title: Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību

text:
               19.7.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 193/1

         PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2016/1164
   (2016. gada 12. jūlijs),
   ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 115. pantu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   pēc tiesību akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
   saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,
   tā kā:

               (1)

               Pašlaik starptautiskās nodokļu sistēmas politiskās prioritātes aktualizē vajadzību nodrošināt, ka nodokli maksā tajā vietā, kur gūta peļņa un radīta vērtība. Tādēļ ir ļoti svarīgi atjaunot ticību nodokļu sistēmu taisnīgumam un ļaut valdībām faktiski īstenot fiskālo suverenitāti. Šie jaunie politiskie mērķi ir pārvērsti ieteikumos par konkrētu rīcību, kas saistīti ar Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) iniciatīvu, kura vērsta pret nodokļu bāzes samazināšanu un peļņas novirzīšanu (BEPS). Eiropadome šo darbu ir atzinīgi novērtējusi 2013. gada 13. un 14. marta un 2013. gada 19. un 20. decembra secinājumos. Reaģējot uz to, ka nepieciešams nodrošināt taisnīgāku nodokļu uzlikšanu, Komisija 2015. gada 17. jūnija paziņojumā ir izklāstījusi Rīcības plānu par taisnīgu un efektīvu uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmu Eiropas Savienībā.

               (2)

               Nobeiguma ziņojumi par 15 ESAO rīcības punktiem cīņā pret BEPS tika publiskoti 2015. gada 5. oktobrī. Padome šos rezultātus atzinīgi novērtēja 2015. gada 8. decembra secinājumos. Padomes secinājumos bija uzsvērta vajadzība ES līmenī rast vienotus, bet elastīgus risinājumus, kas būtu atbilstīgi ESAO BEPS secinājumiem. Turklāt secinājumos bija atbalstīta BEPS apkarošanas pasākumu efektīva, ātra un koordinēta īstenošana ES līmenī un pausts viedoklis, ka ES direktīvām vajadzības gadījumā vajadzētu būt vēlamajam līdzeklim, ar ko īstenot ESAO BEPS secinājumus ES līmenī. Iekšējā tirgus labas darbības nodrošināšanai ir būtiski, lai dalībvalstis vismaz īstenotu savas saistības saskaņā ar BEPS un plašākā kontekstā rīkotos nolūkā novērst nodokļu apiešanas praksi un nodrošinātu taisnīgu un faktisku nodokļu uzlikšanu Savienībā pietiekami saskanīgā un koordinētā veidā. Tirgū, kurā ekonomikas ir lielā mērā savstarpēji saistītas, ir nepieciešamas kopīgas stratēģiskas pieejas un koordinēta rīcība, lai uzlabotu iekšējā tirgus darbību un izmantotu visus maksimāli iespējamos pozitīvos ieguvumus no iniciatīvas, kas vērsta pret BEPS. Turklāt vienīgi ar kopīgiem noteikumiem varētu novērst tirgus sadrumstalotību un darīt galu pašreizējām neatbilstībām un tirgus kropļojumiem. Visbeidzot, tādi valstu īstenošanas pasākumi, kuriem visā Savienībā ir kopīgs pamats, nodokļu maksātājiem sniegtu juridisko noteiktību par to, ka minētie pasākumi ir saderīgi ar Savienības tiesībām.

               (3)

               Ir nepieciešams paredzēt noteikumus, lai pastiprinātu vidējo aizsardzības līmeni pret agresīvu nodokļu plānošanu iekšējā tirgū. Tā kā minētajiem noteikumiem būtu jāiekļaujas 28 dažādās uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmās, tie būtu jāparedz kā vispārīgi noteikumi un īstenošana jāatstāj dalībvalstu ziņā, jo tās labāk spēj traktēt šo noteikumu īpašos elementus tādā veidā, lai tos pēc iespējas labāk pielāgotu savām uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmām. Šo mērķi varētu sasniegt, visā Savienībā valstu uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmām izveidojot minimālo aizsardzības līmeni pret nodokļu apiešanas praksi. Tādēļ ir nepieciešams koordinēt dalībvalstu reakciju 15 ESAO rīcības punktu rezultātu īstenošanā, kas vērsti pret BEPS, ar mērķi padarīt iedarbīgāku veidu, kā kopumā iekšējā tirgū vēršas pret nodokļu apiešanas praksi. Tādēļ ir nepieciešams noteikt kopīgu minimālo aizsardzības līmeni konkrētās iekšējā tirgus jomās.

               (4)

               Ir nepieciešams paredzēt noteikumus, kas piemērojami visiem tiem nodokļu maksātājiem, kuri maksā uzņēmumu ienākuma nodokli dalībvalstī. Ņemot vērā, ka rastos vajadzība aptvert plašāku valstu nodokļu klāstu, nav vēlams paplašināt šīs direktīvas darbības jomu, attiecinot to uz tādiem vienību veidiem, kuriem dalībvalstī nepiemēro uzņēmumu ienākuma nodokli, proti, jo īpaši caurskatāmām vienībām. Minētie noteikumi būtu jāpiemēro arī minēto uzņēmumu ienākuma nodokļu maksātāju pastāvīgām iestādēm, kuras var atrasties citā(-s) dalībvalstī(-s). Uzņēmumu ienākuma nodokļu maksātāji var būt dalībvalsts rezidenti nodokļu vajadzībām vai var būt izveidojuši uzņēmumu saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem. Tādu vienību pastāvīgās iestādes, kuru rezidences vieta nodokļu vajadzībām ir trešā valstī, arī būtu jāaptver šajos noteikumos, ja tās atrodas vienā vai vairākās dalībvalstīs.

               (5)

               Ir nepieciešams paredzēt noteikumus, kas vērsti pret nodokļu bāzes samazināšanu iekšējā tirgū un peļņas novirzīšanu ārpus iekšējā tirgus. Lai sekmētu šā mērķa sasniegšanu, ir nepieciešami noteikumi šādās jomās: procentu atskaitīšanas ierobežojumi, izceļošanas nodokļa uzlikšana, vispārējs noteikums par ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu, noteikumi attiecībā uz kontrolētiem ārvalstu uzņēmumiem un noteikumi, ar ko vēršas pret hibrīdneatbilstībām. Gadījumos, kad minēto noteikumu piemērošana izraisa nodokļu dubultu uzlikšanu, nodokļu maksātājiem būtu jāsaņem atvieglojums, kas attiecīgā gadījumā izpaužas kā citā dalībvalstī vai trešā valstī samaksātā nodokļa atskaitīšana. Tādējādi noteikumiem vajadzētu būt ar mērķi ne vien vērsties pret nodokļu apiešanas praksi, bet arī izvairīties no citu tirgus šķēršļu radīšanas, piemēram, nodokļu dubultas uzlikšanas.

               (6)

               Cenšoties samazināt globālās nodokļu saistības, uzņēmumu grupas arvien vairāk mēģina BEPS, izmantojot pārmērīgi augstus procentu maksājumus. Procentu ierobežošanas noteikums ir nepieciešams, lai šādu praksi novērstu, ierobežojot nodokļu maksātāju iespējas atskaitīt pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas. Tādēļ ir nepieciešams noteikt atskaitāmo izdevumu īpatsvaru, par atsauci ņemot nodokļu maksātāja ar nodokli apliekamo peļņu pirms procentiem, nodokļiem, nolietojuma un amortizācijas (EBITDA). Dalībvalstis varētu samazināt šo īpatsvaru vai noteikt laika ierobežojumu, vai ierobežot nesegto aizņēmumu izmaksu summu, ko var pārnest uz priekšu vai atpakaļ, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni. Ņemot vērā to, ka mērķis ir noteikt minimālos standartus, dalībvalstis varētu pieņemt alternatīvu pasākumu attiecībā uz nodokļu maksātāja peļņu pirms procentu maksājumiem un nodokļiem (EBIT), kas būtu noteikta tādā veidā, lai tā būtu ekvivalenta ar īpatsvaru, kas aprēķināts, pamatojoties uz EBITDA. Dalībvalstis varētu papildus šajā direktīvā paredzētajam procentu ierobežošanas noteikumam pielietot arī mērķtiecīgus noteikumus pret grupas iekšējo aizņēmuma finansēšanu, jo īpaši noteikumus par nepietiekamu kapitalizāciju. No nodokļa atbrīvotus ieņēmumus nebūtu jādzēš pret atskaitāmām aizņēmumu izmaksām. Tādēļ nosakot procentus, ko var atskaitīt, būtu jāņem vērā vienīgi apliekamie ienākumi.

               (7)

               Ja nodokļu maksātājs ir daļa no grupas, kura sniedz obligātos konsolidētos pārskatus, tad, piešķirot nodokļu maksātājiem tiesības atskaitīt lielākas pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas, varētu ņem vērā visas grupas parādsaistības pasaules līmenī. Varētu būt arī lietderīgi paredzēt noteikumus par pašu kapitāla atkāpes (equity escape) klauzulu, kad procentu ierobežošanas noteikums nav piemērojams, ja uzņēmums var pierādīt, ka tā pašu kapitāla īpatsvars tā kopējos aktīvos ir kopumā vienāds vai lielāks par līdzvērtīgo grupas īpatsvaru. Procentu ierobežošanas noteikums būtu jāpiemēro attiecībā uz nodokļu maksātāja pārsniedzošajām aizņēmumu izmaksām, neatkarīgi no tā, vai izmaksu pamatā esošais parāds radies valstī, pārrobežu situācijā Savienībā vai ar trešām valstīm, vai arī izmaksas radušās no trešām personām, saistītiem uzņēmumiem vai grupas iekšienē. Ja dalībvalstī ir vairāk par vienu grupas vienību, dalībvalsts var apsvērt visu vienā dalībvalstī esošo grupas vienību kopējo stāvokli, tostarp piemērojot vienībām atšķirīgas nodokļu sistēmas, lai grupas vienības varētu savstarpēji novirzīt peļņu vai procentu iespējas, piemērojot noteikumus, kas ierobežo procentu atskaitīšanu.

