīva 16. panta 1. punkta nozīmē Padomes Direktīvā 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (5). Tādēļ Direktīvas 89/391/EEK noteikumi pilnībā attiecas uz darba aprīkojuma izmantošanu darbā, neskarot šīs direktīvas noteikumus, kam ir ierobežojošāks vai specifiskāks raksturs.

               (3)

               Līguma 137. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Padome ar direktīvām var noteikt minimālās prasības nolūkā veicināt uzlabojumus, jo īpaši darba vidē, lai aizsargātu darba ņēmēju veselību un drošību.

               (4)

               Saskaņā ar šo pašu pantu jāizvairās ar šādām direktīvām paredzēt tādus administratīvus, finansiālus un juridiskus ierobežojumus, kas traucētu veidoties un attīstīties maziem un vidējiem uzņēmumiem.

               (5)

               Noteikumi, kas pieņemti, ievērojot Līguma 137. panta 2. punktu, neliedz nevienai dalībvalstij darba apstākļu drošības nolūkos uzturēt spēkā vai ieviest stingrākus pasākumus, kas ir saderīgi ar Līgumu.

               (6)

               Tādu minimālo prasību ievērošana, kas garantētu labāku darba drošību un veselības aizsardzību, strādājot ar darba aprīkojumu, ir svarīga darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības nodrošināšanā.

               (7)

               Darba drošības, higiēnas un veselības aizsardzības uzlabošana ir mērķis, ko nedrīkstētu pakārtot saimnieciskiem apsvērumiem.

               (8)

               Darbs augstumā darba ņēmējiem var būt saistīts ar sevišķi lielu risku viņu veselībai un darba drošībai, it īpaši ar risku nokrist no augstuma vai ciest citos nopietnos nelaimes gadījumos darbā, kas veido ievērojamu procentuālu daļu no visiem nelaimes gadījumiem, sevišķi no fatāliem nelaimes gadījumiem.

               (9)

               Šī direktīva veido praktisku aspektu iekšējā tirgus sociālās dimensijas īstenošanā.

               (10)

               Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/34/EK (1998. gada 22. jūnijs), kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā (6), dalībvalstīm ir jāziņo Komisijai par visiem tehnisko noteikumu projektiem, kas attiecas uz mašīnām, aprīkojumu un iekārtām.

               (11)

               Šī direktīva ir vispiemērotākais līdzeklis, kā sasniegt vēlamos mērķus, un nepārsniedz to, kas vajadzīgs šim nolūkam.

               (12)

               Šī direktīva nedrīkstētu skart dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņiem III pielikuma B daļā minēto direktīvu transponēšanai valsts tiesību aktos,

         IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
   I   NODAĻA

      VISPĀRĪGI NOTEIKUMI

   1. pants
   Priekšmets
   1.   Šī direktīva, kas ir otrā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē, nosaka darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības minimālās prasības, kas jāievēro, darba ņēmējiem strādājot ar darba aprīkojumu darbā, kā tas minēts 2. pantā.
   2.   Direktīvas 89/391/EEK noteikumi pilnībā attiecas uz visu šā panta 1. punktā minēto darbības jomu, neskarot tādus šīs direktīvas noteikumus, kam ir ierobežojošāks vai specifiskāks raksturs.
   2. pants
   Definīcijas
   Šajā direktīvā minētos terminus lieto šādā nozīmē:
   a)   “darba aprīkojums”– jebkuri mehānismi, aparāti, darba rīki vai iekārtas, ko lieto darbam;
   b)   “darba aprīkojuma lietošana”– jebkura darbība, kurā izmanto darba aprīkojumu, piemēram, darba aprīkojuma iedarbināšana vai apstādināšana, tā lietošana, transportēšana, remonts, modifikācija, uzturēšana un apkalpošana, jo īpaši ietverot tīrīšanu;
   c)   “bīstamā zona”– jebkura zona darba aprīkojumā vai ārpus tā, kur pastāv risks darba ņēmēja drošībai vai veselībai;
   d)   “riskam pakļauts darba ņēmējs”– darba ņēmējs, kas pilnībā vai daļēji atrodas bīstamajā zonā;
   e)   “operators”– darba ņēmējs vai darba ņēmēji, kam ir uzdots lietot darba aprīkojumu.
   II   NODAĻA

      DARBA DEVĒJA PIENĀKUMI

   3. pants
   Vispārīgie pienākumi
   1.   Darba devējs veic pasākumus, lai nodrošinātu, ka uzņēmumā vai iestādē darba ņēmējiem pieejamais darba aprīkojums ir piemērots darba veikšanai vai pareizi pielāgots šim darbam, un darba ņēmēji to var lietot, neapdraudot savu drošību un veselību.
   Izvēloties darba aprīkojumu, ko iesaka lietot, darba devējs ņem vērā īpašos darba apstākļus un raksturu, kā arī uzņēmumā vai iestādē un jo īpaši attiecīgajā darba vietā pastāvošo risku darba ņēmēju drošībai un veselībai vai citus riska faktorus, kas rodas, lietojot attiecīgo darba aprīkojumu.
   2.   Ja nav iespējams pilnībā nodrošināt darba aprīkojuma lietošanu bez riska darba ņēmēju drošībai un veselībai, darba devējs veic nepieciešamos pasākumus, lai šo risku mazinātu.
   4. pants
   Noteikumi, kas attiecas uz darba aprīkojumu
   1.   Neskarot 3. pantu, darba devējs iegādājas vai lieto:

               a)

               darba aprīkojumu, kas, ja tas pirmo reizi nonācis uzņēmuma vai iestādes darba ņēmēju rīcībā pēc 1992. gada 31. decembra, atbilst:

                           i)

                           visu Kopienas attiecīgo piemērojamo direktīvu noteikumiem;

                           ii)

                           I pielikumā noteiktajām minimālajām prasībām, ja vien nav piemērojama vai tikai daļēji ir piemērojama cita Kopienas direktīva;

               b)

               darba aprīkojumu, kas, ja tas jau bijis uzņēmuma vai iestādes darba ņēmēju rīcībā līdz 1992. gada 31. decembrim, atbilst I pielikumā noteiktajām minimālajām prasībām ne vēlāk kā četrus gadus pēc minētā datuma;

               c)

               neskarot a) apakšpunkta i) daļu un atkāpjoties no a) apakšpunkta ii) daļas un b) apakšpunkta, specifisku darba aprīkojumu, uz kuru attiecas I pielikuma 3. punkta prasības, kurš, ja ir jau bijis darba ņēmēju rīcībā uzņēmumā vai iestādē līdz 1998. gada 5. decembrim, atbilst I pielikumā izklāstītajām minimālajām prasībām ne vēlāk kā četrus gadus pēc šā datuma.

         2.   Darba devējs veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka darba aprīkojumu visā tā ekspluatācijas laikā, veicot adekvātu apkopi, uztur līmenī, kas atbilst l. punkta a) vai b) apakšpunktam.
   3.   Dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem, pienācīgi ņemot vērā konkrētās valsts tiesību aktus vai praksi, nosaka procedūras, ar kuru palīdzību var sasniegt tādu drošības līmeni, kas atbilst II pielikumā norādītajiem mērķiem.
   5. pants
   Darba aprīkojuma pārbaude
   1.   Darba devējs nodrošina, lai tad, ja darba aprīkojuma drošība ir atkarīga no uzstādīšanas nosacījumiem, tā tiktu pakļauta sākotnējai pārbaudei (pēc uzstādīšanas un pirms ekspluatācijas uzsākšanas) un pārbaudei pēc katras montāžas jaunā objektā vai jaunā vietā, ko veic kompetentas personas konkrētās valsts tiesību aktu vai prakses izpratnē, lai nodrošinātu, ka darba aprīkojums tiek pareizi uzstādīts un darbojas droši.
   2.   Lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas drošības un veselības aizsardzības prasības un ka savlaicīgi var tikt konstatēts un izlabots bojājums, kura rezultātā var rasties bīstamas situācijas, darba devējs nodrošina, lai darba aprīkojumam, kas pakļauts apstākļiem, kuri izraisa tādu bojājumu, tiktu veiktas:

               a)

               periodiskas pārbaudes un, vajadzības gadījumā, pārbaude, ko veic kompetentas personas konkrētās valsts tiesību aktu vai prakses nozīmē;

               b)

               īpašas pārbaudes, ko veic kompetentas personas konkrētās valsts tiesību aktu vai prakses izpratnē katru reizi, kad rodas ārkārtas apstākļi, kas var apdraudēt darba aprīkojuma drošību, tādi kā modificēšana, nelaimes gadījumi, dabas parādības vai garāki laika posmi, kuros aprīkojums netiek ekspluatēts.

         3.   Pārbaužu rezultāti tiek protokolēti un atrodas attiecīgo iestāžu rīcībā. Tie jāuzglabā pienācīgi ilgu laiku.
   Ja darba aprīkojumu lieto ārpus uzņēmuma, tam līdzi ir dokumentārs pierādījums par pēdējās pārbaudes veikšanu.
   4.   Dalībvalstis nosaka šādu pārbaužu veikšanas kārtību.
   6. pants
   Darba aprīkojums, kas saistīts ar īpašu risku
   Ja darba aprīkojuma lietošana var radīt īpašu risku darba ņēmēja drošībai un veselībai, darba devējs veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:

               a)

               darba aprīkojumu atļauts lietot tikai tām personām, kam dots attiecīgs darba uzdevums;

               b)

               remontdarbus, pārveidošanas darbus, uzturēšanu vai apkopi uztic tikai noteiktiem darba ņēmējiem, kuri īpaši norīkoti šim darbam.

         7. pants
   Ergonomika un darba higiēna
   Piemērojot minimālās drošības un veselības aizsardzības prasības, darba devējam pilnībā jāņem vērā tā darba poza un vieta, kādā strādā darba ņēmēji darba aprīkojumu lietošanas laikā, kā arī ergonomikas principi.
   8. pants
   Darba ņēmēju informēšana
   1.   Neskarot Direktīvas 89/391/EEK 10. pantu, darba devējs veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka darba ņēmēju rīcībā ir nepieciešamā informācija un, vajadzības gadījumā, rakstītas instrukcijas par darbā lietoto darba aprīkojumu.
   2.   Informācija un rakstītās instrukcijas ietver vismaz atbilstīgu informāciju par drošību un veselības aizsardzību attiecībā uz:

               a)

               darba aprīkojuma lietošanas nosacījumiem;

               b)

               iepriekš paredzamām ārkārtas situācijām;

               c)

               ja nepieciešams, secinājumiem, kas izriet no darba aprīkojuma lietošanas pieredzes.

         Darba ņēmējiem jābūt informētiem par riskiem, kam viņi pakļauti, par darba aprīkojumu, kas atrodas darba zonā vai objektā, un visām izmaiņām, kas tos skar, ciktāl šādas izmaiņas ietekmē darba aprīkojumu, kas tieši atrodas viņu darba zonā vai objektā, pat ja viņi paši šādu aprīkojumu tieši nelieto.
   3.   Informācijai un rakstītajām instrukcijām jābūt saprotamām darba aprīkojuma lietotājiem.
   9. pants
   Darba ņēmēju apmācība
   Neskarot Direktīvas 89/391/EEK 12. pantu, darba devējs veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka:

               a)

               darba ņēmēji, kam uzdots darbs ar darba aprīkojuma lietošanu, ir atbilstīgi apmācīti, tostarp vajadzības gadījumā par riskiem, kas saistīti ar darba aprīkojuma lietošanu;

               b)

               6. panta b) apakšpunktā minētie darba ņēmēji ir atbilstīgi īpaši apmācīti.

         10. pants
   Darba ņēmēju konsultēšana un dalība
   Darba ņēmēju vai viņu pārstāvju konsultēšana un dalība jautājumos, uz kuriem attiecas šī direktīva un tās pielikumi, notiek saskaņā ar Direktīvas 89/391/EEK 11. pantu.
   III   NODAĻA

      DAŽĀDI NOTEIKUMI

   11. pants
   Grozījumi pielikumos
   1.   Saskaņā ar Līguma 137. panta 2. punktā paredzēto procedūru Padome pieņem papildinājumus I pielikumam par papildu minimālajām prasībām attiecībā uz īpašu darba aprīkojumu, kas minēts I pielikuma 3. punktā.
   2.   Saskaņā ar Direktīvas 89/391/EEK 17. panta 2. punktā paredzēto procedūru pielikumos tiek pieņemti tikai tehniska rakstura pielāgojumi, kas izriet no:

               a)

               direktīvu pieņemšanas par darba aprīkojuma tehnisko saskaņošanu vai standartizāciju; vai

               b)

               tehniskā progresa, izmaiņām starptautiskajos noteikumos vai instrukcijās vai zināšanu paplašināšanās darba aprīkojuma jomā.