               (8)

               Lai samazinātu noteikumu administratīvo un atbilstības nodrošināšanas slogu, būtiski nesamazinot noteikumu ietekmi uz nodokļiem, varētu būt lietderīgi paredzēt aizsardzības noteikumu (safe harbour rule), lai neto procenti būtu vienmēr atskaitāmi līdz noteiktai summai, ja atskaitījums ir lielāks par īpatsvaru, kas aprēķināts, pamatojoties uz EBITDA. Dalībvalstis varētu samazināt noteikto monetāro robežvērtību, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni savas valsts nodokļu bāzei. Tā kā BEPS principā notiek ar pārmērīgi augstiem procentu maksājumiem starp vienībām, kas ir saistīti uzņēmumi, ir lietderīgi un nepieciešams ļaut procentu ierobežošanas noteikuma darbības jomā neiekļaut neatkarīgas vienības, ņemot vērā ierobežoto nodokļu apiešanas risku. Lai atvieglotu pāriešanu uz jauno procentu ierobežošanas noteikumu, dalībvalstis varētu paredzēt klauzulu par tiesībām saglabāt iepriekš spēkā esošos nosacījumus (grandfathering clause), kura attiektos uz pastāvošajiem aizdevumiem tiktāl, ciktāl to nosacījumi vēlāk netiek grozīti, proti, gadījumā, ja vēlāk tiek izdarīti grozījumi, tiesības saglabāt iepriekš spēkā esošos nosacījumus nepiemērotu nevienam aizdevuma summas vai ilguma palielinājumam, bet tās attiektos tikai uz aizdevuma sākotnējiem nosacījumiem. Neskarot valsts atbalsta noteikumus, dalībvalstis varētu neiekļaut arī pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas, kas radušās aizdevumos, ko izmanto, lai finansētu ilgtermiņa publiskās infrastruktūras projektus, ņemot vērā to, ka šādiem finansēšanas mehānismiem ir neliels BEPS risks vai tāda nav vispār. Šajā kontekstā dalībvalstīm vajadzētu pienācīgi pierādīt, ka publiskās infrastruktūras projektu finansēšanas mehānismiem ir īpašas iezīmes, kas pamato šādus noteikumus salīdzinājumā ar tiem finansēšanas mehānismiem, uz kuriem attiecina ierobežojošus noteikumus.

               (9)

               Lai gan ir vispārēji atzīts, ka uz finanšu sabiedrībām, proti, finanšu iestādēm un apdrošināšanas sabiedrībām, arī būtu jāattiecina procentu atskaitīšanas ierobežojumi, tāpat ir atzīts arī tas, ka abām minētajām jomām ir īpašas iezīmes, kuru dēļ tām nepieciešama īpaši izstrādāta pieeja. Tā kā šajā jomā diskusijās starptautiskā un Savienības kontekstā vēl nav atrasts galīgs risinājums, pašlaik vēl nav iespējams ietvert konkrētus noteikumus finanšu un apdrošināšanas jomā un dalībvalstīm tāpēc būtu jāvar tos izslēgt no procentu ierobežošanas noteikumu darbības jomas.

               (10)

               Izceļošanas nodokļus izmanto, lai valsts uzliktu nodokli tāda nodokļu maksātāja, kas pārvieto aktīvus vai savu rezidenci nodokļu vajadzībām ārpus valsts nodokļu jurisdikcijas, jebkura kapitāla pieauguma, kas radies tās teritorijā, ekonomiskajai vērtībai, pat ja minētais pieaugums izceļošanas laikā vēl nav realizēts. Tādēļ ir nepieciešams konkretizēt situācijas, kurās uz nodokļu maksātājiem attiecas noteikumi par izceļošanas nodokli un tā nerealizētajam kapitāla pieaugumam, kas ietverts pārvietotajos aktīvos, uzliek nodokli. Lietderīgi ir arī precizēt, ka aktīvu, tostarp naudas, pārvešana starp mātesuzņēmumu un tā meitasuzņēmumiem neietilpst paredzētā noteikuma par izceļošanas nodokļa uzlikšanu darbības jomā. Lai aprēķinātu summas, ir būtiski noteikt pārvietoto aktīvu tirgus vērtību aktīvu izceļošanas brīdī, pamatojoties uz nesaistītu uzņēmumu darījuma principu. Lai nodrošinātu noteikuma saderību ar kredīta metodes izmantošanu, ir vēlams ļaut dalībvalstīm atsaukties uz brīdi, kad tiesības uzlikt nodokli pārvietotajam aktīvam tiek zaudētas. Tiesības uzlikt nodokli būtu jānosaka valsts līmenī. Ir arī jāļauj saņēmējai valstij apstrīdēt izceļošanas valsts noteikto pārvietoto aktīvu vērtību, ja tā neatbilst aktīvu tirgus vērtībai. Dalībvalstis šādā nolūkā varētu izmantot pastāvošos strīdu izšķiršanas mehānismus. Nepieciešams risināt izceļošanas nodokļa piemērošanu Savienībā un paskaidrot nosacījumus, lai atbilstu Savienības tiesībām. Minētajās situācijās nodokļu maksātājiem vajadzētu būt tiesīgiem vai nu nekavējoties samaksāt novērtēto izceļošanas nodokļa summu, vai atlikt nodokļa summas maksāšanu, to veicot pa daļām vairāku gadu laikā, iespējams ar procentiem un garantiju.
               Šim nolūkam dalībvalstis varētu pieprasīt, lai attiecīgie nodokļu maksātāji nepieciešamo informāciju ietver deklarācijā. Izceļošanas nodoklis nebūtu jāiekasē gadījumos, kad aktīvi tiek pārvesti pagaidu kārtā, ja ir paredzēts tos pārvietot atpakaļ uz aktīvu pārvedēja dalībvalsti un ja pārvešana notikusi, lai ievērotu prudenciālās kapitāla prasības, vai likviditātes pārvaldības nolūkiem, vai vērtspapīru finansēšanas darījumos, vai ja aktīvi iesniegti kā nodrošinājums.

               (11)

               Vispārējus noteikumus par ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu (GAAR) nodokļu sistēmās izmanto, lai vērstos pret ļaunprātīgu nodokļu praksi, kas vēl nav aptverta konkrētiem gadījumiem paredzētos noteikumos. Proti, GAAR izmantošanas nolūks ir novērst nepilnības, neskarot konkrētu ļaunprātīgas izmantošanas novēršanas noteikumu piemērojamību. Savienībā GAAR būtu jāpiemēro vienīgi struktūrām, kuras ir neīstas; pretējā gadījumā nodokļu maksātājam būtu jādod tiesības saviem tirdzniecības darījumiem izvēlēties visefektīvāko nodokļu struktūru. Tādēļ ir svarīgi nodrošināt to, ka GAAR valstu līmenī, Savienības līmenī un ar trešām valstīm piemēro vienotā veidā, lai nebūtu atšķirību to piemērošanas tvērumā un rezultātos valstu līmenī un pārrobežu situācijās. Dalībvalstīm nebūtu jāliedz piemērot sodus, ja piemēro GAAR. Izvērtējot, vai struktūra būtu uzskatāma par neīstu, dalībvalstīm varētu būt iespēja ņemt vērā visus pamatotos ekonomiskos iemeslus, tostarp finanšu darbības.

               (12)

               Kontrolētu ārvalstu uzņēmumu (CFC) noteikumu rezultātā kontrolēta meitasuzņēmuma ienākumu, kuram uzlikts zems nodoklis, attiecina uz tā mātesuzņēmumu. Tādējādi mātesuzņēmums kļūst par šā attiecinātā ienākuma nodokļa subjektu tajā valstī, kurā ir tā rezidence nodokļu vajadzībām. Atkarībā no konkrētās valsts politiskajām prioritātēm CFC noteikumu adresāts var būt viss meitasuzņēmums, kam uzlikts zems nodoklis, īpašas ienākumu kategorijas vai ienākums, kurš ir mākslīgi novirzīts uz meitasuzņēmumu. Jo īpaši, lai nodrošinātu, ka CFC noteikumi ir samērīga atbilde uz bažām par BEPS, ir būtiski, lai dalībvalstis, kuras savus CFC noteikumus attiecina tikai uz ienākumiem, kas ir mākslīgi novirzīti meitasuzņēmumam, pievērstos tieši tām situācijām, kad lielākā daļa lēmumu pieņemšanas darbību, kuru dēļ ir radušies novirzīti ienākumi kontrolētā meitasuzņēmuma līmenī, tiek veikta nodokļu maksātāja dalībvalstī. Lai samazinātu administratīvo slogu un atbilstības izmaksas, vajadzētu būt arī pieņemamam, ka minētās dalībvalstis atbrīvo konkrētas vienības ar zemu peļņu vai zemu peļņas daļu, kas rada mazāku nodokļu apiešanas risku. Līdz ar to ir nepieciešams, lai CFC noteikumi attiektos arī uz tādu pastāvīgu iestāžu peļņu, ja nodokļu maksātāja dalībvalstī šādai peļņai nepiemēro nodokli vai ja tā ir atbrīvota no nodokļa. Tomēr nav nepieciešams saskaņā ar CFC noteikumiem uzlikt nodokli pastāvīgu iestāžu peļņai, kam ir atteikts atbrīvojums no nodokļa saskaņā ar valsts noteikumiem, jo šīs pastāvīgās iestādes tiek traktētas kā kontrolēti ārvalstu uzņēmumi. Lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni, dalībvalstis varētu samazināt kontroles robežvērtību vai izmantot augstāku robežvērtību, reāli samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli salīdzinot ar uzņēmumu ienākuma nodokli, kas tiktu iekasēts nodokļu maksātāja dalībvalstī. Dalībvalstis, transponējot CFC noteikumus savos valsts tiesību aktos, varētu izmantot pietiekami augstu nodokļa likmes daļēju robežvērtību.
               Vēlams risināt šāda veida situācijas gan trešās valstīs, gan Savienībā. Lai ievērotu pamatbrīvības, ienākumu kategorijām vajadzētu būt kombinētām ar izņēmumiem attiecībā uz būtību, kuru mērķis ir ierobežot noteikumu ietekmi Savienībā, attiecinot tos tikai uz gadījumiem, kad CFC neveic būtisku saimniecisko darbību. Ir svarīgi, lai nodokļu administrācijas un nodokļu maksātāji sadarbotos nolūkā apkopot attiecīgos faktus un apstākļus, lai noteiktu, vai ir jāpiemēro noteikums par izņēmumu. Vajadzētu būt pieņemamam, ka dalībvalstis, transponējot CFC noteikumus valstu tiesību aktos, izmanto trešo valstu baltos, pelēkos vai melnos sarakstus, kuri ir sastādīti, pamatojoties uz noteiktiem šajā direktīvā izklāstītiem kritērijiem, un kuros var būt iekļauts uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes līmenis, vai izmanto dalībvalstu baltos sarakstus, kas sastādīti uz minētā pamata.

               (13)

               Hibrīdneatbilstības rodas maksājumu (finanšu instrumentu) vai vienību atšķirīga juridiskā raksturojuma dēļ, un šīs atšķirības nāk klajā divu jurisdikciju tiesību sistēmu mijiedarbībā. Šādu neatbilstību sekas bieži ir dubulta atskaitīšana (proti, atskaitīšana abās valstīs) vai ienākuma atskaitīšana vienā valstī un tā neiekļaušana nodokļa bāzē otrā valstī. Lai neitralizētu hibrīdneatbilstības pasākumu ietekmi, ir nepieciešams paredzēt noteikumus, saskaņā ar kuriem neatbilstības gadījumā vienai no divām jurisdikcijām būtu jāatsakās no tāda maksājuma atskaitījuma, kas rada šādu rezultātu. Šajā kontekstā ir lietderīgi precizēt, ka pasākumu, kas paredzēti, lai risinātu hibrīdneatbilstības šajā direktīvā, mērķis ir novērst neatbilstības situācijas, kuras radušās finanšu instrumenta vai vienības juridiskā raksturojuma atšķirību dēļ, un ar tiem nav paredzēts ietekmēt dalībvalsts nodokļu sistēmas vispārējās iezīmes. Lai gan dalībvalstis Rīcības kodeksa jautājumu grupā (uzņēmējdarbības nodokļi) ir vienojušās par hibrīda vienību un hibrīda pastāvīgo iestāžu nodokļu režīmu Savienībā, kā arī par hibrīda vienību nodokļu režīmu attiecībās ar trešām valstīm, vēl ir nepieciešams pieņemt saistošus noteikumus. Ir ļoti svarīgi turpināt darbu pie hibrīdneatbilstībām starp dalībvalstīm un trešām valstīm, kā arī pie citām hibrīdneatbilstībām, piemēram, tādām, kas saistītas ar pastāvīgām iestādēm.