         12. pants
   Nobeiguma noteikumi
   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai savu tiesību aktu noteikumus, kurus tās jau pieņēmušas vai gatavojas pieņemt jomā, ko reglamentē šī direktīva.
   13. pants
   Direktīvu 89/655/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar III pielikuma A daļā minētajām direktīvām, atceļ, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņiem III pielikuma B daļā minēto direktīvu transponēšanai valsts tiesību aktos.
   Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu un lasa saskaņā ar atbilstības tabulu, kas atrodas IV pielikumā.
   14. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   15. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Strasbūrā, 2009. gada 16. septembrī

            Eiropas Parlamenta vārdā –

            priekšsēdētājs

         J. BUZEK

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētāja

         C. MALMSTRÖM

      (1)  OV C 100, 30.4.2009., 144. lpp.

      (2)  Eiropas Parlamenta 2008. gada 8. jūlija Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts) un Padomes 2009. gada 13. jūlija Lēmums.

      (3)  OV L 393, 30.12.1989., 13. lpp.

      (4)  Sk. III pielikuma A daļu.

      (5)  OV L 183, 29.6.1989., 1. lpp.

      (6)  OV L 204, 21.7.1998., 37. lpp.

      I PIELIKUMS

         MINIMĀLĀS PRASĪBAS

      (minētas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) daļā un b) apakšpunktā)
      1.   Vispārīga piebilde

      Šajā pielikumā noteiktie pienākumi ir spēkā, ņemot vērā šo direktīvu un gadījumā, ja konkrētais darba aprīkojums rada atbilstīgu risku.
      Turpmāk noteiktās minimālās prasības, ciktāl tās attiecas uz ekspluatācijā esošu darba aprīkojumu, attiecībā uz jaunu darba aprīkojumu neprasa obligāti veikt tos pašus pasākumus, bet izpildīt vienīgi būtiskās prasības.
      2.   Vispārīgās minimālās prasības, kas attiecas uz darba aprīkojumu

                  2.1.

                  Darba aprīkojuma vadības ierīcēm, kas skar drošību, jābūt skaidri redzamām un atšķiramām, kā arī vajadzības gadījumā attiecīgi marķētām.
                  Izņemot atsevišķus gadījumus, kad noteiktām vadības ierīcēm nepieciešams pretējais, vadības ierīcēm jāatrodas ārpus bīstamās zonas un jābūt novietotām tā, lai to darbināšana neradītu papildu risku. Tās nedrīkst radīt nekādu risku, nejauši iedarbinot.
                  Ja nepieciešams, operatoram, atrodoties pie vadības pults, jāspēj nodrošināt, ka bīstamajā zonā nav cilvēku. Ja tas nav iespējams, jābrīdina ar drošības sistēmu, kas automātiski liek atskanēt vai parādīties brīdinājuma signālam brīdī, kad tehnika ir gatava sākt darbu. Darba ņēmējam, kas atrodas bīstamajā zonā, jānodrošina laiks vai citas iespējas ātri izvairīties no apdraudējuma, kas rodas, darba aprīkojumam sākot vai beidzot darbu.
                  Kontroles sistēmām jābūt drošām, un tās jāizvēlas, pienācīgi ņemot vērā to, kādas atteices, defekti un ierobežojumi ir sagaidāmi paredzētās lietošanas apstākļos.

                  2.2.

                  Darba aprīkojumam jābūt iedarbināmam tikai ar iepriekšēju nodomu, iedarbojoties uz īpaši šim nolūkam paredzētu vadības ierīci.
                  To pašu ņem vērā, lai:

                              —

                              darba aprīkojumu no jauna iedarbinātu pēc tam, kad tas kāda iemesla dēļ apstājies,

                              —

                              kontrolētu ievērojamas izmaiņas darba apstākļos (piem., ātrumu, spiedienu u. c.),

                        ja vien šāda darbības atsākšana vai izmaiņas nekādam riskam nepakļauj darba ņēmējus, kas atrodas bīstamajā zonā.
                  Šī prasība neattiecas uz darba aprīkojuma darbības atjaunošanu vai izmaiņām darba apstākļos, kas izriet no automātiskas iekārtas normāla darba cikla.

                  2.3.

                  Visam darba aprīkojumam jābūt apgādātam ar vadības ierīci, ar kuru to var apstādināt pilnībā un bez riska.
                  Katrā darba iecirknī jābūt vadības ierīcei, ar kuru atkarībā no riska veida var apstādināt visu vai daļu no darba aprīkojuma tā, lai darba aprīkojums būtu drošā stāvoklī. Vadības ierīcei, kas apstādina darba aprīkojumu, jābūt prioritārai attiecībā pret ierīci, kas to iedarbina. Kad darba aprīkojums vai tā bīstamās daļas ir pārstājušas darboties, enerģijas padeve attiecīgajam spēka pievadam jāpārtrauc.

                  2.4.

                  Vajadzības gadījumā un atkarībā no apdraudējuma, ko rada darba aprīkojums, kā arī no tā parastā apstāšanās laika, darba aprīkojums jāaprīko ar apstādināšanas ierīci avārijas gadījumiem.

                  2.5.

                  Darba aprīkojums, kas rada risku krītošu priekšmetu vai izvirzījumu dēļ, atbilstīgi riska veidam jāaprīko ar attiecīgām drošības ierīcēm.
                  Darba aprīkojums, kas rada apdraudējumu ar gāzu, tvaiku, šķidrumu vai putekļu izplūdi, jāaprīko ar uztveršanas vai ekstrakcijas ierīcēm, kas izvietotas netālu no iespējamā apdraudējuma vietām.

                  2.6.

                  Ja to prasa drošība un darbinieku veselības aizsardzība, darba aprīkojums vai tā daļas jānostiprina ar skavām vai kādiem citiem līdzekļiem.

                  2.7.

                  Ja pastāv risks, ka darba aprīkojumā var veidoties plīsumi vai tā daļas var demontēties, radot nopietnus draudus darba ņēmēju drošībai un veselībai, jāveic attiecīgi aizsardzības pasākumi.

                  2.8.

                  Ja pastāv risks nonākt mehāniskā kontaktā ar kustīgām darba aprīkojuma daļām, kas varētu izraisīt nelaimes gadījumu, šīs daļas jānodrošina ar aizsargiem vai citām drošības ierīcēm, lai novērstu piekļūšanu bīstamajām zonām vai apstādinātu bīstamo daļu kustību, pirms sasniegtas bīstamās zonas.
                  Aizsargiem un aizsargierīcēm jābūt:

                              —

                              izturīgām konstrukcijām,

                              —

                              tādām, kas nerada nekādu papildu risku,

                              —

                              tādām, ko nevar viegli noņemt vai atslēgt,

                              —

                              novietotām pietiekamā attālumā no bīstamās zonas,

                              —

                              tādām, kas neierobežo vairāk kā nepieciešams, ņemot vērā aprīkojuma darbības ciklu,

                              —

                              tādām, kas ļauj veikt nepieciešamās darbības, lai uzstādītu vai nomainītu detaļas un veiktu apkopi, ierobežojot piekļūšanu tikai tai zonai, kurā veicams darbs, un, ja iespējams, nepārvietojot aizsargu vai aizsargierīci.

                  2.9.

                  Zonām vai punktiem, kuros strādā ar darba aprīkojumu vai veic tā apkopi, jābūt pienācīgi apgaismotiem atkarībā no veicamās darbības.

                  2.10.

                  Darba aprīkojuma daļas, kur ir augsta vai ļoti zema temperatūra, vajadzības gadījumā jānosedz, lai darba ņēmēji ar tām nesaskartos vai nepienāktu tām pārāk tuvu.

                  2.11.

                  Brīdinājuma ierīcēm uz darba aprīkojuma jābūt nepārprotamām, viegli uztveramām un saprotamām.

                  2.12.

                  Darba aprīkojumu drīkst izmantot tikai atbilstīgu darbu veikšanai un tam piemērotos apstākļos.

                  2.13.

                  Apkopes darbības jāspēj veikt laikā, kad darba aprīkojums ir izslēgts. Ja tas nav iespējams, jānodrošina atbilstīgi drošības pasākumi vai arī iespēja veikt šādas darbības ārpus bīstamās zonas.
                  Ja mehānismam ir apkopes žurnāls, ieraksti tajā jāizdara regulāri.

                  2.14.

                  Visam darba aprīkojumam jābūt apgādātam ar skaidri identificējamiem līdzekļiem tā atvienošanai no visiem enerģijas avotiem.
                  Atkal pievienošana pie enerģijas avotiem nedrīkst radīt nekādu risku attiecīgajiem darba ņēmējiem.

                  2.15.

                  Uz darba aprīkojuma jābūt brīdinājumiem un marķējumiem, kas ir būtiski darba ņēmēju drošībai.

                  2.16.

                  Darba ņēmējiem jāgarantē droša piekļūšana un uzturēšanās visās zonās, kas nepieciešamas ražošanas, montāžas un apkopes darbību veikšanai.

                  2.17.

                  Visam darba aprīkojumam jābūt tādam, lai novērstu risku, kas saistīts ar aizdegšanos, pārmērīgu uzkaršanu, gāzu, putekļu, šķidruma, tvaiku vai citu vielu, kas tajā veidojas, tiek lietotas vai uzglabātas, noplūdi.

                  2.18.

                  Visam darba aprīkojumam jābūt tādam, lai novērstu risku, kas saistīts ar darba aprīkojuma vai vielu, kuras tajā veidojas, tiek lietotas vai uzglabātas, eksplodēšanu.

                  2.19.

                  Visam darba aprīkojumam jābūt tādam, lai novērstu risku, kas saistīts ar darba ņēmēju nonākšanu tiešā vai netiešā saskarē ar elektrību.

            3.   Papildu minimālās prasības, kas piemērojamas attiecībā uz specifiskiem darba aprīkojumu veidiem

      3.1.   Minimālās prasības attiecībā uz pārvietojamu darba aprīkojumu, kas var būt gan pašgājējas iekārtas, gan citādi darbināmas iekārtas
      3.1.1.   Darba aprīkojumam, kurā atrodas darba ņēmējs(-i), jābūt ierīkotam tā, lai samazinātu riska faktorus, kam darba ņēmēji pakļauti brauciena laikā.
      Šajos riska faktoros jāiekļauj risks, ka darba ņēmējs var saskarties ar riteņiem vai kāpurķēdēm vai iesprūst tajos.
      3.1.2.   Ja pievada nejauša ieķeršanās starp pārvietojama darba aprīkojuma elementu, tā armatūru vai jebkādu piekabināmu elementu var radīt īpašu risku, šādam aprīkojumam jābūt aprīkotam vai pielāgotam tā, lai novērstu pievadu bloķēšanos.
      Ja šādu ieķeršanos nevar novērst, jāveic visi iespējamie pasākumi, lai novērstu jebkādu negatīvu iedarbību uz darba ņēmējiem.
      3.1.3.   Ja enerģijas pārnešanas vārpstas starp iekārtas kustīgajām daļām var nosmērēties vai deformēties, velkot tās pa zemi, jābūt piederumiem to nostiprināšanai.
      3.1.4.   Pārvietojamai darba iekārtai, kurā atrodas darba ņēmējs(-i), jābūt projektētai tā, lai faktiskajos ekspluatācijas apstākļos ierobežotu risku, ko rada iekārtas apgāšanās:

                  —

                  ar aizsargkonstrukciju, kas nodrošina, lai iekārta nenosvērtos vairāk kā par ceturtdaļu apgrieziena,

                  —

                  vai ar konstrukciju, kas dod pietiekamu brīvu telpu ap transportētajiem darba ņēmējiem, ja sasvēršanās kustība var turpināties tālāk par ceturtdaļu apgrieziena,

                  —

                  vai ar kādu citu ierīci ar līdzvērtīgu efektu.

            Šīs aizsargkonstrukcijas var būt iekārtas sastāvdaļa.
      Šīs aizsargkonstrukcijas nav nepieciešamas, ja iekārta darbības laikā ir nostabilizēta vai ja tai ir tāda uzbūve, ka apgāšanās nav iespējama.
      Ja pastāv risks, ka, apgāžoties iekārtai, darba ņēmējs, kurš to vada, var tikt saspiests starp darba iekārtas daļām un zemi, jāuzstāda transportējamos darba ņēmējus noturoša sistēma.
      3.1.5.   Autokrāvējiem, kuros brauc viens vai vairāki darba ņēmēji, jābūt tā pielāgotiem vai aprīkotiem, lai ierobežotu autokrāvēja apgāšanās risku, piemēram:

                  —

                  ierīkojot vadītāja nodalījumu,

                  —

                  vai ar tādu autokrāvēja konstrukciju, kas novērš tā apgāšanos,

                  —

                  vai ar tādu konstrukciju, kas nodrošina, lai tad, ja autokrāvējs apgāžas, darba ņēmējiem, kas tajā atrodas, paliktu pietiekams atstatums starp zemi un autokrāvēja atsevišķām daļām,

                  —

                  vai ar tādu konstrukciju, kas notur darba ņēmējus vadītāja sēdeklī, lai novērstu viņu saspiešanu ar krītošā autokrāvēja daļām.

            3.1.6.   Pašgājējam darba aprīkojumam, kurš savā kustībā var apdraudēt cilvēkus, jāatbilst šādiem nosacījumiem:

                  a)

                  aprīkojumam jābūt iekārtai, kas novērš neatļautu iedarbināšanu;

                  b)

                  tai jābūt attiecīgi aprīkotai, lai mazinātu sadursmes sekas, ja kustībā vienlaicīgi atrodas vairāk nekā viena aprīkojuma vienība uz sliedēm;

                  c)

                  jābūt ierīcei aprīkojuma nobremzēšanai un apstādināšanai. Ja to prasa drošības noteikumi, jābūt avārijas ierīcēm, ko vada viegli pieejami regulatori vai automātiskās sistēmas, kas galvenās iekārtas atteices gadījumā nobremzē un apstādina aprīkojumu;

                  d)

                  ja vadītāja tiešās redzamības zona nav pietiekama, lai garantētu drošību, pārredzamības uzlabošanas nolūkā jāuzstāda atbilstīgas palīgierīces;

                  e)

                  darba aprīkojumam, kas paredzēts izmantošanai naktī vai tumšās vietās, jābūt aprīkotam ar apgaismojumu, kāds nepieciešams darba veikšanai, un jāgarantē pietiekama darba ņēmēju drošība;

                  f)

                  ja darba aprīkojums pats vai tā piekabe vai pārvadājamie materiāli var aizdegties un apdraudēt darba ņēmējus, tam jābūt aprīkotam ar attiecīgām ugunsdzēsības ierīcēm, ja šādas ierīces nav pieejamas ekspluatācijas vietas tuvumā;

                  g)

                  tālvadāmam darba aprīkojumam jāapstājas tūlīt, tiklīdz tas šķērso kontroles zonas robežas;

                  h)

                  tālvadāmam darba aprīkojumam, kas parastos apstākļos var izraisīt saspiešanas vai trieciena briesmas, jābūt ierīcēm, kas aizsargātu pret šiem draudiem, ja nav citu piemērotu ierīču, lai kontrolētu trieciena draudus.

            3.2.   Minimālās prasības kravas pacelšanas darba aprīkojumam
      3.2.1.   Ja darba aprīkojums kravas pacelšanai ir uzstādīts pastāvīgi, tā stiprībai un stabilitātei ekspluatācijas laikā jābūt nodrošinātai, īpaši ņemot vērā kravu, kas tiks celta, un spriegumu, kas rodas konstrukciju montāžas vai nostiprināšanas vietā.
      3.2.2.   Kravas celšanas mehānismiem jābūt skaidri marķētiem, norādot to nominālo slodzi, un attiecīgi jābūt slodzes tabulas plāksnītei, norādot nominālo slodzi katrai mehānisma konfigurācijai.
      Celšanas piederumiem jābūt marķētiem tā, lai varētu noteikt drošai ekspluatācijai būtiskos rādītājus.
      Darba aprīkojumam, kas nav paredzēts cilvēku pacelšanai, bet kas kļūdas dēļ tomēr varētu tikt šādi izmantots, jābūt šajā nolūkā pienācīgi un skaidri marķētam.
      3.2.3.   Pastāvīgi uzstādītam darba aprīkojumam jābūt tā uzstādītam, lai samazinātu risku, ka krava varētu:

                  a)

                  notriekt darba ņēmējus;

                  b)

                  netīši bīstami slīdēt vai brīvi krist; vai

                  c)

                  nejauši tikt atbrīvota.

            3.2.4.   Darba ņēmēju celšanas vai pārvietošanas darba aprīkojumam jābūt tādam, lai:

                  a)

                  ar piemērotu ierīču palīdzību tiktu novērsts vagoniņa krišanas risks, ja tāds pastāv;

                  b)

                  tiktu novērsts risks lietotājam izkrist no vagoniņa, ja tāds pastāv;

                  c)

                  tiktu novērsts risks darba ņēmējam tikt saspiestam, iesprūst vai saņemt triecienu, nejauši nonākot kontaktā ar objektiem;

                  d)

                  nodrošinātu, lai cilvēki, kas avārijas gadījumā iesprūst vagoniņā, nebūtu pakļauti briesmām un viņus varētu atbrīvot.

            Ja objektam un augstuma starpībām piemītošu cēloņu dēļ a) punktā minētos riskus nav iespējams novērst ar jebkādu drošības pasākumu palīdzību, tad ir jāuzstāda un katru darba dienu jāpārbauda iekāršanas trose ar paaugstinātu drošības koeficientu.

      II PIELIKUMS

         NOTEIKUMI ATTIECĪBĀ UZ DARBA APRĪKOJUMA EKSPLUATĀCIJU

      (minēts 4. panta 3. punktā)

         Vispārīga piezīme

      Šo pielikumu piemēro, ievērojot šo direktīvu, un tad, ja attiecībā uz konkrēto darba aprīkojumu pastāv atbilstīgs risks.
      1.   Vispārīgi noteikumi attiecībā uz visu darba aprīkojumu

                  1.1.

                  Darba aprīkojumam jābūt tā uzstādītam, izvietotam un ekspluatētam, lai samazinātu risku tā lietotājiem un pārējiem darba ņēmējiem, piemēram, nodrošinot pietiekamu atstatumu starp aprīkojuma kustīgajām daļām un fiksētajām vai kustīgajām daļām tā tuvumā un to, lai visu veidu patērēto vai saražoto enerģiju un materiālus varētu piegādāt vai aizgādāt prom drošā veidā.

                  1.2.

                  Darba aprīkojumam jātiek montētam vai demontētam drošos apstākļos, jo īpaši ievērojot visas ražotāja izstrādātās instrukcijas.

                  1.3.

                  Darba aprīkojumam, kuram ekspluatācijas laikā var iespert zibens, ar ietaišu vai attiecīgu līdzekļu palīdzību jābūt aizsargātam pret zibens izraisītām sekām.

            2.   Noteikumi attiecībā uz tādu pārvietojamu darba aprīkojumu ekspluatēšanu, kas var būt gan pašgājējas, gan citādi darbināmas iekārtas

                  2.1.

                  Pašgājēju darba aprīkojumu drīkst vadīt vienīgi tādi darba ņēmēji, kas ir attiecīgi apguvuši šāda aprīkojuma drošu vadīšanu.

                  2.2.

                  Ja darba aprīkojums pārvietojas pa darba teritoriju, jānosaka un jāievēro attiecīgi satiksmes noteikumi.

                  2.3.

                  Jāveic organizatoriski pasākumi, lai novērstu to, ka darba ņēmēji kājāmgājēji ienāktu pašgājēja darba aprīkojuma darba zonā.
                  Ja darbu pienācīgi var veikt vienīgi darba ņēmēju kājāmgājēju klātbūtnē, jāveic attiecīgi pasākumi, lai novērstu to, ka iekārta viņus savaino.

                  2.4.

                  Darba ņēmēju transportēšana mehāniskas piedziņas pārvietojamā darba aprīkojumā atļauta vienīgi tad, ja šim nolūkam paredzētas drošas ierīces. Ja darbs jāveic brauciena laikā, ātrums attiecīgi jāpielāgo.

                  2.5.

                  Darba zonās nevar izmantot pārvietojamu darba aprīkojumu ar iekšdedzes dzinēju, ja nevar nodrošināt tādu pietiekamu gaisa daudzumu, kas nerada draudus darba ņēmēju veselībai vai drošībai.

            3.   Noteikumi attiecībā uz kravu pacelšanas darba aprīkojuma ekspluatēšanu

      3.1.   Vispārīgi noteikumi
      3.1.1.   Darba aprīkojums, kas ir pārvietojams vai ko var demontēt, un kas ir paredzēts kravu celšanai, jāekspluatē tā, lai nodrošinātu aprīkojuma stabilitāti ekspluatācijas laikā visos paredzamos apstākļos, ņemot vērā pamatnes īpašības.
      3.1.2.   Cilvēkus var pacelt vienīgi ar šim nolūkam paredzēta darba aprīkojuma un piederumu palīdzību.
      Neskarot Direktīvas 89/391/EEK 5. pantu, izņēmuma kārtā darba aprīkojumu, kas nav speciāli paredzēts cilvēku pacelšanai, var lietot šim nolūkam ar noteikumu, ka tiek veikti pienācīgi pasākumi, lai nodrošinātu drošību saskaņā ar konkrētās valsts tiesību aktiem vai praksi, kas nosaka pienācīgu uzraudzību.
      Visu laiku, kamēr darba ņēmēji atrodas darba aprīkojumā, kas paredzēts kravu celšanai, vadības postenī jāatrodas operatoram. Transportējamo cilvēku rīcībā jābūt drošiem sakaru līdzekļiem. Briesmu gadījumā jābūt drošiem līdzekļiem, kas ļautu viņus evakuēt.
      3.1.3.   Jānosaka pasākumi, kas nodrošina, lai darba ņēmēji neatrastos zem piekārtas kravas, izņemot gadījumus, kad viņu klātbūtne ir nepieciešama rezultatīvai darba veikšanai.
      Piekārtas kravas nevar tikt pārvietotas virs neaizsargātām darba vietām, kur parasti atrodas darba ņēmēji.
      Ja tomēr tas tiek darīts un citādi darbu nav iespējams pienācīgi veikt, ir jāizstrādā un jāpiemēro attiecīgas procedūras.
      3.1.4.   Celšanas ierīces jāizvēlas atkarībā no kravas, kas jāceļ, no tās satveršanas punktiem, polispasta un klimatiskajiem apstākļiem, ņemot vērā stropēšanas veidu un konfigurāciju. Celšanas ierīces polispastam jābūt skaidri marķētam, lai operatori būtu informēti par tā rādītājiem, ja šāds polispasts netiek pēc lietošanas demontēts.
      3.1.5.   Celšanas ierīces jāuzglabā tā, lai tiktu nodrošināts, lai tās netiktu bojātas.
      3.2.   Darba aprīkojums kravu celšanai bez atsaitēm
      3.2.1.   Ja objektā divas vai vairāk darba aprīkojuma vienības, ko lieto kravu celšanai bez atsaitēm, tiek uzstādītas vai samontētas tādā veidā, ka to darbības rādiusi pārklājas, jāveic attiecīgi pasākumi, lai novērstu sadursmes starp kravām vai pašu aprīkojumu daļām.
      3.2.2.   Lietojot pārvietojamu darba aprīkojumu kravu celšanai bez atsaitēm, jāveic pasākumi, lai novērstu iekārtas noliekšanos, apgāšanos vai, attiecīgi, pārvietošanos vai slīdēšanu. Jāveic pārbaudes, lai nodrošinātu, ka šie pasākumi tiek veikti pareizi.
      3.2.3.   Ja tāda darba aprīkojuma operators, kurš paredzēts kravu celšanai bez atsaitēm, nevar pārredzēt pilnu kravas gaitu ne tiešā veidā, ne ar tādu palīgierīču palīdzību, kas sniegtu nepieciešamo informāciju, kompetentai personai jāuztur sakari ar operatoru, lai vadītu viņu, un jāveic organizatoriski pasākumi, lai novērstu kravas sadursmes, kas varētu apdraudēt darba ņēmējus.
      3.2.4.   Darbi jāizkārto tā, lai, darba ņēmējiem ar rokām piestiprinot vai atsaitējot kravu, to varētu veikt droši, jo īpaši saglabājot tiešu vai netiešu kontroli pār darba aprīkojumu.
      3.2.5.   Visas pacelšanas darbības kārtīgi jāizplāno, pienācīgi jāuzrauga un jāveic, aizsargājot darba ņēmēju drošību.
      Konkrēti, ja krava jāpaceļ vienlaikus ar diviem vai vairāk darba aprīkojumiem kravu celšanai bez atsaitēm, jānosaka un jāievēro procedūra, kas nodrošina operatoru labu savstarpēju koordinētību.
      3.2.6.   Ja pilnīgas vai daļējas enerģijas atteices gadījumā darba aprīkojums, kas paredzēts kravu celšanai bez atsaites, nespēj noturēt savu kravu, jāveic attiecīgi pasākumi, lai novērstu darba ņēmēju pakļaušanu jebkādam riskam.
      Piekārtu kravu nedrīkst atstāt bez uzraudzības, ja vien nav novērsta pieejamība bīstamajai zonai, kā arī krava ir droši piekārta un tiek droši saturēta.
      3.2.7.   Darba aprīkojuma, kas paredzēts kravu celšanai bez atsaites, ekspluatācija āra apstākļos jāaptur, ja meteoroloģiskie apstākļi pasliktinās līdz tādam līmenim, kas apdraud aprīkojuma drošu ekspluatāciju un pakļauj darba ņēmējus riskam. Lai novērstu darba ņēmēju pakļaušanu jebkādam riskam, jāveic attiecīgi aizsardzības pasākumi, jo īpaši lai novērstu darba aprīkojuma apgāšanos.
      4.   Noteikumi par pagaidu darbam augstumā iedalīta darba aprīkojuma izmantošanu