               (14)

               Ir nepieciešams precizēt, ka šajā direktīvā paredzēto noteikumu, kas vērsti pret nodokļu apiešanu, īstenošanai nebūtu jāskar nodokļu maksātāja pienākumu ievērot nesaistītu uzņēmumu darījuma principu vai attiecīgā gadījumā dalībvalstu tiesības koriģēt nodokļu saistības, palielinot tās, saskaņā ar nesaistītu uzņēmumu darījuma principu.

               (15)

               Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 45/2001 (3) 28. panta 2. punktu ir notikusi apspriešanās ar Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāju. Tiesības uz personas datu aizsardzību, kas noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 8. pantā, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 95/46/EK (4), attiecas uz personas datu apstrādi, ko veic šīs direktīvas jomā.

               (16)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas galvenais mērķis ir uzlabot iekšējā tirgus kopējo noturību pret nodokļu apiešanas praksi pārrobežu situācijās, šo mērķi nevar pietiekami labi sasniegt, dalībvalstīm rīkojoties atsevišķi. Valstu uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas ir atšķirīgas, un dalībvalstu neatkarīga rīcība tikai palielinātu iekšējā tirgū tiešo nodokļu jomā pastāvošo sadrumstalotību. Tādējādi neefektivitāte un traucējumi saglabātos atšķirīgu valstu pasākumu mijiedarbībā. Rezultāts būtu saskaņotības trūkums. Ņemot vērā to, ka liela apmēra neefektivitāte iekšējā tirgū galvenokārt izraisa pārrobežu rakstura problēmas, novēršanas pasākumi būtu jāpieņem Savienības līmenī. Tādēļ ir svarīgi pieņemt risinājumus, kas darbojas visā iekšējā tirgū, un to var labāk panākt Savienības līmenī. Tādējādi Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kas noteikts Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas vajadzīgi šā mērķa sasniegšanai. Nosakot minimālo aizsardzības līmeni iekšējā tirgū, šīs direktīvas mērķis ir panākt vien minimālo saskaņotības pamatlīmeni Savienībā, kas nepieciešams tās mērķu sasniegšanai.

               (17)

               Komisijai būtu jāizvērtē šīs direktīvas īstenošana pēc četriem gadiem no tās stāšanās spēkā un par to jāziņo Padomei. Dalībvalstīm būtu jāpaziņo Komisijai visa informācija, kas nepieciešama šim novērtējumam,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   I NODAĻA

      VISPĀRĪGI NOTEIKUMI

   1. pants
   Piemērošanas joma
   Direktīvu piemēro visiem nodokļu maksātājiem, kuriem piemēro uzņēmumu ienākuma nodokli vienā vai vairākās dalībvalstīs, tostarp vienību, kuru rezidences vieta nodokļu vajadzībām ir trešā valstī, pastāvīgajām iestādēm vienā vai vairākās dalībvalstīs.
   2. pants
   Definīcijas
   Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

               1)

               “aizņēmumu izmaksas” ir procentu izdevumi par jebkāda veida parādu, citi izdevumi, kas ir ekonomiski līdzvērtīgi procentiem un izmaksām, kas radušās saistībā ar līdzekļu iegūšanu, kā definēts valsts tiesību aktos, tostarp, bet ne tikai, maksājumi atbilstoši aizdevumiem saistībā ar līdzdalību peļņā, aprēķinātie procenti par tādiem instrumentiem kā konvertējamas obligācijas un nulles kupona obligācijas, piešķīrumi saskaņā ar alternatīviem finansēšanas mehānismiem, piemēram, islāmisko finanšu sistēmu, finanšu nomas maksājumu finanšu izmaksu elementi, kapitalizēti procenti, kas iekļauti attiecīgā aktīva bilances vērtībā, vai kapitalizētu procentu amortizācija, summas, kuras aprēķina, izmantojot finansējuma atdevi saskaņā ar transfertcenu noteikšanas noteikumiem, ja tādi ir piemērojami, nosacīto procentu summas saskaņā ar atvasinātiem instrumentiem vai riska ierobežošanas mehānismiem saistībā ar vienības aizņēmumiem, noteikti ieguvumi un zaudējumi no ārvalstu valūtas maiņas saistībā ar aizņēmumiem un instrumentiem, kas saistīti ar finansējuma piesaisti, finansēšanas mehānismu garantijas maksas, administrēšanas maksas un līdzīgas izmaksas saistībā ar naudas līdzekļu aizņēmumiem;

               2)

               “pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas” ir summa, par kuru nodokļu maksātāja atskaitāmās aizņēmumu izmaksas pārsniedz apliekamus ienākumus no procentiem un citus ekonomiski līdzvērtīgus apliekamus ienākumus, kurus nodokļu maksātājs saņem saskaņā ar valsts tiesību aktiem;

               3)

               “taksācijas periods” ir taksācijas gads, kalendārais gads vai jebkurš cits nodokļu vajadzībām atbilstīgs periods;

               4)

               “saistīts uzņēmums” ir:

                           a)

                           vienība, kurā nodokļu maksātājs tur tiešu vai netiešu dalību ar 25 procentiem vai vairāk balsstiesību vai kapitāla vai ir tiesīgs saņemt 25 procentus vai vairāk no minētās vienības peļņas;

                           b)

                           fiziska persona vai vienība, kura tur tiešu vai netiešu dalību nodokļu maksātājā ar 25 procentiem vai vairāk balsstiesību vai kapitāla vai ir tiesīga saņemt 25 procentus vai vairāk no nodokļu maksātāja peļņas.

                     Ja fiziska persona vai vienība tur tiešu vai netiešu dalību nodokļu maksātājā un vienā vai vairākās vienībās ar 25 procentiem vai vairāk balsstiesību vai kapitāla, visas attiecīgās vienības, tostarp nodokļu maksātājs, uzskatāmas par saistītiem uzņēmumiem.
               Šīs direktīvas 9. panta nolūkā un tad, ja neatbilstībā ir iesaistīta hibrīda vienība, šo definīciju groza tā, lai 25 procentu prasība tiktu aizstāta ar 50 procentu prasību.

               5)

               “finanšu sabiedrība” ir jebkura no šādām vienībām:

                           a)

                           kredītiestāde vai ieguldījumu brokeru sabiedrība, kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/39/EK 4. panta 1. punkta 1) apakšpunktā (5), vai alternatīvo ieguldījumu fondu pārvaldnieks (AIFP), kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/61/ES (6) 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā, vai pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmuma (PVKIU) pārvaldības sabiedrība, kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/65/EK (7) 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā;

                           b)

                           apdrošināšanas sabiedrība, kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/138/EK 13. panta 1. punktā (8);

                           c)

                           pārapdrošināšanas sabiedrība, kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/138/EK 13. panta 4. punktā;

                           d)

                           papildpensijas kapitāla uzkrāšanas institūcija, kas ir Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/41/EK (9) darbības jomā, ja vien dalībvalsts nav izvēlējusies pilnībā vai daļēji nepiemērot minēto direktīvu šādai institūcijai saskaņā ar minētās direktīvas 5. pantu, vai papildpensijas kapitāla uzkrāšanas institūcijas pārvaldnieks, kā minēts minētās direktīvas 19. panta 1. punktā;

                           e)

                           pensiju iestādes, kas pārvalda pensiju shēmas, kuras uzskatāmas par sociālā nodrošinājuma shēmām, uz ko attiecas Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (10) un Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 987/2009 (11), kā arī jebkura juridiska vienība, kas izveidota šādu shēmu ieguldījumiem;

                           f)

                           alternatīvo ieguldījumu fonds (AIF), kuru pārvalda AIF pārvaldnieks, kā definēts Direktīvas 2011/61/EK 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā, vai AIF, kuru uzrauga saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām;

                           g)

                           PVKIU Direktīvas 2009/65/EK 1. panta 2. punkta nozīmē;

                           h)

                           centrālais darījumu partneris, kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 648/2012 (12) 2. panta 1. punktā;

                           i)

                           centrālie vērtspapīru depozitāriji, kā definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 909/2014 (13) 2. panta 1. punkta 1) apakšpunktā;

               6)

               “aktīvu pārvešana” ir darbība, kuras rezultātā dalībvalsts zaudē tiesības uzlikt nodokli pārvestajiem aktīviem, aktīviem vienlaikus paliekot tā paša nodokļu maksātāja juridiskā vai ekonomiskā īpašumā;

               7)

               “rezidences nodokļu vajadzībām pārcelšana” ir darbība, kuras rezultātā nodokļu maksātājs zaudē vienas dalībvalsts rezidenci nodokļu vajadzībām un iegūst citas dalībvalsts vai trešās valsts rezidenci nodokļu vajadzībām;

               8)

               “pastāvīgās iestādes darījumdarbības pārcelšana” ir darbība, kuras rezultātā nodokļu maksātājs zaudē ar nodokli apliekamu klātbūtni dalībvalstī un iegūst ar nodokli apliekamu klātbūtni citā dalībvalstī vai trešā valstī, nekļūstot par minētās dalībvalsts vai trešās valsts rezidentu nodokļu vajadzībām;

               9)

               “hibrīdneatbilstības pasākumi” ir situācija starp nodokļu maksātāju vienā dalībvalstī un saistītu uzņēmumu citā dalībvalstī vai strukturēts mehānisms starp dalībvalstu pusēm, kura rezultāts finanšu instrumenta vai vienības juridiskā raksturojuma atšķirību dēļ ir šāds:

                           a)

                           viena un tā paša maksājuma, izdevumu vai zaudējumu atskaitījums gan dalībvalstī, kur maksājums, izdevumi vai zaudējumi ir radušies, gan citā dalībvalstī (“dubultais atskaitījums”); vai

                           b)

                           maksājums ir atskaitīts dalībvalstī, kurā tas radies, bet tas pats maksājums nav nodokļu vajadzībām attiecīgi ieskaitīts citā dalībvalstī (“atskaitījums bez iekļaušanas”).

         3. pants
   Minimālais aizsardzības līmenis
   Direktīva neliedz piemērot valstu vai nolīgumos paredzētus noteikumus, kuru mērķis ir garantēt augstāku valsts iekšējās uzņēmumu ienākuma nodokļa bāzes aizsardzības līmeni.
   II NODAĻA

      PASĀKUMI PRET NODOKĻU APIEŠANU

   4. pants
   Procentu ierobežošanas noteikums
   1.   Pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas ir atskaitāmas tajā taksācijas periodā, kad tās ir radušās, nepārsniedzot 30 procentus no nodokļu maksātāja peļņas pirms procentiem, nodokļiem, nolietojuma un amortizācijas (EBITDA).
   Piemērojot šo pantu, dalībvalstis par nodokļu maksātāju var uzskatīt arī:

               a)

               vienību, kurai grupas vārdā ir atļauts piemērot noteikumus vai kurai tie ir jāpiemēro atbilstoši tam, kā noteikts valsts tiesību aktos nodokļu jomā;

               b)

               vienību grupā, kā noteikts saskaņā ar valsts tiesību aktiem nodokļu jomā, kura nekonsolidē savu locekļu rezultātus nodokļu vajadzībām.

         Šādos apstākļos pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas un EBITDA var aprēķināt grupas līmenī un aprēķinā iekļaut visu grupas dalībnieku rezultātus.
   2.   EBITDA aprēķina, nodokļu maksātāja dalībvalstī ar uzņēmumu ienākuma nodokli apliekamiem ienākumiem pieskaitot atpakaļ nodokļu aprēķināšanas nolūkiem koriģētas pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas, kā arī nodokļu aprēķināšanas nolūkiem koriģētas nolietojuma un amortizācijas summas. Ar nodokli neapliekamus ienākumus nodokļu maksātāja EBITDA neiekļauj.
   3.   Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, nodokļu maksātājam var dot tiesības:

               a)

               atskaitīt pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas līdz EUR 3 000 000;

               b)

               pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas atskaitīt pilnā apmērā, ja nodokļu maksātājs ir neatkarīga vienība.

         Piemērojot 1. punkta otro daļu, EUR 3 000 000 attiecas uz visu grupu.
   Piemērojot pirmās daļas b) apakšpunktu, neatkarīga vienība ir nodokļu maksātājs, kas nav konsolidētas grupas daļa finanšu grāmatvedības nolūkā un kam nav saistītu uzņēmumu vai pastāvīgu iestāžu.
   4.   Dalībvalstis var no 1. punkta darbības jomas izslēgt pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas, kas radušās no:

               a)

               aizdevumiem, kas noslēgti pirms 2016. gada 17. jūnija, taču izslēgšanu neattiecina uz nekādiem vēlākiem šādu aizdevumu grozījumiem;

               b)

               aizdevumiem, ko izmanto, lai finansētu ilgtermiņa publiskās infrastruktūras projektu, kuram projekta īstenotājs, aizdevuma izmaksas, aktīvi un ienākumi – viss ir Savienībā.

         Piemērojot pirmās daļas b) apakšpunktu, ilgtermiņa publiskās infrastruktūras projekts ir projekts ar mērķi nodrošināt, atjaunināt, pārvaldīt un/vai uzturēt plaša mēroga aktīvu, ko dalībvalsts veic sabiedrības interesēs.
   Ja piemēro pirmās daļas b) apakšpunktu, jebkādus ienākumus no ilgtermiņa publiskās infrastruktūras projekta izslēdz no nodokļu maksātāja EBITDA, un visas izslēgtās pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas neiekļauj grupas pārsniedzošajās aizņēmumu izmaksās attiecībā uz 5. punkta b) apakšpunktā minētajām trešām personām.
   5.   Ja nodokļu maksātājs ir konsolidētas grupas dalībnieks finanšu grāmatvedības nolūkā, nodokļu maksātājam var piešķirt tiesības vai nu:

               a)

               pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas atskaitīt pilnā apmērā, ja tas var pierādīt, ka tā pašu kapitāla īpatsvars tā kopējos aktīvos ir vienāds ar līdzvērtīgo īpatsvaru visai grupai vai ir lielāks par to, un ar šādiem nosacījumiem:

                           i)

                           nodokļu maksātāja pašu kapitāla īpatsvaru tā kopējos aktīvos uzskata par vienādu ar līdzvērtīgo īpatsvaru visai grupai, ja tas ir zemāks par ne vairāk kā diviem procentu punktiem; un

                           ii)

                           visi aktīvi un saistības ir novērtēti, izmantojot to pašu metodi, kura izmantota konsolidētajos finanšu pārskatos, kā minēts 8. punktā;

                     vai

               b)

               atskaitīt pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas par summu, kas pārsniedz to, kuru tam būtu tiesības atskaitīt saskaņā ar 1. punktu. Šāda augstāka pārsniedzošo aizņēmumu izmaksu atskaitījuma robeža attiecas uz nodokļu maksātāja konsolidēto grupu finanšu grāmatvedības nolūkā un to aprēķina divos posmos:

                           i)

                           pirmkārt, nosaka grupas īpatsvaru, grupas pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas pret trešām personām dalot ar grupas EBITDA; un

                           ii)

                           otrkārt, grupas īpatsvaru reizina ar nodokļu maksātāja EBITDA, kas aprēķināta, ievērojot 2. punktu.

         6.   Nodokļu maksātāja dalībvalsts var paredzēt noteikumus par to, kā vai nu:

               a)

               pārnest uz priekšu bez laika ierobežojuma pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas, kuras nevar atskaitīt tekošajā taksācijas periodā saskaņā ar 1.–5. punktu;

               b)

               pārnest uz priekšu bez laika ierobežojuma un atpakaļ – uz laiku, kas nepārsniedz trīs gadus, – pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas, kuras nevar atskaitīt tekošajā taksācijas periodā saskaņā ar 1.–5. punktu; vai

               c)

               pārnest uz priekšu bez laika ierobežojuma pārsniedzošās aizņēmumu izmaksas un – uz laiku, kas nepārsniedz piecus gadus, – neizmantotās procentu iespējas, kuras nevar atskaitīt tekošajā taksācijas periodā saskaņā ar 1.–5. punktu.

         7.   Dalībvalstis var izslēgt finanšu sabiedrības no 1.–6. punkta darbības jomas, tostarp gadījumā, ja minētās finanšu sabiedrības ir daļa no konsolidētas grupas finanšu grāmatvedības nolūkā.
   8.   Piemērojot šo pantu, konsolidēta grupa finanšu grāmatvedības nolūkā sastāv no visām vienībām, kas pilnībā iekļautas konsolidētajos finanšu pārskatos, kuri sagatavoti saskaņā ar Starptautiskajiem finanšu pārskatu standartiem vai dalībvalsts finanšu pārskatu standartu sistēmu. Nodokļu maksātājam var dot tiesības izmantot konsolidētos finanšu pārskatus, kas sagatavoti atbilstoši citiem grāmatvedības standartiem.
   5. pants
   Izceļošanas nodokļa uzlikšana
   1.   Nodokļu maksātājam piemēro nodokli, kura apmērs atbilst pārvesto aktīvu tirgus vērtībai to izceļošanas laikā, no kuras atņemta aktīvu vērtība nodokļu vajadzībām, jebkurā no šādiem gadījumiem:

               a)

               nodokļu maksātājs pārved aktīvus no galvenā biroja uz savu pastāvīgo iestādi citā dalībvalstī vai trešā valstī, ja galvenā biroja dalībvalstij pārvešanas dēļ vairs nav tiesību uzlikt nodokli pārvestajiem aktīviem;

               b)

               nodokļu maksātājs pārved aktīvus no pastāvīgas iestādes dalībvalstī uz savu galveno biroju vai citu pastāvīgo iestādi citā dalībvalstī vai trešā valstī, ja pastāvīgās iestādes dalībvalstij pārvešanas dēļ vairs nav tiesību uzlikt nodokli pārvestajiem aktīviem;

               c)

               nodokļu maksātājs pārceļ rezidenci nodokļu vajadzībām uz citu dalībvalsti vai trešo valsti, izņemot tos aktīvus, kuriem saglabājas faktiskā saikne ar pastāvīgo iestādi pirmajā dalībvalstī;

               d)

               nodokļu maksātājs pārved savas pastāvīgās iestādes darījumdarbību no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti vai trešo valsti, un ja pastāvīgās iestādes dalībvalstij pārvešanas dēļ vairs nav tiesību uzlikt nodokli pārvestajiem aktīviem.

         2.   Nodokļu maksātājam piešķir tiesības atlikt 1. punktā minētā izceļošanas nodokļa maksāšanu, maksājot to pa daļām piecu gadu laikā, jebkurā no šādiem gadījumiem:

               a)

               nodokļu maksātājs pārved aktīvus no galvenā biroja uz pastāvīgo iestādi citā dalībvalstī vai trešā valstī, kura ir puse Līgumā par Eiropas Ekonomikas zonu (“EEZ līgums”);

               b)

               nodokļu maksātājs pārved aktīvus no pastāvīgās iestādes dalībvalstī uz galveno biroju vai uz citu pastāvīgo iestādi citā dalībvalstī vai trešā valstī, kura ir puse EEZ līgumā;

               c)

               nodokļu maksātājs pārceļ rezidenci nodokļu vajadzībām uz citu dalībvalsti vai trešo valsti, kura ir puse EEZ līgumā;

               d)

               nodokļu maksātājs pārceļ pastāvīgās iestādes darījumdarbību uz citu dalībvalsti vai trešo valsti, kura ir puse EEZ līgumā.

         Šo punktu piemēro trešām valstīm, kas ir puses EEZ līgumā, ja tās ar nodokļu maksātāja dalībvalsti vai Savienību ir noslēgušas savstarpējas palīdzības nolīgumu par nodokļu prasījumu piedziņu, kas ir pielīdzināma Padomes Direktīvā 2010/24/ES (14) paredzētajai savstarpējai palīdzībai.
   3.   Ja nodokļu maksātājs atliek maksāšanu saskaņā ar 2. punktu, procentus attiecīgā gadījumā var iekasēt saskaņā ar nodokļu maksātāja vai pastāvīgās iestādes dalībvalsts tiesību aktiem.
   Ja pastāv pierādāms un faktisks neatgūšanas risks, nodokļu maksātājiem kā nosacījumu maksājuma atlikšanai, kas paredzēta 2. punktā, var pieprasīt sniegt garantiju.
   Šā punkta otro daļu nepiemēro gadījumā, ja nodokļu maksātāja vai pastāvīgās iestādes dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēta iespēja nodokļu parādu atgūt ar cita tāda nodokļu maksātāja starpniecību, kurš ir tās pašas grupas sastāvā un kurš ir rezidents nodokļu vajadzībām minētajā dalībvalstī.
   4.   Ja piemēro 2. punktu, maksājuma atlikšanu nekavējoties pārtrauc un nodokļu parāds ir atgūstams šādos gadījumos:

               a)

               pārvestie aktīvi vai nodokļu maksātāja pastāvīgās iestādes darījumdarbība tiek pārdota vai kā citādi atsavināta;

               b)

               pārvestie aktīvi pēc tam tiek pārvesti uz trešo valsti;

               c)

               nodokļu maksātāja rezidence nodokļu vajadzībām vai tā pastāvīgās iestādes darījumdarbība pēc tam tiek pārcelta uz trešo valsti;

               d)

               nodokļu maksātājs bankrotē vai tiek likvidēts;

               e)

               nodokļu maksātājs nepilda savas saistības attiecībā uz maksājumu pa daļām un neizlabo savu stāvokli saprātīgā termiņā, kas nepārsniedz 12 mēnešus.