      4.1.   Vispārīgi noteikumi
      4.1.1.   Ja, ievērojot Direktīvas 89/391/EEK 6. pantu un šīs direktīvas 3. pantu, pagaidu darbu augstumā nav iespējams veikt droši, ar pienācīgiem ergonomiskiem nosacījumiem un uz piemērotas virsmas, tad darba veikšanai jāizvēlas aprīkojums, kas ir vispiemērotākais drošu darba apstākļu radīšanai un uzturēšanai. Kolektīvajiem aizsardzības līdzekļiem jādod priekšroka salīdzinājumā ar individuālajiem aizsardzības līdzekļiem. Darba aprīkojuma izmēriem jābūt piemērotiem veicamā darba veidam un paredzamajai slodzei, kā arī jāļauj droši pārvietoties.
      Vispiemērotākos līdzekļus pieejai pagaidu darba vietām augstumā jāizvēlas atkarībā no pārvietošanās biežuma, darba veikšanas augstuma un darba vietas izmantošanas ilguma. Izvēlei jābūt tādai, kas ļauj veikt evakuāciju nenovēršamu briesmu gadījumā. Pārvietošanās starp pieejas līdzekļiem un darba platformām, stāviem vai trapiem nedrīkst palielināt kritiena risku.
      4.1.2.   Strādājot augstumā, kāpnes drīkst izmantot kā darba vietu vienīgi tādos apstākļos, kuros, ņemot vērā 4.1.1. punktu, nav pamata izmantot drošāku darba aprīkojumu, jo riska pakāpe ir zema un vai nu aprīkojumu izmanto neilgu laiku, vai darba laukumam ir raksturīgas iezīmes, kuras darba devējs nespēj mainīt.
      4.1.3.   Pieeju ar virvju un pielāgojumu palīdzību var izmantot vienīgi apstākļos, kad riska vērtējumā atzīts, ka darbu iespējams veikt droši, un kad nav pamata izmantot citu, drošāku darba aprīkojumu.
      Ņemot vērā riska vērtējumu un jo īpaši atkarībā no darba ilguma un ergonomiskajiem ierobežojumiem, darba vietā ir jāparedz sēdeklis ar atbilstīgām palīgierīcēm.
      4.1.4.   Atkarībā no izraudzītā darba aprīkojuma veida un pamatojoties uz iepriekš minēto, ir jāparedz attiecīgi pasākumi, lai darba ņēmējiem līdz minimumam samazinātu ar attiecīgā veida aprīkojumu saistītu risku. Vajadzības gadījumā ir jāparedz aizsarglīdzekļu uzstādīšana, lai nepieļautu kritienus. Aizsarglīdzekļiem jābūt ar piemērotu uzbūvi un pietiekami izturīgiem, lai nepieļautu vai apturētu kritienus no augstuma un, ciktāl iespējams, nepieļautu darba ņēmēju savainošanos. Kolektīvos aizsarglīdzekļus kritienu novēršanai drīkst neuzstādīt tikai tajās vietās, kur atrodas pieeja kāpnēm.
      4.1.5.   Ja konkrēta darba veikšanai nepieciešams uz laiku novākt kolektīvos aizsarglīdzekļus kritienu novēršanai, ir jāveic efektīvi kompensējoši drošības pasākumi. Minēto darbu nedrīkst sākt, pirms šie pasākumi nav veikti. Pēc minētā darba pilnīgas vai daļējas pabeigšanas kolektīvie aizsarglīdzekļi kritienu novēršanai ir jāuzstāda no jauna.
      4.1.6.   Pagaidu darbu augstumā drīkst veikt vienīgi tad, ja laika apstākļi neapdraud darba ņēmēju drošību un veselību.
      4.2.   Īpaši noteikumi par kāpņu izmantošanu
      4.2.1.   Kāpnes jānovieto tā, lai nodrošinātu to stabilitāti izmantošanas laikā. Pārnēsājamās kāpnes jānovieto uz stabila, izturīga, piemērota lieluma un nekustīga atbalsta tā, lai pakāpieni būtu horizontāli. Piekārtajām kāpnēm, izņemot virvju kāpnes, jābūt droši nostiprinātām, lai tās nevarētu pārvietot un lai novērstu kāpņu šūpošanos.
      4.2.2.   Pārnēsājamo kāpņu pamats ir jānodrošina pret slīdēšanu kāpņu izmantošanas laikā, to augšgalā vai apakšgalā pakāpienus nostiprinot ar jebkura veida pretslīdes ierīci vai izmantojot jebkādu citu risinājumu, kura efektivitāte ir līdzvērtīga. Kāpnēm, ko izmanto pieejai, jābūt tik garām, lai tās sniegtos pietiekami tālu pāri darba platformas malai, ja vien nav citas drošas iespējas pieturēties. Izmantojot saliekamās kāpnes un bīdāmās kāpnes, nedrīkst pieļaut, ka dažādi kāpņu posmi kustas attiecībā viens pret otru. Pārvietojamās kāpnes nedrīkst pārvietot, pirms darba ņēmējs uz tām nav uzkāpis.
      4.2.3.   Kāpnes jāizmanto tā, lai darba ņēmējiem jebkurā brīdī būtu droša iespēja pieturēties un atbalstīties. Šādai iespējai jābūt jo īpaši gadījumos, kad augšup pa kāpnēm ar rokām jānes smagumi.
      4.3.   Īpaši noteikumi par sastatņu izmantošanu
      4.3.1.   Ja nav pieejami aprēķini par izvēlētajām sastatnēm vai ja tie neattiecas uz paredzēto konfigurāciju, ir jāveic stiprības un stabilitātes aprēķini, ja vien sastatnes netiek montētas saskaņā ar vispārēji atzītu standarta konfigurāciju.
      4.3.2.   Atkarībā no izraudzīto sastatņu sarežģītības pakāpes, kompetentai personai jāsastāda to montāžas, izmantošanas un demontāžas plāns. Tas var būt standarta plāna formā, papildināts ar punktiem par konkrētajām sastatnēm specifiskām detaļām.
      4.3.3.   Sastatņu nesošās daļas ir jānodrošina pret slīdēšanu, vai nu pievienojot stiprinājumu nesošajai virsmai, vai izmantojot pretslīdes ierīces vai jebkādu citu līdzvērtīgas efektivitātes līdzekli, kā arī slodzei pakļautajai sastatņu virsmai jābūt pietiekoši izturīgai. Jānodrošina, lai sastatnes būtu stabilas. Sastatnes uz riteņiem ir jāaprīko ar atbilstīgām ierīcēm, lai šīs sastatnes nejauši neizkustētos laikā, kad augšā strādā.
      4.3.4.   Sastatņu stāva izmēriem, formai un konstrukcijai jābūt piemērotiem veicamā darba veidam, atbilstīgiem paredzamajai slodzei, un tiem jāļauj darba ņēmējiem neapdraudēti strādāt un pārvietoties. Sastatņu stāvam jābūt montētam tā, lai pie parastas slodzes tā elementi nekustētos. Starp sastatņu stāva elementiem nedrīkst būt bīstamu atveru, un ir jābūt vertikālām margām, lai novērstu kritienus.
      4.3.5.   Ja daļa sastatņu nav izmantojama, piemēram, to montāžas, demontāžas vai pārveides laikā, tad tā jāmarķē ar brīdinājuma zīmēm par vispārējām briesmām, to veicot saskaņā ar attiecīgās valsts noteikumiem, kuros transponē ar Padomes Direktīvu 92/58/EEK (1992. gada 24. jūnijs) par minimālajām prasībām drošības un/vai veselības aizsardzības zīmēm darba vietā (devītā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (1), kā arī atbilstīgi jānorobežo ar fiziskiem šķēršļiem, kas slēdz pieeju bīstamajai zonai.
      4.3.6.   Sastatnes drīkst montēt, demontēt vai būtiski pārveidot vienīgi kompetentas personas uzraudzībā, un to drīkst darīt vienīgi tādi darba ņēmēji, kas paredzēto darbību sakarā ir atbilstīgi apmācīti, apskatot darbībām specifiskos riskus saskaņā ar 9. pantu, un konkrēti šādās jomās:

                  a)

                  attiecīgo sastatņu montāžas, demontāžas vai pārveides plāna izpratne;

                  b)

                  drošība attiecīgo sastatņu montāžas, demontāžas vai pārveides laikā;

                  c)

                  pasākumi, lai novērstu personu vai priekšmetu krišanas iespēju;

                  d)

                  drošības pasākumi tādu laika apstākļu gadījumā, kas varētu nelabvēlīgi ietekmēt attiecīgo sastatņu drošību;

                  e)

                  pieļaujamās slodzes;

                  f)

                  citi riski, kas varētu būt saistīti ar iepriekš minēto montāžu, demontāžu vai pārveidi.

            Darbu uzraugam un attiecīgajiem darba ņēmējiem ir jābūt pieejamam 4.3.2. punktā minētajam montāžas un demontāžas plānam, to skaitā visām tajā iekļautajām instrukcijām.
      4.4.   Īpaši noteikumi par pieejas ar virvēm un pielāgojumu izmantošanu.
      Izmantojot pieeju ar virvēm un pielāgojumus, jāievēro šādi nosacījumi:

                  a)

                  sistēmai jāsastāv vismaz no divām atsevišķi nostiprinātām virvēm, vienu no tām izmantojot kā pieejas, nolaišanās un atbalsta līdzekli (darba virve), bet otru – kā drošības līdzekli (drošības virve);

                  b)

                  darba ņēmējiem jābūt apgādātiem ar atbilstīgām drošības siksnām un tās jāvalkā, savienotas ar drošības virvi;

                  c)

                  darba virvei jābūt aprīkotai ar drošiem pacelšanās un nolaišanās līdzekļiem, kā arī ar paškontrolējošu sistēmu, lai novērstu lietotāja kritiena iespējamību gadījumā, ja viņš zaudē kontroli pār savām kustībām. Drošības virvei jābūt aprīkotai ar darba ņēmēja kustībām sekojošu mobilu sistēmu kritienu novēršanai;

                  d)

                  instrumentus un citus piederumus, ko darba ņēmējs grasās izmantot, jāpiestiprina pie darba ņēmēja drošības siksnas vai pie darba vietas sēdekļa vai jāpiestiprina ar citiem piemērotiem līdzekļiem;

                  e)

                  darbu pienācīgi jāplāno un jāuzrauga, lai ārkārtas situācijā darba ņēmēju būtu iespējams glābt nekavējoties;

                  f)

                  saskaņā ar 9. pantu attiecīgajiem darba ņēmējiem jāsaņem atbilstīga apmācība paredzēto darbību sakarā un jo īpaši attiecībā uz glābšanas metodēm.