         Šā punkta b) un c) apakšpunktu nepiemēro trešām valstīm, kas ir puses EEZ līgumā, ja tās ar nodokļu maksātāja dalībvalsti vai Savienību ir noslēgušas savstarpējas palīdzības nolīgumu par nodokļu prasījumu piedziņu, kas ir pielīdzināma Padomes Direktīvā 2010/24/ES paredzētajai savstarpējai palīdzībai.
   5.   Ja aktīvi tiek pārvesti uz citu dalībvalsti, rezidence nodokļu vajadzībām vai pastāvīgās iestādes darījumdarbība tiek pārcelta uz citu dalībvalsti, minētā dalībvalsts atzīst nodokļu maksātāja vai pastāvīgās iestādes dalībvalstī noteikto vērtību par aktīvu sākotnējo vērtību nodokļu vajadzībām, izņemot gadījumus, kad tā neatspoguļo tirgus vērtību.
   6.   Piemērojot šā panta 1.–5. punktu, “tirgus vērtība” ir summa, pret kuru var apmainīt aktīvu vai par kuru var nokārtot savstarpējas saistības tiešā labprātīgā darījumā starp nesaistītiem pircējiem un pārdevējiem.
   7.   Ar noteikumu, ka aktīvus 12 mēnešu laikā ir paredzēts pārvietot atpakaļ uz aktīvu pārvedēja dalībvalsti, šo pantu nepiemēro aktīvu pārvešanai saistībā ar vērtspapīru finansēšanu, aktīviem, kas iesniegti kā nodrošinājums, vai gadījumos, kad aktīvus pārved, lai izpildītu prudenciālās kapitāla prasības, vai likviditātes pārvaldības nolūkā.
   6. pants
   Vispārīgs noteikums par ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu
   1.   Uzņēmumu ienākuma nodokļa saistību aprēķināšanas vajadzībām dalībvalstis neņem vērā struktūru vai struktūru virknes, kuras, tā kā ir izveidotas vienīgi vai galvenokārt ar mērķi gūt nodokļu priekšrocības, kas ir pretrunā piemērojamo nodokļu tiesību aktu priekšmetam vai nolūkam, ņemot vērā visus attiecīgos faktus un apstākļus, nav īstas. Struktūra var ietvert vairākus posmus vai daļas.
   2.   Šā panta 1. punkta nolūkos struktūra vai struktūru virkne ir uzskatāma par neīstu, ciktāl tā nav izveidota pamatotu komerciālu iemeslu dēļ, kas atspoguļo ekonomisko realitāti.
   3.   Ja saskaņā ar 1. punktu netiek ņemta vērā struktūra vai struktūru virkne, nodokļu saistības aprēķina saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
   7. pants
   Noteikums par kontrolētiem ārvalstu uzņēmumiem
   1.   Nodokļu maksātāja dalībvalsts vienību vai pastāvīgo iestādi, kuras peļņai nepiemēro nodokli vai kuras peļņa ir atbrīvota no nodokļa minētajā dalībvalstī, traktē kā kontrolētu ārvalstu uzņēmumu, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

               a)

               vienības gadījumā nodokļu maksātājs pats vai kopā ar saviem saistītajiem uzņēmumiem tur tiešu vai netiešu dalību vairāk nekā 50 procentu balsstiesību apmērā vai tam tieši vai netieši pieder vairāk nekā 50 procenti no kapitāla, vai tas ir tiesīgs saņemt vairāk nekā 50 procentus no šīs saimnieciskās vienības peļņas; un

               b)

               vienības vai pastāvīgās iestādes reāli samaksātais uzņēmumu ienākuma nodoklis par ieņēmumiem ir zemāks nekā starpība starp uzņēmumu ienākuma nodokli, kas būtu iekasēts no vienības vai pastāvīgās iestādes atbilstīgi piemērojamai uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmai nodokļa maksātāja dalībvalstī, un reālo uzņēmumu ienākuma nodokli, ko vienība vai pastāvīgā iestāde ir samaksājusi par ienākumiem.

         Pirmās daļas b) apakšpunkta vajadzībām netiek ņemta vērā kontrolēta ārvalstu uzņēmuma pastāvīgā iestāde, kurai nepiemēro nodokļus vai kura ir atbrīvota no nodokļa kontrolētā ārvalstu uzņēmuma jurisdikcijā. Turklāt uzņēmumu ienākuma nodoklis, kas tiktu iekasēts nodokļu maksātāja dalībvalstī, ir tāds, kādu to aprēķina saskaņā ar nodokļu maksātāja dalībvalsts noteikumiem.
   2.   Ja vienību vai pastāvīgo iestādi saskaņā ar 1. punktu traktē kā kontrolētu ārvalstu uzņēmumu, nodokļu maksātāja dalībvalsts nodokļa bāzē iekļauj:

               a)

               vienības nesadalītos ienākumus vai pastāvīgās iestādes ienākumus, ko iegūst no šādām kategorijām:

                           i)

                           procenti vai jebkādi citi ienākumi, ko rada finanšu aktīvi;

                           ii)

                           autoratlīdzības vai citi ienākumi, ko rada intelektuālais īpašums;

                           iii)

                           dividendes un ienākumi no akciju atsavināšanas;

                           iv)

                           ienākumi no finanšu līzinga;

                           v)

                           ienākumi no apdrošināšanas, banku un citas finanšu darbības;

                           vi)

                           ienākumi no uzņēmumiem, no kuriem saņemti rēķini un kuri saņem ienākumus no tādu preču pārdošanas un pakalpojumu sniegšanas, kas iepirkti no saistītajiem uzņēmumiem un pārdoti tiem un kas nepievieno nekādu vai pievieno nelielu ekonomisko vērtību;

                     Šo punktu nepiemēro, ja kontrolēts ārvalstu uzņēmums veic būtisku saimniecisko darbību, izmantojot personālu, aprīkojumu, aktīvus un telpas, par ko liecina attiecīgie fakti un apstākļi.
               Ja kontrolētais ārvalstu uzņēmums ir trešās valsts, kas nav EEZ līguma puse, rezidents vai atrodas tajā, dalībvalstis var nolemt nepiemērot iepriekšējo daļu.
               vai

               b)

               vienības vai pastāvīgās iestādes nesadalītos ienākumus, ko iegūst no neīstām struktūrām, kuru izveidošanas objektīvais iemesls ir nodokļu priekšrocību gūšana.
               Piemērojot šo punktu, struktūru vai to virkni uzskata par neīstu, ciktāl vienībai vai pastāvīgajai iestādei nebūtu piederējuši aktīvi vai tā nebūtu uzņēmusies riskus, kuri rada visus tās ienākumus vai daļu no tās ienākumiem, ja tā nebūtu bijusi tāda uzņēmuma kontrolē, kurā nozīmīgi amatpersonu pienākumi, kas skar minētos aktīvus un riskus, tiek pildīti un ir par iemeslu kontrolētā uzņēmuma ienākumu gūšanai.

         3.   Ja atbilstoši dalībvalsts noteikumiem nodokļu maksātāja nodokļa bāzi aprēķina saskaņā ar 2. punkta a) apakšpunktu, dalībvalsts var izvēlēties netraktēt vienību vai pastāvīgo iestādi saskaņā ar 1. punktu kā kontrolētu ārvalstu uzņēmumu, ja viena trešā daļa vai mazāk no ienākumiem, ko ir uzkrājusi vienība vai pastāvīgā iestāde, ir attiecināma uz kategorijām saskaņā ar 2. punkta a) apakšpunktu.
   Ja atbilstoši dalībvalsts noteikumiem nodokļu maksātāja nodokļa bāzi aprēķina saskaņā ar 2. punkta a) apakšpunktu, dalībvalsts var izvēlēties netraktēt finanšu sabiedrības kā kontrolētus ārvalstu uzņēmumus, ja viena trešā daļa vai mazāk no vienības ienākumiem no kategorijām saskaņā ar 2. punkta a) apakšpunktu radušies darījumos ar nodokļu maksātāju vai tā saistītajiem uzņēmumiem.
   4.   Dalībvalstis var no 2. punkta b) apakšpunkta darbības jomas izslēgt vienību vai pastāvīgo iestādi:

               a)

               ar grāmatvedības peļņu, kas nepārsniedz EUR 750 000, un ar ienākumiem, kas nav gūti no tirdzniecības un nepārsniedz EUR 75 000; vai

               b)

               kuras grāmatvedības peļņa nepārsniedz 10 procentus no tās darbības izmaksām attiecīgajā taksācijas periodā.

         Piemērojot pirmās daļas b) apakšpunktu, darbības izmaksas nedrīkst ietvert to preču izmaksas, kas pārdotas ārpus valsts, kurā vienība ir rezidente vai kurā atrodas pastāvīgā iestāde nodokļu vajadzībām un attiecībā uz maksājumiem saistītajiem uzņēmumiem.
   8. pants
   Kontrolētu ārvalstu uzņēmumu ienākumu aprēķināšana
   1.   Ja piemēro 7. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ienākumus, ko iekļauj nodokļu maksātāja nodokļa bāzē, aprēķina atbilstoši tās dalībvalsts uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas noteikumiem, kurā ir nodokļu maksātāja rezidence nodokļu vajadzībām vai kurā tas atrodas. Vienības vai pastāvīgās iestādes zaudējumus neiekļauj nodokļa bāzē, bet tos saskaņā ar valsts tiesību aktiem var pārnest uz nākamajiem periodiem un ņemt vērā turpmākajos taksācijas periodos.
   2.   Ja piemēro 7. panta 2. punkta b) apakšpunktu, tad ienākumi, kas iekļaujami nodokļu maksātāja nodokļa bāzē, ir vienīgi tās summas, kuras radušās no aktīviem un riskiem, kas saistīti ar nozīmīgu amatpersonu pienākumiem, ko izpilda kontrolējošais uzņēmums. Kontrolētā ārvalstu uzņēmuma attiecināmos ienākumus aprēķina saskaņā ar nesaistītu uzņēmumu darījuma principu.
   3.   Nodokļa bāzē ietveramos ienākumus aprēķina proporcionāli nodokļu maksātāja dalībai vienībā, ka definēts 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
   4.   Ienākumus ietver tajā nodokļu maksātāja taksācijas periodā, kurā beidzas vienības taksācijas gads.
   5.   Ja vienība sadala peļņu nodokļu maksātājam un šī sadalītā peļņa ir iekļauta nodokļu maksātāja apliekamajos ienākumos, tad nolūkā novērst nodokļu dubulto uzlikšanu ienākumu summas, kas iepriekš iekļautas nodokļa bāzē, ievērojot 7. pantu, atskaita no nodokļa bāzes, aprēķinot maksājamo nodokli par sadalīto peļņu.
   6.   Ja nodokļu maksātājs atsavina savu dalību vienībā vai pastāvīgās iestādes veiktu darījumdarbību un jebkura daļa no ieņēmumiem par atsavināšanu ir iepriekš iekļautas nodokļa bāzē, ievērojot 7. pantu, tad nolūkā novērst nodokļu dubulto uzlikšanu minēto summu atskaita no nodokļa bāzes, aprēķinot par minētajiem ieņēmumiem maksājamo nodokli.
   7.   Nodokļu maksātāja dalībvalsts piešķir vienības vai pastāvīgās iestādes samaksātā nodokļa atskaitījumu no nodokļu maksātāja nodokļu saistībām tā nodokļu rezidences vai atrašanās vietas valstī. Atskaitījumu aprēķina saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
   9. pants
   Hibrīdneatbilstības
   1.   Ja hibrīdneatbilstības sekas ir dubulta atskaitīšana, atskaitījumu īsteno tikai tajā dalībvalstī, kurā šāds maksājums tika veikts.
   2.   Ja hibrīdneatbilstības sekas ir atskaitījums bez iekļaušanas, maksātāja dalībvalsts atsakās no šāda maksājuma atskaitīšanas.
   III NODAĻA

      NOBEIGUMA NOTEIKUMI

   10. pants
   Pārskatīšana
   1.   Komisija novērtē šīs direktīvas īstenošanu, jo īpaši 4. panta ietekmi, līdz 2020. gada 9. augustam un par to ziņo Padomei. Komisijas ziņojumam vajadzības gadījumā pievieno leģislatīva akta priekšlikumu.
   2.   Dalībvalstis paziņo Komisijai visu informāciju, kas nepieciešama šīs direktīvas īstenošanas novērtējumam.
   3.   Dalībvalstis, kuras minētas 11. panta 6. punktā, līdz 2017. gada 1. jūlijam Komisijai paziņo visu informāciju, kas nepieciešama, lai izvērtētu to mērķtiecīgo valsts noteikumu efektivitāti, kuri paredzēti nolūkā novērst riskus (BEPS).
   11. pants
   Transponēšana
   1.   Dalībvalstis līdz 2018. gada 31. decembrim pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
   Tās piemēro minētos noteikumus no 2019. gada 1. janvāra.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   3.   Ja šajā direktīvā ir atsauce uz naudas summu euro (EUR), dalībvalstis, kuru naudas vienība nav euro, var izvēlēties aprēķināt atbilstošo vērtību savas valsts valūtā 2016. gada 12. jūlijā.
   4.   Atkāpjoties no 5. panta 2. punkta, Igaunija tikmēr, kamēr tā neuzliek nodokli nesadalītai peļņai, drīkst uzskatīt aktīvu pārvešanu finansiālā vai nefinansiālā veidā, tostarp skaidrā naudā, no pastāvīgas darījumdarbības vietas, kas atrodas Igaunijā, uz galveno biroju vai citu pastāvīgu darījumdarbības vietu citā dalībvalstī vai trešā valstī, kura ir EEZ līguma puse, par peļņas sadali un iekasēt ienākuma nodokli, nepiešķirot nodokļu maksātājiem tiesības atlikt šāda nodokļa maksāšanu.
   5.   Atkāpjoties no 1. punkta, dalībvalstis līdz 2019. gada 31. decembrim pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu 5. panta prasības. Dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
   Tās piemēro minētos noteikumus no 2020. gada 1. janvāra.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
   6.   Atkāpjoties no 4. panta, dalībvalstis, kurās 2016. gada 8. augustā pastāv mērķtiecīgi valsts noteikumi, kas paredzēti nolūkā novērst BEPS riskus un kas ir tikpat efektīvi kā šajā direktīvā izklāstītais procentu ierobežošanas noteikums, var šos mērķtiecīgos noteikumus piemērot līdz pirmā pilnā fiskālā gada beigām pēc dienas, kurā oficiālā tīmekļa vietnē ir publicēta ESAO locekļu vienošanās par minimālo standartu attiecībā uz BEPS 4. rīcībpasākumu, bet vēlākais līdz 2024. gada 1. janvārim.
   12. pants
   Stāšanās spēkā
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   13. pants
   Adresāti
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2016. gada 12. jūlijā

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         P. KAŽIMÍR

      (1)  Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts.

      (2)  Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts.

      (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV L 8, 12.1.2001., 1. lpp.).

      (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (EK) Nr. 95/46/EK (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un par šādu datu brīvu apriti (OV L 281, 23.11.1995., 31. lpp.).

      (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/39/EK (2004. gada 21. aprīlis), kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem un ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK (OV L 145, 30.4.2004., 1. lpp.).

      (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/61/ES (2011. gada 8. jūnijs) par alternatīvo ieguldījumu fondu pārvaldniekiem un par grozījumiem Direktīvā 2003/41/EK, Direktīvā 2009/65/EK, Regulā (EK) Nr. 1060/2009 un Regulā (ES) Nr. 1095/2010 (OV L 174, 1.7.2011., 1. lpp.).

      (7)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/65/EK (2009. gada 13. jūlijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU) (OV L 302, 17.11.2009., 32. lpp.).

      (8)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/138/EK (2009. gada 25. novembris) par uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā (Maksātspēja II) (OV L 335, 17.12.2009., 1. lpp.).

      (9)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/41/EK (2003. gada 3. jūnijs) par papildpensijas kapitāla uzkrāšanas institūciju darbību un uzraudzību (OV L 235, 23.9.2003., 10. lpp.).

      (10)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 30.4.2004., 1. lpp.).

      (11)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 284, 30.10.2009., 1. lpp.).

      (12)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 648/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par ārpusbiržas atvasinātajiem instrumentiem, centrālajiem darījumu partneriem un darījumu reģistriem (OV L 201, 27.7.2012., 1. lpp.).

      (13)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 909/2014 (2014. gada 23. jūlijs) par vērtspapīru norēķinu uzlabošanu Eiropas Savienībā, centrālajiem vērtspapīru depozitārijiem un grozījumiem Direktīvās 98/26/EK un 2014/65/ES un Regulā (ES) Nr. 236/2012 (OV L 257, 28.8.2014., 1. lpp.).

      (14)  Padomes Direktīva 2010/24/ES (2010. gada 16. marts) par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem, un citiem pasākumiem (OV L 84, 31.3.2010., 1. lpp.).


title: Padomes Direktīva 2009/47/EK ( 2009. gada 5. maijs ), ar ko Direktīvu 2006/112/EK groza attiecībā uz samazinātām pievienotās vērtības nodokļa likmēm

text:
               9.5.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 116/18

      PADOMES DIREKTĪVA 2009/47/EK
   (2009. gada 5. maijs),
   ar ko Direktīvu 2006/112/EK groza attiecībā uz samazinātām pievienotās vērtības nodokļa likmēm
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 93. pantu,
   ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
   tā kā:

               (1)

               Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (3) ļauj dalībvalstīm piemērot vienu vai divas samazinātas likmes, kas nevar būt mazākas par 5 % un ir piemērojamas tikai ierobežotam preču un pakalpojumu klāstam.

               (2)

               Paziņojumā par PVN likmēm, kas nav standarta likmes, kuru Komisija Eiropas Parlamentam un Padomei iesniedza 2007. gadā, ir secināts, ka samazinātu PVN likmju piemērošana vietēji sniegtiem pakalpojumiem nerada reālu kaitējumu iekšējā tirgus sekmīgai darbībai un dažos gadījumos tai var būt pozitīva ietekme, jo tiek radītas jaunas darba vietas un apkarota ēnu ekonomika. Tāpēc būtu lietderīgi dalībvalstīm dot iespēju piemērot samazinātas PVN likmes darbietilpīgiem pakalpojumiem, kuriem līdz 2010. gada beigām piemēro pagaidu noteikumus, kā arī restorānu un sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumiem.

               (3)

               Attiecībā uz alkoholisku un/vai bezalkoholisku dzērienu piegādi, sniedzot restorānu un sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumus, varētu būt pamatoti šiem dzērieniem paredzēt režīmu, kas ir atšķirīgs no pārtikas produktu piegādei piemērotā režīma; ir lietderīgi skaidri noteikt, ka dalībvalsts, piemērojot samazinātu likmi Direktīvas 2006/112/EK III pielikumā minēto restorānu un sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumu sniegšanai, var to attiecināt vai neattiecināt uz alkoholisku un/vai bezalkoholisku dzērienu piegādi.

               (4)

               Turklāt Direktīva 2006/112/EK būtu jāgroza arī, lai ierobežotā skaitā īpašu situāciju dotu iespēju piemērot, attiecīgi, samazinātas likmes vai atbrīvojumus sociālu vai veselības aizsardzības apsvērumu dēļ un lai izskaidrotu un pielāgotu tehnikas progresam tās III pielikumā doto atsauci uz grāmatām.

               (5)

               Dažu Direktīvas 2006/112/EK noteikumu saturu par pastāvošām atkāpēm un tās IV pielikuma sarakstu reglamentēs ar sarakstu par tādām piegādātajām precēm un sniegtajiem pakalpojumiem, kuriem, pamatojoties uz šo direktīvu, var piemērot samazinātas likmes. Lai neradītu pārpratumus, minētie Direktīvas 2006/112/EK noteikumi un IV pielikums būtu jāsvītro.

               (6)

               Saskaņā ar 34. punktu Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu (4) dalībvalstīm ir ieteikts gan savām vajadzībām, gan Kopienas interesēs izstrādāt savas tabulas, kurās pēc iespējas precīzāk atspoguļota atbilstība starp šo direktīvu un tās transponēšanas pasākumiem, un padarīt tās publiski pieejamas.

               (7)

               Tādēļ būtu attiecīgi jāgroza Direktīva 2006/112/EK,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvu 2006/112/EK groza šādi.

               1.

               Direktīvā iekļauj šādu pantu:
               “104.a pants
               Kipra var vienu no divām 98. pantā paredzētajām samazinātajām likmēm piemērot cilindros pildītai sašķidrinātai naftas gāzei.”

               2.

               Direktīvas 105. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “105. pants
               1.   Portugāle var vienu no divām 98. pantā paredzētajām samazinātajām likmēm piemērot maksām par tiltu lietošanu Lisabonas apgabalā.
               2.   Portugāle darījumiem, ko veic Azoru salu un Madeiras autonomajos apgabalos, un tiešam importam šajos reģionos var piemērot likmes, kuras ir zemākas nekā tās, ko piemēro cietzemē.”

               3.

               Svītro VIII sadaļas 3. nodaļu.

               4.

               Direktīvas 111. pantam pievieno šādu apakšpunktu, kas stājas spēkā no 2011. gada 1. janvāra:

                           “c)

                           Malta – pārtikas produktu un farmācijas līdzekļu piegādei.”

               5.

               Direktīvas 114. panta 1. punkta otro daļu aizstāj ar šādu daļu:
               “Šā panta pirmajā daļā minētās dalībvalstis var šādu likmi piemērot arī bērnu apģērbiem un bērnu apaviem, un mājokļiem.”

               6.