            Izņēmuma gadījumos, kad, ņemot vērā riska novērtējumu, otras virves izmantošana padarītu darbu vēl bīstamāku, ir pieļaujama tikai vienas virves izmantošana ar noteikumu, ka ir veikti atbilstīgi drošības pasākumi saskaņā ar attiecīgās valsts likumiem vai praksi.

         (1)  OV L 245, 26.8.1992., 23. lpp.

      III PIELIKUMS
      A   DAĻA

         Atceltā direktīva ar turpmāko grozījumu sarakstu

      (minēti 13. pantā)

                  Padomes Direktīva 89/655/EEK
                  (OV L 393, 30.12.1989., 13. lpp.)

                  Padomes Direktīva 95/63/EK
                  (OV L 335, 30.12.1995., 28. lpp.)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/45/EK
                  (OV L 195, 19.7.2001., 46. lpp.)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2007/30/EK
                  (OV L 165, 27.6.2007., 21. lpp.)

                  Tikai attiecībā uz atsauci uz Direktīvu 89/655/EEK 3. panta 3. punktā

      B   DAĻA

         Termiņu uzskaitījums transponēšanai valsts tiesību aktos

      (minēti 13. pantā)

                  Direktīva

                  Termiņš transponēšanai

                  89/655/EEK

                  1992. gada 31. decembris

                  95/63/EK

                  1998. gada 4. decembris

                  2001/45/EK

                  2004. gada 19. jūlijs (1)

                  2007/30/EK

                  2012. gada 31. decembris

         (1)  Dalībvalstīm ir tiesības attiecībā uz Direktīvas 89/655/EEK II pielikuma 4. punkta piemērošanu izmantot pārejas laiku, kas nav ilgāks par diviem gadiem, skaitot no 2004. gada 19. jūlija, lai ņemtu vērā dažādās situācijas, kuras varētu rasties, praktiski piemērojot Direktīvu 2001/45/EK, jo īpaši, kad to veic mazie un vidējie uzņēmumi.

      IV PIELIKUMS

         Atbilstības tabula

                  Direktīva 89/655/EEK

                  Šī direktīva

                  1. pants

                  1. pants

                  2. pants

                  2. pants

                  3. pants

                  3. pants

                  4. pants

                  4. pants

                  4.a panta 1. punkts

                  5. panta 1. punkts

                  4.a panta 2. punkta pirmais un otrais ievilkums

                  5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts

                  4.a panta 3. punkts

                  5. panta 3. punkts

                  4.a panta 4. punkts

                  5. panta 4. punkts

                  5. panta pirmais un otrais ievilkums

                  6. panta a) un b) apakšpunkts

                  5.a pants

                  7. pants

                  6. panta 1. punkts

                  8. panta 1. punkts

                  6. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais, otrais un trešais ievilkums

                  8. panta 2. punkta pirmās daļas a), b) un c) apakšpunkts

                  6. panta 2. punkta otrā daļa

                  8. panta 2. punkta otrā daļa

                  6. panta 3. punkts

                  8. panta 3. punkts

                  7. panta pirmais ievilkums

                  9. panta a) apakšpunkts

                  7. panta otrais ievilkums

                  9. panta b) apakšpunkts

                  8. pants

                  10. pants

                  9. panta 1. punkts

                  11. panta 1. punkts

                  9. panta 2. punkta pirmais un otrais ievilkums

                  11. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts

                  10. panta 1. punkts

                  —

                  10. panta 2. punkts

                  12. pants

                  —

                  13. pants

                  —

                  14. pants

                  11. pants

                  15. pants

                  I pielikums

                  I pielikums

                  II pielikums

                  II pielikums

                  —

                  III pielikums

                  —

                  IV pielikums


title: Padomes Direktīva 2005/71/EK (2005. gada 12. oktobris) par īpašu procedūru trešo valstu valsts piederīgo uzņemšanai zinātniskās pētniecības nolūkos

text:
               3.11.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 289/15

      PADOMES DIREKTĪVA 2005/71/EK
   (2005. gada 12. oktobris)
   par īpašu procedūru trešo valstu valsts piederīgo uzņemšanai zinātniskās pētniecības nolūkos
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 63. panta 3. punkta a) apakšpunktu un 4. punktu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
   ņemot vērā Reģionu Komitejas atzinumu (3),
   tā kā:

               (1)

               Lai konsolidētu Eiropas pētniecības politiku un piešķirtu tai struktūru, Komisija 2000. gada janvārī uzskatīja par vajadzīgu izveidot Eiropas pētniecības telpu kā pamatu Kopienas turpmākai darbībai šajā jomā.

               (2)

               Atbalstot Eiropas pētniecības telpu, Lisabonas Eiropadome 2000. gada martā izvirzīja Kopienai mērķi līdz 2010. gadam kļūt par konkurētspējīgāko un dinamiskāko uz zinātnes atziņām balstīto ekonomiku pasaulē.

               (3)

               Ekonomikas globalizācija prasa augstāku pētnieku mobilitāti, kas ir atzīts Eiropas Kopienas Sestajā pamatprogrammā (4), ar kuru tā dara pieejamas savas programmas pētniekiem no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis.

               (4)

               Lai Kopiena sasniegtu Barselonas Eiropadomes 2002. gada martā izvirzīto mērķi, proti, zinātniskajos pētījumos ieguldīt 3 % no IKP, līdz 2010. gadam būs vajadzīgi 700 000 pētnieki. Šo mērķi jāsasniedz ar vairāku savstarpēji saistītu pasākumu palīdzību, piemēram, padarot zinātnieka profesiju pievilcīgāku jauniešiem, veicinot sieviešu iesaistīšanu zinātniskos pētījumos, paplašinot pētnieku apmācības iespējas un mobilitāti, uzlabojot pētnieku karjeras izredzes Kopienā un atverot Kopienu trešo valstu valstspiederīgajiem, kurus varētu uzņemt zinātniskās pētniecības nolūkos.

               (5)

               Šī direktīva iecerēta kā atbalsts šo mērķu sasniegšanai, veicinot trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanu un mobilitāti zinātniskās pētniecības nolūkos, uzturēšanās laikposmiem, kas pārsniedz trīs mēnešus, lai padarītu Kopienu pievilcīgāku pētniekiem no visas pasaules un uzlabotu Kopienas kā starptautiskā pētniecības centra stāvokli.

               (6)

               Šīs direktīvas īstenošanai nevajadzētu veicināt intelektuālā darbaspēka emigrāciju no jaunizveidotajām vai attīstības valstīm. Papildpasākumi, lai veicinātu pētnieku reintegrāciju savās izcelsmes valstīs, kā arī pētnieku pārvietošanos, būtu jāveic sadarbībā ar izcelsmes valstīm, lai izveidotu visaptverošu migrācijas politiku.

               (7)

               Lai sasniegtu Lisabonas procesa mērķus, nolūkā veikt zinātnisko pētniecību ir arī svarīgi atbalstīt to pētnieku mobilitāti Kopienā, kas ir ES pilsoņi, jo īpaši attiecībā uz pētniekiem, kas ir no tām dalībvalstīm, kuras pievienojās 2004. gadā.

               (8)

               Ņemot vērā pasaules ekonomikas izmaiņu izraisīto atvērtību un paredzamās prasības sasniegt noteikto mērķi, proti, zinātniskajos pētījumos ieguldīt 3 % no IKP, trešo valstu pētniekus, kuri potenciāli atbilstu šai direktīvai, vajadzētu plaši definēt saskaņā ar viņu kvalifikāciju un pētniecības projektu, ko viņi gatavojas īstenot.

               (9)

               Tā kā centieni sasniegt minēto 3 % mērķi lielā mērā attiecas uz privāto sektoru, kam šajā nolūkā turpmākajos gados jāpieņem darbā vairāk pētnieku, pētniecības iestādes, kas potenciāli atbilst šai direktīvai, pieder gan valsts, gan privātajam sektoram.

               (10)

               Katrai dalībvalstij būtu jānodrošina pēc iespējas izsmeļoša, regulāri atjaunināta informācija, kas ir publiski pieejama, jo īpaši ar interneta starpniecību, par pētniecības iestādēm, kuras apstiprinātas saskaņā ar šo direktīvu un ar kurām pētnieki var noslēgt uzņemšanas nolīgumu, kā arī par nosacījumiem un procedūrām saistībā ar ieceļošanu un uzturēšanos to teritorijā, lai nodarbotos ar pētniecību, kā noteikts saskaņā ar šo direktīvu.

               (11)

               Ir lietderīgi atvieglināt pētnieku uzņemšanu, izstrādājot uzņemšanas procedūru, kas nav atkarīga no viņu juridiskajām attiecībām ar uzņēmēju pētniecības iestādi, kā arī turpmāk vairs nepieprasīt darba atļauju papildus uzturēšanās atļaujai. Līdzīgus noteikumus dalībvalstis varētu piemērot trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri pieprasa ieceļošanas atļauju, lai mācītu augstākajā mācību iestādē, atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem vai administratīvajai praksei, saistībā ar pētniecības projektu.

               (12)

               Tajā pašā laikā būtu jāsaglabā arī parastie uzņemšanas ceļi (piemēram, nodarbinātība un prakse), īpaši doktorantūras studentiem, kuri nodarbojas ar pētniecību studentu statusā, uz kuriem šī direktīva nebūtu jāattiecina un uz kuriem attiecas Padomes Direktīva 2004/114/EK (2004. gada 13. decembris) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu pilsoņu uzņemšanu studiju, skolēnu apmaiņas, prakses vai stažēšanās, nesaņemot atalgojumu, vai brīvprātīga darba nolūkā (5).

               (13)

               Īpašā pētniekiem paredzētā procedūra balstīta uz sadarbību starp pētniecības iestādēm un imigrācijas iestādēm dalībvalstīs: pirmajām tā piešķir vadošo lomu uzņemšanas procedūrā, lai trešo valstu pētniekiem atvieglinātu un paātrinātu ieceļošanu un uzturēšanos Kopienā, vienlaikus saglabājot dalībvalstu prerogatīvas attiecībā uz imigrācijas kontroli.

               (14)

               Dalībvalstu iepriekš apstiprinātām pētniecības iestādēm būtu jādod iespēja parakstīt uzņemšanas nolīgumus ar trešo valstu valstspiederīgajiem nolūkā īstenot pētniecības projektu. Dalībvalstis izdos uzturēšanās atļaujas, pamatojoties uz uzņemšanas nolīgumu, ja būs izpildīti nosacījumi saistībā ar ieceļošanu un uzturēšanos.

               (15)

               Lai padarītu Kopienu pievilcīgāku pētniekiem no trešām valstīm, viņiem to uzturēšanās laikā vairākās jomās būtu jānodrošina tādas pašas sociālās un ekonomiskās tiesības kā uzņēmējas dalībvalsts valstspiederīgajiem, kā arī iespēja mācīt augstākajās mācību iestādēs.

               (16)

               Šī direktīva ievieš ļoti svarīgu uzlabojumu sociālā nodrošinājuma jomā, jo nediskriminācijas princips tieši attiecināts arī uz tām personām, kuras ierodas dalībvalstī nepastarpināti no trešās valsts. Tomēr ar šo direktīvu nebūtu jāpiešķir lielākas tiesības nekā tās, ko paredz pastāvošie Kopienas tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā trešo valstu valstspiederīgajiem, kam ir saistība ar vairākām dalībvalstīm. Turklāt direktīvai nebūtu jāpiešķir tiesības saistībā ar situācijām, kuras atrodas ārpus Kopienas tiesību aktu jomas, piemēram, saistībā ar trešā valstī dzīvojošiem ģimenes locekļiem.