               Direktīvas 115. pantu aizstāj ar šādu pantu:
               “115. pants
               Dalībvalstis, kas 1991. gada 1. janvārī piemēroja samazinātu likmi bērnu apģērbiem vai bērnu apaviem, vai dzīvokļiem, var turpināt piemērot šādu likmi šo preču piegādei vai šo pakalpojumu sniegšanai.”

               7.

               Direktīvas 116. pantu svītro.

               8.

               Direktīvas 117. pantā svītro 1. punktu.

               9.

               Direktīvas 125. pantā svītro 2. punktu.

               10.

               Direktīvas 127. pantu svītro, un šis grozījums stājas spēkā no 2011. gada 1. janvāra.

               11.

               Direktīvas 128. pantā svītro 2. punktu.

               12.

               Direktīvas 129. pantā svītro 1. punktu.

               13.

               Direktīvas III pielikumu groza saskaņā ar šīs direktīvas pielikumu.

               14.

               Direktīvas IV pielikumu svītro.

         2. pants
   Dalībvalstis tūlīt dara zināmus Komisijai normatīvo un administratīvo aktu noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   Dalībvalstīm pieņemot minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī tādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šāda atsauce.
   3. pants
   Šī direktīva stājas spēkā nākamā mēneša pirmajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   4. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2009. gada 5. maijā

            Padomes vārdā —

            priekšsēdētājs

         M. KALOUSEK

      (1)  2009. gada 19. februāra Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (2)  2009. gada 25. februāra Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (3)  OV L 347, 11.12.2006., 1. lpp.

      (4)  OV C 321, 31.12.2003., 1. lpp.

      PIELIKUMS
      Direktīvas 2006/112/EK III pielikumu ar šo groza šādi.

                  1.

                  Pielikuma 6. punktu aizstāj ar šādu punktu:

                              “6)

                              visa veida fiziskā formātā (ietverot brošūras, bukletus un tamlīdzīgus iespieddarbus, bilžu, zīmējamās un krāsojamās grāmatas bērniem, iespiestas notis vai nošu rokrakstus, kartes un hidrogrāfiskas vai tamlīdzīgas shēmas) izdotu grāmatu piegāde, tostarp bibliotēku izsniegtas grāmatas, laikrakstus un periodiskus izdevumus, izņemot materiālus, kas pilnīgi vai galvenokārt veltīti reklāmai;”.

                  2.

                  Iekļauj šādus punktus:

                              “10.a)

                              privātu mājokļu atjaunošana un remonts, izņemot materiālus, kas sastāda nozīmīgu daļu no sniegtā pakalpojuma vērtības;

                              10.b)

                              logu mazgāšana un privātu dzīvojamo telpu tīrīšana;”;

                  3.

                  Iekļauj šādu punktu:

                              “12.a)

                              restorānu un sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumi ar iespēju to attiecināt vai neattiecināt uz (alkoholisko un/vai bezalkoholisko) dzērienu piegādēm;”;

                  4.

                  Pievieno šādus punktus:

                              “19)

                              mazi velosipēdu remonti, kurpju un ādas izstrādājumu, kā arī apģērbu un mājsaimniecībā izmantojamu drēbju labošana (arī lāpīšana un pāršūšana);

                              20)

                              mājas aprūpes pakalpojumi (piemēram, palīdzība mājas darbos, kā arī bērnu, vecu cilvēku, slimnieku vai invalīdu aprūpe);

                              21)

                              frizieru pakalpojumi.”.


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/91/ES ( 2011. gada 13. decembris ) par norādēm vai zīmēm, kas identificē pārtikas produkta partiju  Dokuments attiecas uz EEZ

text:
               16.12.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 334/1

         EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA 2011/91/ES
   (2011. gada 13. decembris)
   par norādēm vai zīmēm, kas identificē pārtikas produkta partiju
   (kodificēta redakcija)
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS SAVIENĪBAS PARLAMENTS UN PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 114. pantu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
   saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (2),
   tā kā:

               (1)

               Padomes Direktīva 89/396/EEK (1989. gada 14. jūnijs) par norādēm vai zīmēm, kas identificē pārtikas produkta partiju (3), ir vairākkārt būtiski grozīta (4). Skaidrības un praktisku iemeslu dēļ minētā direktīva būtu jākodificē.

               (2)

               Iekšējais tirgus aptver teritoriju bez iekšējām robežām, kurā ir nodrošināta brīva preču, personu, pakalpojumu un kapitāla aprite.

               (3)

               Pārtikas produktu tirdzniecība ieņem ļoti nozīmīgu vietu iekšējā tirgū.

               (4)

               Norāde par pārtikas produkta partiju atbilst prasībai pēc pilnīgākas informācijas par produktu identitāti. Šāda norāde ir derīgs informācijas avots, ja pārtikas produkti ir strīda objekti vai apdraud patērētāju veselību.

               (5)

               Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2000/13/EK (2000. gada 20. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (5) nav noteikumu par partijas identifikācijas norādēm.

               (6)

               Starptautiskā līmenī pastāv vispārējs pienākums nodrošināt atsauci uz fasētu pārtikas produktu ražošanas vai iepakošanas partiju. Savienības pienākums ir veicināt starptautiskā tirgus attīstību.

               (7)

               Tādēļ ir ieteicams paredzēt vispārīgus un horizontāla rakstura noteikumus, lai veiktu vienotu preču partijas identifikācijas sistēmu.

               (8)

               Minētās sistēmas efektivitāte ir atkarīga no tās piemērošanas dažādās tirdzniecības stadijās. Ir vēlams tomēr neiekļaut noteiktus produktus un darbības, jo īpaši tās, kas tiek veiktas lauksaimniecības produktu sadales tīkla sākumposmā.

               (9)

               Jāņem vērā tas, ka dažu pārtikas produktu, piemēram, porcijsaldējuma, iegāde tūlītējai lietošanai nozīmē to, ka nebūtu lietderīgi norādīt partiju tieši uz katra iepakojuma. Tomēr attiecībā uz minētajiem produktiem partija obligāti būtu jānorāda uz kopējā iepakojuma.

               (10)

               Partijas koncepcija paredz, ka vairākām pārtikas produktu tirdzniecības vienībām ir gandrīz identiskas ražošanas, izgatavošanas vai iepakošanas īpašības. Tādēļ minētā koncepcija nebūtu jāattiecina uz plašpatēriņa produktiem vai produktiem, kas savas individuālās specifikas vai neviendabīguma dēļ nevar tikt uzskatīti par vienveidīgas preču partijas sastāvdaļām.

               (11)

               Ņemot vērā izmantoto identifikācijas metožu dažādību, preču partijas noteikšanai un attiecīgas norādes vai zīmes pievienošanai vajadzētu būt tirgotāja ziņā.

               (12)

               Lai izpildītu informācijas prasības, kam šī norāde ir paredzēta, tai vajadzētu būt skaidri atšķiramai un atpazīstamai.

               (13)

               Minimālo derīguma termiņu vai “izlietot līdz” datumu saskaņā ar Direktīvu 2000/13/EK var izmantot par partijas identifikāciju ar noteikumu, ka datums ir norādīts precīzi.

               (14)

               Šai direktīvai nevajadzētu skart dalībvalstu pienākumus attiecībā uz I pielikuma B daļā izklāstītajiem termiņiem Direktīvu transponēšanai valsts tiesību aktos,

         IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   1.   Šī direktīva attiecas uz norādi, kas ļauj identificēt pārtikas produkta partiju.
   2.   Šajā direktīvā “partija” nozīmē pārtikas produkcijas vienību sēriju, kas izgatavota, ražota vai iepakota faktiski vienādos apstākļos.
   2. pants
   1.   Pārtikas produktu nedrīkst laist tirgū, ja tam nav 1. panta 1. punktā minētās norādes.
   2.   Panta 1. punkts neattiecas uz:

               a)

               lauksaimniecības produktiem, kuri no saimniecības:

                           i)

                           tiek pārdoti vai piegādāti pagaidu glabāšanas, sagatavošanas vai iepakošanas vietām;

                           ii)

                           transportēti uz ražotājuzņēmumu; vai

                           iii)

                           savākti tūlītējai iesaistīšanai tiešās sagatavošanas vai pārstrādes sistēmā;

               b)

               pārtikas produktiem, ko galapatērētājam pārdod nefasētā veidā, iepako pēc pircēja pieprasījuma vai fasē tūlītējai pārdošanai;

               c)

               iepakojumiem vai taru, kuru lielākās sānu daļas laukums ir mazāks par 10 cm2;

               d)

               porcijsaldējumu. Norāde, kas ļauj identificēt partiju, parādās uz kopējā iepakojuma.

         3. pants
   Partiju katrā atsevišķā gadījumā nosaka attiecīgā pārtikas produkta ražotājs, izgatavotājs vai iepakotājs, vai pirmais pārdevējs Savienībā.
   Norādi, kas minēta 1. panta 1. punktā, nosaka un pievieno viena vai otra uzņēmēja uzraudzībā. Pirms tās jābūt burtam “L”, izņemot gadījumus, kad šī norāde ir skaidri atšķirama no citām norādēm uz etiķetes.
   4. pants
   Ja pārtikas produkti ir fasēti, 1. panta 1. punktā minētajai norādei un vajadzības gadījumā burtam “L” jābūt uz to fasējuma vai tam pievienotās etiķetes.
   Ja pārtikas produkti nav fasēti, 1. panta 1. punktā minētajai norādei un vajadzības gadījumā burtam “L” jābūt uz iepakojuma vai taras, vai, ja tas nav iespējams, attiecīgajos komercdokumentos.
   Visos gadījumos norādei jābūt viegli saskatāmai, skaidri salasāmai un neizdzēšamai.
   5. pants
   Ja uz etiķetes ir norādīts minimālais derīguma termiņš vai “izlietot līdz” datums, 1. panta 1. punktā minētai norādei uz pārtikas produkta nav jābūt, ar noteikumu, ka datums ietver vismaz nešifrētu dienas un mēneša norādi šādā secībā.
   6. pants
   Šo direktīvu piemēro, neierobežojot norādījumus, kas izklāstīti īpašos Savienības noteikumos.
   Komisija publicē un pastāvīgi atjauno attiecīgo noteikumu sarakstu.
   7. pants
   Direktīvu 89/396/EEK, kā tā grozīta ar I pielikuma A daļā uzskaitītajām direktīvām, atceļ, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz I pielikuma B daļā minētajiem termiņiem direktīvu transponēšanai valsts tiesību aktos.
   Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu un lasa saskaņā ar atbilstības tabulu II pielikumā.
   8. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   9. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Strasbūrā, 2011. gada 13. decembrī

            Eiropas Parlamenta vārdā –

            priekšsēdētājs

         J. BUZEK

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         M. SZPUNAR

      (1)  OV C 54, 19.2.2011., 34. lpp.

      (2)  Eiropas Parlamenta 2011. gada 11. maija nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta) un Padomes 2011. gada 8. novembra lēmums.

      (3)  OV L 186, 30.6.1989., 21. lpp.