               (17)

               Ir svarīgi veicināt trešo valstu valstspiederīgo, kas uzņemti zinātnisko pētījumu veikšanai, mobilitāti, lai veidotu un nostiprinātu sakarus un tīklus starp partneriem un iedibinātu Eiropas Pētniecības telpas (EPT) lomu pasaules līmenī. Pētniekiem būtu jādod iespēja izmantot mobilitāti saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem. Nosacījumi mobilitātes īstenošanai saskaņā ar šo direktīvu nebūtu jāietekmē noteikumus, kuri pašlaik reglamentē ceļošanas dokumentu derīguma atzīšanu.

               (18)

               Īpaša uzmanība būtu jāpievērš pētnieku ģimenes locekļu kopības veicināšanai un atbalstam saskaņā ar Padomes 2005. gada 12. oktobra Ieteikumu nolūkā atvieglināt trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanu, lai veiktu zinātniskos pētījumus Eiropas Kopienā (6).

               (19)

               Lai saglabātu ģimenes kopību un veicinātu mobilitāti, ģimenes locekļiem būtu jādod iespēja pievienoties pētniekam citā dalībvalstī saskaņā ar nosacījumiem, ko nosaka attiecīgās dalībvalsts tiesību akti, tostarp pienākumi, kas izriet no attiecīgās dalībvalsts divpusējiem vai daudzpusējiem nolīgumiem.

               (20)

               Uzturēšanās atļauju turētājiem principā būtu jāatļauj iesniegt pieteikumu uzņemšanai, paliekot attiecīgās dalībvalsts teritorijā.

               (21)

               Dalībvalstīm vajadzētu būt tiesībām ņemt samaksu no pieteikumu iesniedzējiem par uzturēšanās atļauju pieteikumu apstrādi.

               (22)

               Šī direktīva nekādi neietekmē Padomes Regulas (EK) Nr. 1030/2002 (2002. gada 13. jūnijs), ar ko nosaka vienotu uzturēšanās atļauju formu trešo valstu pilsoņiem (7), piemērošanu.

               (23)

               Piedāvātās rīcības mērķus, proti, īpašas uzņemšanas procedūras ieviešanu un trešo valstu valstspiederīgajiem piemērojamu ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumu pieņemšanu, ar uzturēšanās laiku dalībvalstīs, kas pārsniedz trīs mēnešus, lai īstenotu pētniecības projektu saskaņā ar uzņemšanas nolīgumu ar pētniecības iestādi, dalībvalstis, darbojoties atsevišķi, nevar īstenot pietiekamā apjomā, īpaši attiecībā uz mobilitātes nodrošināšanu starp dalībvalstīm, tādēļ tas labāk sasniedzams Kopienas līmenī. Kopiena tādēļ var veikt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kā paredzēts Līguma 5. pantā. Saskaņā ar proporcionalitātes principu, kā tas noteikts šajā pantā, šī direktīva nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai.

               (24)

               Dalībvalstīm būtu jāīsteno šīs direktīvas noteikumi bez diskriminācijas dzimuma, rases, ādas krāsas, etniskās vai sociālās izcelsmes, ģenētisko īpašību, valodas, reliģijas vai pārliecības, politisko vai citu uzskatu, piederības nacionālai minoritātei, spēju, izcelšanās, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.

               (25)

               Šī direktīva ievēro pamattiesības un respektē principus, kas jo īpaši ir atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā.

               (26)

               Saskaņā ar 34. punktu Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu dalībvalstīm ir ieteikts gan pašu, gan arī Kopienas vajadzībām sastādīt tabulas, kas pēc iespējas labāk rādītu sakaru starp šo direktīvu un tās transponēšanas pasākumiem, kā arī darīt tās pieejamas sabiedrībai.

               (27)

               Saskaņā ar 3. pantu Protokolā par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, Īrija ar 2004. gada 1. jūlija vēstuli ir paziņojusi par savu vēlēšanos piedalīties šīs direktīvas pieņemšanā un piemērošanā.

               (28)

               Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, un neskarot minētā protokola 4. pantu, Apvienotā Karaliste nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un šī direktīva nav tai saistoša un nav jāpiemēro.

               (29)

               Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, Dānija nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un tādējādi šī direktīva nav tai saistoša un nav jāpiemēro,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
   I NODAĻA
   VISPĀRĪGI NOTEIKUMI
   1. pants
   Mērķis
   Šajā direktīvā izklāstīti nosacījumi trešo valstu pētnieku uzņemšanai dalībvalstīs uz laikposmu, kas pārsniedz trīs mēnešus, lai īstenotu pētniecības projektu saskaņā ar uzņemšanas nolīgumiem ar pētniecības iestādēm.
   2. pants
   Definīcijas
   Šajā direktīvā:

               a)

               “trešās valsts valstspiederīgais” ir jebkura persona, kas nav Savienības pilsonis Līguma 17. panta 1. punkta izpratnē;

               b)

               “pētniecība” ir sistemātisks radošs darbs, lai vairotu zināšanas, tostarp zināšanas par cilvēku, kultūru un sabiedrību, un šo zināšanu izmantošana jaunu pielietojumu izstrādē;

               c)

               “pētniecības iestāde” ir jebkura sabiedriska vai privāta struktūra, kura nodarbojas ar pētniecību un kuru kāda no dalībvalstīm apstiprinājusi šīs direktīvas nolūkā saskaņā ar tās tiesību aktiem vai administratīvo praksi;

               d)

               “pētnieks” ir trešās valsts valstspiederīgais ar atbilstīgu augstākās izglītības kvalifikāciju, kas ļauj piedalīties doktorantūras programmās un kurus pētniecības iestāde izvēlas pētniecības projekta īstenošanai, kam parasti nepieciešama iepriekš minētā kvalifikācija;

               e)

               “uzturēšanās atļauja” ir jebkāda dalībvalsts iestāžu izsniegta atļauja, kurā minēts termins “pētnieks” un kura ļauj trešās valsts valstspiederīgajam legāli uzturēties tās teritorijā saskaņā ar 1. panta 2. punkta a) apakšpunktu Regulā (EK) Nr. 1030/2002.

         3. pants
   Darbības joma
   1.   Šī direktīva attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri iesniedz pieteikumus uzturēšanās atļaujas dalībvalstī saņemšanai, lai īstenotu pētniecības projektu.
   2.   Šī direktīva neattiecas uz:

               a)

               trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri uzturas dalībvalstī kā pretendenti uz starptautisku aizsardzību vai saskaņā ar pagaidu aizsardzības sistēmām;

               b)

               trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri iesniedz pieteikumus uzturēšanās atļaujas dalībvalstī saņemšanai kā studenti Direktīvas 2004/114/EK izpratnē, lai veiktu pētniecību doktora grāda iegūšanai;

               c)

               trešo valstu valstspiederīgajiem, kuru izraidīšana atlikta faktiska vai juridiska pamatojuma dēļ;

               d)

               pētniekiem, kurus kāda pētniecības iestāde norīkojusi uz citu pētniecības iestādi citā dalībvalstī.

         4. pants
   Izdevīgāki nosacījumi
   1.   Šī direktīva neskar šādus labvēlīgākus noteikumus:

               a)

               divpusējos un daudzpusējos nolīgumos starp Kopienu vai Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses;

               b)

               divpusējos un daudzpusējos nolīgumos starp vienu vai vairākām dalībvalstīm un vienu vai vairākām trešām valstīm..

         2.   Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības pieņemt vai paturēt labvēlīgākus nosacījumus personām, uz kurām tā attiecas.
   II NODAĻA
   PĒTNIECĪBAS IESTĀDES
   5. pants
   Apstiprināšana
   1.   Jebkura pētniecības iestāde, kura vēlas uzņemt pētnieku saskaņā ar šajā direktīvā paredzēto uzņemšanas procedūru, vispirms ir šajā nolūkā apstiprināta attiecīgajā dalībvalstī.
   2.   Pētniecības iestādes apstiprina saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktos vai administratīvajā praksē paredzētajām procedūrām. Pieteikumus apstiprināšanai gan sabiedriskās, gan privātās iestādes iesniedz saskaņā ar šīm procedūrām un pamato ar to likumā paredzētajiem uzdevumiem vai korporatīvajiem mērķiem, kā arī pierādījumiem, ka tās nodarbojas ar pētniecību.
   Pētniecības iestādei izsniegtais apstiprinājums ir vismaz uz piecu gadu laikposmu. Izņēmuma gadījumos dalībvalstis var izsniegt apstiprinājumu uz īsāku laikposmu.
   3.   Dalībvalstis saskaņā ar valsts tiesību aktiem var pieprasīt rakstisku apņemšanos no pētniecības iestādes, ka gadījumos, ja pētnieks attiecīgās dalībvalsts teritorijā turpina uzturēties nelegāli, iepriekš minētā iestāde ir atbildīga par ar viņa uzturēšanos un atgriešanos saistīto no valsts līdzekļiem veikto izdevumu atmaksu. Pētniecības iestādes finansiālā atbildība beidzas vēlākais 6 mēnešus pēc uzņemšanas līguma beigām.
   4.   Dalībvalstis var noteikt, ka apstiprinātā iestāde divu mēnešu laikā pēc uzņemšanas līguma beigām kompetentām, īpaši šajā nolūkā dalībvalstu izraudzītām iestādēm sniedz apstiprinājumu, ka darbs paveikts saistībā ar katru no pētniecības projektiem, par kuriem saskaņā ar 6. pantu parakstīts uzņemšanas līgums.
   5.   Kompetentās iestādes katrā dalībvalstī publicē un regulāri atjaunina to pētniecības iestāžu sarakstus, kuras apstiprinātas šīs direktīvas nolūkā.
   6.   Dalībvalsts līdztekus citiem pasākumiem drīkst atteikties atjaunot pētniecības iestādes apstiprinājumu, kā arī izlemt to anulēt, ja pētniecības iestāde vairs neatbilst 2., 3. un 4. punktā minētajiem nosacījumiem vai ja apstiprinājums iegūts krāpnieciskā ceļā, vai ja pētniecības iestāde, parakstot uzņemšanas līgumu ar trešās valsts valstspiederīgo, darījusi to krāpnieciskos nolūkos vai rīkojusies nolaidīgi. Gadījumā, ja apstiprinājumu atsaka vai anulē, attiecīgajai iestādei var aizliegt iesniegt pieteikumu atjaunot apstiprinājumu uz laikposmu līdz pieciem gadiem no lēmuma par anulēšanu vai atteikumu publicēšanas dienas.
   7.   Dalībvalstis savos tiesību aktos var noteikt, kā apstiprinājuma anulēšana vai atteikums atjaunot apstiprinājumu ietekmē esošos saskaņā ar 6. pantu noslēgtos uzņemšanas līgumus, kā arī attiecīgo pētnieku uzturēšanās atļaujas.
   6. pants
   Uzņemšanas līgums
   1.   Pētniecības iestāde, kura vēlas uzņemt pētnieku, paraksta ar viņu uzņemšanas līgumu, kurā pētnieks apņemas īstenot pētniecības projektu, savukārt iestāde apņemas šajā nolūkā uzņemt pētnieku, neskarot 7. pantu.
   2.   Pētniecības iestādes drīkst parakstīt uzņemšanas līgumus tikai tad, ja izpildīti šādi nosacījumi:

               a)

               pētniecības projektu akceptējušas iestādes attiecīgi pilnvarotās personas, iepriekš pārbaudot:

                           i)

                           pētījuma mērķi un ilgumu, kā arī pētījuma veikšanai nepieciešamo finanšu resursu pieejamību;

                           ii)

                           pētnieka kvalifikāciju, ņemot vērā pētījuma mērķus, ko apliecina viņa kvalifikācijas dokumenta apliecināta kopija saskaņā ar 2. panta d) punktu;

               b)

               uzturēšanās laikā pētniekam ir pietiekami ikmēneša resursi, lai viņš varētu segt savus izdevumus un atpakaļceļa izmaksas saskaņā ar šajā nolūkā dalībvalsts publicēto minimālo summu, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu;

               c)

               uzturēšanās laikā pētniekam ir apdrošināšana slimības gadījumiem attiecībā uz visiem riskiem, ko parasti attiecīgās dalībvalsts sedz valstspiederīgajiem;

               d)

               uzņemšanas līgumā precīzi norādītas pētnieku juridiskās attiecības un darba apstākļi.

         3.   Pēc tam, kad parakstīts uzņemšanas līgums, pētniecības iestādei saskaņā ar valsts tiesību aktiem var pieprasīt, lai šī pētniecības iestāde izsniegtu pētniekam individuālu deklarāciju, ka tā uzņemas finansiālu atbildību par izmaksām 5. panta 3. punkta izpratnē.
   4.   Uzņemšanas līgums automātiski zaudē spēku, ja pētnieku neielaiž vai ja juridiskās attiecības starp pētnieku un pētniecības iestādi tiek pārtrauktas.
   5.   Pētniecības iestādes savlaicīgi ziņo dalībvalstu šim nolūkam izraudzītajai iestādei par jebkuru gadījumu, kas var aizkavēt uzņemšanas līguma īstenošanu.
   III NODAĻA
   PĒTNIEKU UZŅEMŠANA
   7. pants
   Nosacījumi uzņemšanai
   1.   Trešās valsts valstspiederīgais, kas iesniedz uzņemšanas pieteikumu šajā direktīvā minētajos nolūkos:

               a)

               uzrāda derīgu ceļošanas dokumentu, kā noteikts attiecīgās valsts tiesību aktos. Dalībvalstis var pieprasīt, lai ceļošanas dokumenta derīguma termiņš atbilstu vismaz uzturēšanās atļaujas laikam;

               b)

               uzrāda ar pētniecības iestādi parakstītu uzņemšanas līgumu saskaņā ar 6. panta 2. punktu un,

               c)

               vajadzības gadījumā uzrāda pētniecības iestādes saskaņā ar 6. panta 3. punktu izsniegtu deklarāciju par finansiālu atbildību, un

               d)

               nav uzskatāms par tādu, kas apdraud sabiedrisko kārtību, sabiedrības drošību vai sabiedrības veselības aizsardzību.

         Dalībvalstis pārbauda, vai visi a), b), c) un d) apakšpunktā minētie nosacījumi ir izpildīti.
   2.   Dalībvalstis var arī pārbaudīt nosacījumus, saskaņā ar kuriem uzņemšanas līgums sastādīts un noslēgts.
   3.   Kad 1. un 2. punktā minētās pārbaudes sekmīgi pabeigtas, pētniekus uzņem dalībvalstu teritorijā, lai izpildītu uzņemšanas līgumu.
   8. pants
   Uzturēšanās atļaujas ilgums
   Dalībvalstis izsniedz uzturēšanās atļauju vismaz uz vienu gadu ilgu laikposmu un pagarina to, ja 6. un 7. pantā minētie nosacījumi joprojām ir izpildīti. Ja pētniecības projekts paredzēts uz īsāku laikposmu nekā viens gads, uzturēšanās atļauju izsniedz uz projekta laiku.
   9. pants
   Ģimenes locekļi
   1.   Ja dalībvalsts nolemj piešķirt uzturēšanās atļauju pētnieka ģimenes locekļiem, viņu uzturēšanās atļauju derīguma termiņš ir tāds pats kā pētniekam piešķirtais, ciktāl to atļauj viņu ceļošanas dokumentu derīguma termiņš. Atbilstīgi pamatotos gadījumos pētnieka ģimenes locekļa uzturēšanās atļaujas derīguma termiņu var samazināt.
   2.   Uzturēšanās atļaujas izsniegšana dalībvalstī uzņemta pētnieka ģimenes locekļiem nav atkarīga no prasības par pētnieka minimālo uzturēšanās laiku.
   10. pants
   Uzturēšanās atļaujas anulēšana vai neatjaunošana
   1.   Dalībvalstis var anulēt vai atteikties atjaunot uzturēšanās atļauju, kas izdota uz šīs direktīvas pamata, ja tā ir iegūta krāpnieciski vai ja ir aizdomas, ka turētājs nav atbildis vai vairs neatbilst ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumiem, kas izklāstīti 6. vai 7. pantā, vai ja viņš uzturas valstī citu iemeslu dēļ, nevis to, kam izsniegta uzturēšanās atļauja.
   2.   Dalībvalsts var anulēt vai atteikties atjaunot uzturēšanās atļauju sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības vai sabiedrības veselības aizsardzības iemeslu dēļ.
   IV NODAĻA
   PĒTNIEKA TIESĪBAS
   11. pants
   Mācīšana
   1.   Pētnieki, kuri uzņemti saskaņā ar šo direktīvu, drīkst mācīt saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
   2.   Dalībvalstis var noteikt maksimālo stundu vai dienu skaitu mācīšanas darbībām.
   12. pants
   Vienlīdzīga attieksme
   Uzturēšanās atļauju turētājiem ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi ar valstspiederīgajiem attiecībā uz:

               a)

               diplomu, sertifikātu un citu profesionālo kvalifikāciju atzīšanu saskaņā ar attiecīgajām valsts procedūrām;

               b)

               darba apstākļiem, to skaitā atalgojumu un atlaišanu;

               c)

               sociālā nodrošinājuma jomām, kuras definētas Padomes Regulā (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (8). Attiecīgi piemēro īpašos noteikumus Padomes Regulas (EK) Nr. 859/2003 (2003. gada 14. maijs), pielikumā, ar ko Regulas (EEK) Nr. 1408/71 un Regulas (EEK) Nr. 574/72 noteikumus attiecina arī uz tiem trešo valstu pilsoņiem, uz kuriem minētie noteikumi neattiecas tikai viņu valstspiederības dēļ (9);

               d)

               nodokļu priekšrocībām;

               e)

               pieeju precēm un pakalpojumiem un preču un pakalpojumu piegādei, kas pieejami sabiedrībai.

         13. pants
   Pārvietošanās starp dalībvalstīm
   1.   Trešo valstu valstspiederīgajam, kurš atbilstīgi šai direktīvai uzņemts kā pētnieks, atļauts daļu savu pētījumu veikt citā dalībvalstī saskaņā ar nosacījumiem, kas izklāstīti šajā pantā.
   2.   Ja pētnieks uzturas citā dalībvalstī laikposmā līdz trim mēnešiem, pētījumu var veikt, pamatojoties uz pirmajā dalībvalstī noslēgto uzņemšanas līgumu, ar noteikumu, ka šajā citā dalībvalstī viņam ir pietiekami līdzekļi un viņš netiek uzskatīts par personu, kura apdraud sabiedrisko kārtību, sabiedrības drošību vai sabiedrības veselības aizsardzību.
   3.   Ja pētnieks uzturas citā dalībvalstī ilgāk par 3 mēnešiem, dalībvalstis var pieprasīt jaunu uzņemšanas līgumu, lai veiktu pētījumu attiecīgajā dalībvalstī. Visos gadījumos izpilda 6. un 7. pantā paredzētos nosacījumus attiecībā uz attiecīgo dalībvalsti.
   4.   Ja attiecīgajos tiesību aktos paredzētas prasības pēc vīzas vai uzturēšanās atļaujas, lai pārvietotos, šādu vīzu vai atļauju izsniedz savlaicīgi laikposmā, kas neliek kavēt attiecīgo pētījumu, vienlaikus atvēlot kompetentajām iestādēm pietiekamu laiku, lai apstrādātu pieteikumus.
   5.   Dalībvalstis nepieprasa, lai pētnieks atstāj to teritoriju nolūkā iesniegt pieteikumu vīzai vai uzturēšanās atļaujai.
   V NODAĻA
   PROCEDŪRA UN PĀRSKATĀMĪBA
   14. pants
   Uzņemšanas pieteikumi
   1.   Dalībvalstis nosaka, vai uzturēšanās atļauju pieteikumus jāiesniedz pētniekam vai attiecīgajai pētniecības iestādei.
   2.   Pieteikumu izskata un izvērtē, kamēr attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais uzturas ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kurā viņš vēlas tikt uzņemts.
   3.   Dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem var pieņemt pieteikumu, kuru trešās valsts valstspiederīgais iesniedzis, jau atrazdamies tās teritorijā.
   4.   Attiecīgā dalībvalsts nodrošina trešās valsts valstspiederīgajam, kurš iesniedzis pieteikumu un atbilst 6. un 7. panta nosacījumiem, visas iespējas iegūt pieprasītās vīzas.
   15. pants
   Procedūras drošības pasākumi
   1.   Dalībvalstu kompetentās iestādes lēmumu par pilnīgu pieteikumu pieņem cik ātri vien iespējams un vajadzības gadījumā piemēro paātrinātas procedūras.
   2.   Ja informācija, kas ir sniegta, lai pamatotu pieteikumu, nav pietiekama, pieteikuma izskatīšanu var pārtraukt, un kompetentās iestādes informē pieteikuma iesniedzēju par jebkuru papildu informāciju, kas tām vajadzīga.
   3.   Par jebkuru lēmumu noraidīt uzturēšanās atļaujas pieteikumu paziņo attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam saskaņā ar paziņošanas kārtību atbilstīgi attiecīgajiem valsts tiesību aktiem. Paziņojumā norāda pieejamo prasību procedūru un termiņu apstrīdēšanai.
   4.   Ja pieteikums ir noraidīts vai ja saskaņā ar šo direktīvu izsniegtā uzturēšanās atļauja ir anulēta, attiecīgajai personai ir tiesības šo lēmumu apstrīdēt attiecīgās dalībvalsts iestādēs.
   VI NODAĻA
   NOBEIGUMA NOTEIKUMI
   16. pants
   Ziņojumi
   Regulāri un pirmo reizi ne vēlāk kā trīs gadus pēc šīs direktīvas spēkā stāšanās Komisija ziņo Eiropas Parlamentam un Padomei par šīs direktīvas piemērošanu dalībvalstīs un ierosina jebkādus grozījumus, kas ir nepieciešami.
   17. pants
   Transponēšana
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2007. gada 12. oktobrim.
   Kad dalībvalstis pieņem šos pasākumus, tajos iekļauj atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai galvenos valsts tiesību aktus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   18. pants
   Pārejas noteikums
   Atkāpjoties no III nodaļā izklāstītajiem noteikumiem, pēc 17. panta 1. punktā minētā datuma dalībvalstīm saskaņā ar šo direktīvu atļaujas nav jāizdod uzturēšanās atļaujas formā laikposmam, kas nepārsniedz divus gadus.
   19. pants
   Kopēja ceļojumu telpa
   Nekas šajā direktīvā neietekmē Īrijas tiesības saglabāt kopējas ceļojumu telpas pasākumus, kas minēti Protokolā par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 14. panta dažu aspektu piemērošanu Apvienotajai Karalistei un Īrijai, kurš ar Amsterdamas līgumu ir pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam.
   20. pants
   Spēkā stāšanās
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   21. pants
   Adresāti
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu.

      Luksemburgā, 2005. gada 12. oktobrī.

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         C. CLARKE

      (1)  2005. gada 12. aprīļa Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (2)  OV C 120, 20.5.2005., 60. lpp.

      (3)  OV C 71, 22.3.2005., 6. lpp.

      (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums Nr. 1513/2002/EK (2002. gada 27. jūnijs) par sesto Eiropas Kopienas pamatprogrammu attiecībā uz pētniecības, tehnoloģijas attīstības un izstāžu pasākumiem, kas veicina Eiropas pētniecības telpas izveidi un jauninājumus (no 2002. līdz 2006. gadam) (OV L 232, 29.8.2002., 1. lpp.). Lēmumā grozījumi izdarīti ar Lēmumu Nr. 786/2004/EK (OV L 138, 30.4.2004., 7. lpp.).

      (5)  OV L 375, 23.12.2004., 12. lpp.

      (6)  Skatīt šā Oficiālā Vēstneša 26 lappusi.

      (7)  OV L 157, 15.6.2002., 1. lpp.

      (8)  OV L 149, 5.7.1971., 2. lpp. Regulā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 647/2005 (OV L 117, 4.5.2005., 1. lpp.).

      (9)  OV L 124, 20.5.2003., 1. lpp.


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/21/EK ( 2009. gada 23. aprīlis) par karoga valstij noteikto prasību ievērošanu (Dokuments attiecas uz EEZ)

text:
               28.5.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 131/132

      EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2009/21/EK
   (2009. gada 23. aprīlis)
   par karoga valstij noteikto prasību ievērošanu
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 80. panta 2. punktu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
   ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu (2),
   saskaņā ar Līguma 251. pantā noteikto procedūru (3),
   tā kā:

               (1)

               Vienmēr būtu jāgarantē drošība Kopienas kuģniecībai un iedzīvotājiem, kas izmanto tās pakalpojumus, kā arī jāaizsargā apkārtējā vide.

               (2)

               Ar vairākām pieņemtām konvencijām, kas ir deponētas Starptautiskajā Jūrniecības organizācijā (turpmāk – “SJO”), starptautiskai kuģniecībai ir izstrādāta plaša sistēma, kā stiprināt kuģošanas drošību un aizsargāt apkārtējo vidi pret kuģu radīto piesārņojumu.

               (3)

               Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas 1982. gada Jūras tiesību konvenciju (UNCLOS) un konvencijām, kuru depozitārs ir SJO (turpmāk – “SJO konvencijas”), valstis, kuras ir minēto instrumentu puses, ir atbildīgas par tiesību aktu izstrādāšanu un par visiem citiem pasākumiem, kas var būt vajadzīgi, lai konvencijas īstenotu pilnībā, panākot to, ka drošības un jūras vides aizsardzības ziņā kuģi ir gatavi darbam, kam tie ir paredzēti, un ka to apkalpēs ir kompetenti jūrnieki.

               (4)

               Pienācīgi jāņem vērā Jūrniecības darba konvencija, kuru 2006. gadā pieņēma Starptautiskā Darba organizācija un kurā ir aptverti arī ar karoga valsti saistīti pienākumi.

               (5)

               Dalībvalstis 2008. gada 9. oktobrī pieņēma deklarāciju, kurā tās vienprātīgi atzina, ka ir svarīgi piemērot SJO konvencijas par karoga valsts pienākumiem, lai uzlabotu kuģošanas drošību un veicinātu kuģu radītā piesārņojuma novēršanu.

               (6)

               To procedūru īstenošanai, ko SJO ieteikusi ar Kuģošanas drošības komitejas 2004. gada 20. decembra 1140. cirkulāru/Jūras vides aizsardzības komitejas (MEPC) 424. cirkulāru par kuģu nodošanu starp valstīm, būtu jāstiprina SJO konvenciju un Kopienas kuģošanas drošības tiesību aktu noteikumi, kas saistīti ar karoga maiņu, un kuģošanas drošības interesēs jāuzlabo karoga valstu savstarpējo attiecību pārskatāmība.

               (7)

               Tādas datubāzes izveidei, kurā ir būtiska informācija par kuģiem, kas kuģo ar kādas dalībvalsts karogu, un kuģiem, kas ir svītroti no kādas dalībvalsts reģistra, būtu jāuzlabo kvalitatīvas flotes darbības pārskatāmība un jāveicina karoga valsts pienākumu izpildes labāka pārraudzība, kā arī jānodrošina administrācijām vienlīdzīgi darbības apstākļi.

               (8)

               Lai dalībvalstīm palīdzētu arī turpmāk uzlabot to, kā tās darbojas kā karoga valstis, dalībvalstu administrācijās būtu jāveic regulāras revīzijas.

               (9)

               Administratīvo procedūru kvalitātes sertifikācijai saskaņā ar Starptautiskās Standartizācijas organizācijas (ISO) standartiem vai līdzvērtīgiem standartiem būtu jānodrošina administrācijām vēl vienlīdzīgāki apstākļi.

               (10)

               Šīs direktīvas īstenošanai vajadzīgie pasākumi būtu jāpieņem saskaņā ar Padomes Lēmumu 1999/468/EK (1999. gada 28. jūnijs), ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (4).

               (11)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus – proti, ieviest un īstenot piemērotus pasākumus jūras transporta politikas jomā – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka to mēroga un iedarbības dēļ šos mērķus var labāk sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šo mērķu sasniegšanai,

         IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Temats
   1.   Šīs direktīvas mērķis ir:

               a)

               nodrošināt, lai dalībvalstis efektīvi un konsekventi pildītu savus karoga valsts pienākumus; un

               b)

               uzlabot drošību un novērst piesārņojumu no kuģiem, kas kuģo ar kādas dalībvalsts karogu.

         2.   Šī direktīva neskar Kopienas kuģošanas tiesību aktus, kas ir uzskaitīti 2. panta 2. punktā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 2099/2002 (2002. gada 5. novembris), ar ko izveido Kuģošanas drošības un kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanas komiteju (COSS) (5), un Padomes Direktīvu 1999/63/EK (1999. gada 21. jūnijs) attiecībā uz Nolīgumu par jūrnieku darba laika organizēšanu, ko noslēgusi Eiropas Kopienas Kuģu īpašnieku asociācija (EKKĪA) un Eiropas Savienības Transporta darbinieku arodbiedrību federācija (ESTDAF) (6).
   2. pants
   Darbības joma
   Šo direktīvu piemēro tās valsts administrācijai, ar kuras karogu kuģis kuģo.
   3. pants
   Definīcijas
   Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

               a)

               “kuģis” ir kuģis vai jūras transportlīdzeklis, kurš kuģo ar tādas dalībvalsts karogu, uz ko attiecas SJO konvencijas, un kuram ir vajadzīga apliecība;

               b)

               “administrācija” ir tās dalībvalsts kompetentās iestādes, ar kuras karogu kuģis kuģo;

               c)

               “atzīta organizācija” ir organizācija, kas ir atzīta saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 391/2009 (2009. gada 23. aprīlis) par kopīgiem noteikumiem un standartiem attiecībā uz organizācijām, kas pilnvarotas veikt kuģu inspekcijas un apskates (pārstrādāta versija) (7);

               d)

               “apliecības” ir obligātas apliecības, ko izdod saistībā ar atbilstīgām SJO konvencijām;

               e)

               “SJO revīzija” ir revīzija, ko veic saskaņā ar SJO Asamblejas 2005. gada 1. decembra Rezolūciju A.974(24).

         4. pants
   Nosacījumi, lai kuģim atļautu darboties, kad piešķirtas tiesības kuģot ar kādas dalībvalsts karogu
   1.   Pirms kuģim, kam ir piešķirtas tiesības kuģot ar dalībvalsts karogu, dod atļauju darboties, attiecīgā dalībvalsts veic pasākumus, ko uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu, ka attiecīgais kuģis atbilst spēkā esošajiem starptautiskajiem noteikumiem. Tā jo īpaši, izmantojot visus piemērotos līdzekļus, pārbauda datus par kuģa drošību. Vajadzības gadījumā tā sazinās ar iepriekšējās karoga valsts administrāciju, lai noteiktu, vai ir palikuši nenovērsti kādi trūkumi vai neatrisināti ar drošību saistīti jautājumi, ko minētā administrācija ir apzinājusi.
   2.   Kad cita karoga valsts lūdz informāciju par kuģi, kas iepriekš kuģojis ar kādas dalībvalsts karogu, attiecīgā dalībvalsts tūlīt dara zināmus lūguma iesniedzējai karoga valstij nenovērstos trūkumus un visu citu ar drošību saistīto informāciju.
   5. pants
   Tādu kuģu aizturēšana, kuri kuģo ar kādas dalībvalsts karogu
   Ja administrāciju informē, ka kuģis, kas kuģo ar attiecīgās dalībvalsts karogu, ir aizturēts ostas valstī, tā pārrauga attiecīgus korekcijas pasākumus, lai kuģis atbilstu attiecīgiem noteikumiem un SJO konvencijām.
   6. pants
   Papildu pasākumi
   Dalībvalstis nodrošina, ka saskaņā ar šo direktīvu ir un paliek brīvi pieejama vismaz šāda informācija par kuģiem, kas kuģo ar to karogu:

               a)

               dati par kuģi (nosaukums, SJO numurs utt.);

               b)

               apskašu datumi, arī papildu apskašu datumi, ja tādas veiktas, un revīziju datumi;

               c)

               dati, kas ļauj identificēt kuģa sertifikācijā un klasifikācijā iesaistītās atzītās organizācijas;

               d)

               dati, kas ļauj identificēt kompetento iestādi, kas ir inspicējusi kuģi saskaņā ar ostas valsts kontroles noteikumiem, norādot inspekciju datumus;

               e)

               ostas valsts kontroles inspekciju rezultāti (trūkumi ir/nav atklāti, kuģis ir/nav aizturēts);

               f)

               informācija par nelaimes gadījumiem jūrā;

               g)

               to kuģu identifikācijas dati, kuri iepriekšējos 12 mēnešos ir beiguši kuģot ar attiecīgās dalībvalsts karogu.

         7. pants
   Karoga valsts veiktas revīzijas
   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai SJO revīzijas to administrācijās tiktu veiktas vismaz reizi septiņos gados, ja SJO sniedz apstiprinošu atbildi uz attiecīgās dalībvalsts laikus iesniegtu lūgumu, un revīziju rezultātus publicē saskaņā ar saviem attiecīgajiem tiesību aktiem par konfidencialitāti.
   Šis pants zaudē spēku vēlākais 2017. gada 17. jūnijā vai agrākā dienā, ko Komisija nosaka saskaņā ar 10. panta 2. punktā minēto regulatīvo procedūru, ja ir stājusies spēkā obligātā SJO dalībvalstu revīzijas sistēma.
   8. pants
   Kvalitātes vadības sistēma un iekšējie izvērtējumi
   1.   Līdz 2012. gada 17. jūnijam katra dalībvalsts izstrādā, īsteno un uztur kvalitātes vadības sistēmu savas administrācijas vajadzībām saistībā ar karoga valsts pienākumu operatīvo daļu. Kvalitātes vadības sistēmu sertificē saskaņā ar spēkā esošiem starptautiskiem kvalitātes standartiem.
   2.   Dalībvalstis, kas ir iekļautas melnajā sarakstā vai kas divus gadus pēc kārtas ir iekļautas pelēkajā sarakstā, ko publicē jaunākā gada ziņojumā par to, kā ir īstenots Parīzes Saprašanās memorands par ostas valsts kontroli (turpmāk – “Parīzes MOU”), pēc izvērtējuma pabeigšanas vēlākais četrus mēnešus pēc Parīzes MOU ziņojuma publicēšanas iesniedz Komisijai ziņojumu par to, kā tās darbojas kā karoga valstis.
   Ziņojumā norāda un analizē galvenos prasību neievērošanas iemeslus, kuru dēļ kuģis ir aizturēts, un trūkumus, kuru dēļ ir piešķirts melns vai pelēks statuss.
   9. pants
   Ziņojumi
   Komisija reizi piecos gados – un pirmoreiz līdz 2012. gada 17. jūnijam – iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei pārskata ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu.
   Pārskata ziņojumā izvērtē, cik labi dalībvalstis darbojas kā karoga valstis.
   10. pants
   Komitejas procedūra
   1.   Komisijai palīdz Kuģošanas drošības un kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanas komiteja (COSS), kas izveidota ar Regulas (EK) Nr. 2099/2002 3. pantu.
   2.   Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Lēmuma 1999/468/EK 5. un 7. pantu, ņemot vērā tā 8. pantu.
   Lēmuma 1999/468/EK 5. panta 6. punktā paredzētais termiņš ir divi mēneši.
   11. pants
   Transponēšana
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2011. gada 17. jūnijam izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarīt šādas atsauces.
   2.   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   12. pants
   Stāšanās spēkā
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   13. pants
   Adresāti
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Strasbūrā, 2009. gada 23. aprīlī

            Eiropas Parlamenta vārdā —

            priekšsēdētājs

         H.-G. PÖTTERING

            Padomes vārdā —

            priekšsēdētājs

         P. NEČAS

      (1)  OV C 318, 23.12.2006., 195. lpp.

      (2)  OV C 229, 22.9.2006., 38. lpp.

      (3)  Eiropas Parlamenta 2007. gada 29. marta Atzinums (OV C 27 E, 31.1.2008., 140. lpp.), Padomes 2008. gada 9. decembra Kopējā nostāja (OV C 330 E, 30.12.2008., 13. lpp.) un Eiropas Parlamenta 2009. gada 11. marta Nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta).

      (4)  OV L 184, 17.7.1999., 23. lpp.

      (5)  OV L 324, 29.11.2002., 1. lpp.

      (6)  OV L 167, 2.7.1999., 33. lpp.

      (7)  Skatīt šā Oficiālā Vēstneša 11. lappusi.