      (4)  Sk. I pielikuma A daļu.

      (5)  OV L 109, 6.5.2000., 29. lpp.

      I PIELIKUMS
      A   DAĻA

         Atceltā direktīva ar turpmāko grozījumu sarakstu

      (minēta 7. pantā)

                  Padomes Direktīva 89/396/EEK

                  (OV L 186, 30.6.1989., 21. lpp.)

                  Padomes Direktīva 91/238/EEK

                  (OV L 107, 27.4.1991., 50. lpp.)

                  Padomes Direktīva 92/11/EEK

                  (OV L 65, 11.3.1992., 32. lpp.)

            B   DAĻA

         Termiņu uzskaitījums transponēšanai valsts tiesību aktos

      (minēti 7. pantā)

                  Direktīva

                  Termiņš transponēšanai

                  89/396/EEK

                  1990. gada 20. jūnijs (1)

                  91/238/EEK

                  —

                  92/11/EEK

                  —

         (1)  Saskaņā ar Direktīvas 89/396/EEK 7. panta pirmo daļu, kā tā grozīta ar Direktīvu 92/11/EEK:

         “Dalībvalstis vajadzības gadījumā groza savus normatīvos vai administratīvos aktus tā, lai:

                     —

                     atļautu tirdzniecību ar produktiem, kas atbilst šīs direktīvas prasībām, ne vēlāk kā no 1990. gada 20. jūnija,

                     —

                     aizliegtu tirdzniecību ar produktiem, kas neatbilst šīs direktīvas prasībām, sākot ar 1992. gada 1. jūliju. Tomēr tirdzniecību ar produktiem, kas laisti tirgū vai marķēti pirms minētā datuma un neatbilst šai direktīvai, var turpināt, līdz krājumi ir beigušies.”

      II PIELIKUMS

         Atbilstības tabula

                  Direktīva 89/396/EEK

                  Šī direktīva

                  1. pants

                  1. pants

                  2. panta 1. un 2. punkts

                  2. panta 1. un 2. punkts

                  2. panta 3. punkts

                  —

                  3. līdz 6. pants

                  3. līdz 6. pants

                  7. pants

                  —

                  —

                  7. pants

                  —

                  8. pants

                  8. pants

                  9. pants

                  —

                  I pielikums

                  —

                  II pielikums


title: Komisijas Direktīva (1989. gada 27. aprīlis), ar ko otro reizi groza pielikumus Padomes Direktīvai 77/96/EEK par trihīnu (Trichinella spiralis) pārbaudi, ievedot no trešām valstīm svaigu mājas cūku gaļu

text:
Svarīgs juridisks paziņojums

|

31989L0321

Oficiālais Vēstnesis L 133 , 17/05/1989 Lpp. 0033 - 0035 Speciālizdevums somu valodā: Nodaļa 3 Sējums 29 Lpp. 0078  Speciālizdevums zviedru valodā: Nodaļa 3 Sējums 29 Lpp. 0078

		Komisijas Direktīva(1989. gada 27. aprīlis),ar ko otro reizi groza pielikumus Padomes Direktīvai 77/96/EEK par trihīnu (Trichinella spiralis) pārbaudi, ievedot no trešām valstīm svaigu mājas cūku gaļu(89/321/EEK)EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu,ņemot vērā Padomes 1976. gada 21. decembra Direktīvu 77/96/EEK par trihīnu (trichinella spiralis) pārbaudi, ievedot no trešām valstīm svaigu mājas cūku gaļu [1], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Regulu (EEK) Nr. 3768/85 [2], un jo īpaši tās 8. pantu,tā kā jaunākajos pētījumos ir atklātas konkrētas metodes, kā cūkgaļā noteikt trihīnas; tā kā šīs metodes no veselības aizsardzības viedokļa ir tikpat drošas kā jau pastāvošās metodes; tā kā tādēļ atbilstoši jāpapildina Direktīvas 77/96/EEK I pielikums;tā kā, lai atvieglotu darbu, veicot trihīnu pārbaudes, trešām valstīm un dalībvalstīm jāļauj izvēlēties starp paredzētajām pārbaudes metodēm;tā kā šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar Pastāvīgās veterinārijas komitejas atzinumu,IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.1. pantsAr šo Direktīvu 77/96/EEK groza, kā noteikts pielikumā.2. pantsDalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai ne vēlāk par 1989. gada 1. septembri izpildītu šīs direktīvas prasības. Par to tās tūlīt informē Komisiju.3. pantsŠī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.Briselē, 1989. gada 27. aprīlīKomisijas vārdā —Komisijas loceklisRay Mac Sharry[1] OV L 26, 31.1.1977., 67. lpp.[2] OV L 362, 31.12.1985., 8. lpp.--------------------------------------------------PIELIKUMSDirektīvas 77/96/EEK I pielikumu papildina ar šādu VII punktu:"VII FERMENTATĪVĀS HIDROLĪZES AUTOMĀTISKĀ METODE APVIENOTAJIEM PARAUGIEM, KAS SVER NE VAIRĀK KĀ 35 ga) Iekārta un reaģenti- nazis vai šķēres paraugu nogriešanai,- paplātes, kas sadalītas 50 kvadrātos, uz kuriem iespējams novietot apmēram 2 g lielus gaļas paraugus,- Trichomatic 35 maisītājs ar filtrācijas starpliku,- sālsskābes šķīdums, 8,5 % ± 0,5 svara,- caurspīdīgi polikarbonāta membrānfiltri ar diametru 50 mm un poru izmēru 14 mikroni,- pepsīns koncentrācijā 1: 10000 NF (ASV Nacionālais formulārs),kas atbilst 1: 12500 BP (Britu farmakopeja),kas atbilst 2000 FIP (Starptautiskā Farmācijas federācija),- svari ar precizitāti līdz 0,1 g,- pincetes ar plakaniem galiem,- vairāki mikroskopa priekšmetstikliņi ar sānu garumu vismaz 5 cm vai vairāki Petri trauciņi vismaz 6 cm diametrā, kuru apakšdaļa, izmantojot smailu instrumentu, ir sadalīta 10 × 10 mm lielos kvadrātos,- (stereo-) mikroskops ar atstarotu gaismu (15 līdz 60 reižu lielu palielinājumu) vai trihinoskops ar horizontālu galdiņu,- tvertne atkritumu šķidrumu savākšanai,- vairākas 10 litru atkritumu tvertnes, kas izmantojamas piederumu attīrīšanai, piemēram, ar formalīnu, kā arī iekārtu un atlikušā hidrolizāta uzglabāšanai, ja tiek iegūti pozitīvi rezultāti.b) Paraugu ņemšana1. No veseliem liemeņiem paņem apmēram 2 g paraugu no diafragmas saites pārejā no muskuļainās daļas cīpslainajā daļā. Ja diafragmas saites nav, tad paņem tāda paša lieluma paraugu no ribu daļas vai no diafragmas krūšu kaula daļas, no košļāšanas muskuļa vai vēdera muskuļa.2. No gaļas gabaliem paņem apmēram 2 g lielu paraugu no šķērssvītru muskuļa, kurā būtu mazliet tauku un kurš atrastos pēc iespējas tuvāk pie kauliem vai cīpslām.c) Metode1. Fermentatīvās hidrolīzes procedūra- Ievietojiet maisītājā filtrācijas starpliku, pievienojiet atkritumu cauruli un cauruli novadiet uz atkritumu tvertni.- Ja maisītājs ir ieslēgts, sāksies uzkarsēšana.- Pirms darba sākšanas jāatver un jāaizver apakšējais vārsts, kas atrodas zem reakcijas kameras.- Tad pievieno ne vairāk kā 35 paraugus, no kuriem katrs ir apmēram 1 g liels (temperatūrā no 25 līdz 30°C), kas paņemti no katra atsevišķā parauga saskaņā ar b) punktu. Pārliecinieties, ka lielākie stiegru gabali ir izņemti, jo tie var iesprūst membrānfiltrā.- Ielejiet ūdeni līdz šķidruma kameras malām, kas ir savienota ar maisītāju (aptuveni 400 ml).- Ielejiet apmēram 30 ml sālsskābes (8,5 %) līdz mazākās, pievienotās šķidruma kameras malām.- Novietojiet membrānfiltru zem rupjā filtra starplikas filtra turētājā.- Visbeidzot pievienojiet 5 g pepsīna. Pievienošanas secība ir stingri jāievēro, lai novērstu pepsīna sadalīšanos.- Noslēdziet reakcijas un šķidruma kameru vākus.- Izvēlieties fermentatīvās hidrolīzes ilgumu. Neilgu fermentatīvo hidrolīzi (5 minūtes) cūkām parastā kaušanas vecumā un ilgāku fermentatīvo hidrolīzi (8 minūtes) citiem paraugiem.- Automātiskā izsmidzināšana sākas, nospiežot maisītāja palaišanas pogu, un pēc tam automātiski notiks fermentatīvā hidrolīze, kam sekos filtrācija. Pēc 10 līdz 13 minūtēm process ir pabeigts un apstājas automātiski.- Reakcijas kameras vāku atver pēc tam, kad ir pārbaudīts, ka kamera ir tukša. Ja kamerā ir putas vai fermentatīvās hidrolīzes šķidruma atliekas, atkārtojiet procedūru saskaņā ar 4. punktu.2. Kāpuru izolēšana- Noņemiet filtra turētāju un nolieciet membrānfiltru uz priekšmetstikliņa vai Petri trauciņā.- Membrānfiltru apskata ar mikroskopu vai trihinoskopu.3. Iekārtas tīrīšana- Ja rezultāts ir pozitīvs, piepildiet maisītāja reakcijas kameru par 2/3 ar verdošu ūdeni. Pievienotajā šķidruma kamerā ielej parastu krāna ūdeni līdz apakšējā līmeņa sensors ir zem ūdens. Tad veic automātisku tīrīšanas programmu. Attīriet filtra turētāju un parējās iekārtas, piemēram, ar formālu apstrādi.- Pēc vienas dienas darba ielejiet maisītāja šķidruma kamerā ūdeni un veiciet standarta programmu.4. Metode, ko izmanto, ja fermentatīvā hidrolīze ir nepilnīga un tādēļ nevar veikt filtrācijuKad automātiskais process maisītājā ir veikts saskaņā ar 1. punktu, atveriet reakcijas kameras vāku un pārbaudiet, vai kamerā ir palikušas putas vai šķidrums. Tāda gadījumā veiciet šādu procedūru.- Aiztaisiet apakšējo vārstu, kas atrodas pirms reakcijas kameras.- Noņemiet filtra turētāju un nolieciet membrānfiltru uz priekšmetstikliņa vai Petri trauciņā.- Ielieciet filtra turētājā jaunu membrānfiltru un novietojiet filtra turētāju atpakaļ.- Lejiet maisītāja šķidruma kamerā ūdeni, līdz apakšējā līmeņa sensors ir zem ūdens.- Veiciet automātisko tīrīšanas programmu.- Pēc tīrīšanas programmas pabeigšanas atveriet reakcijas kameras vāku un pārbaudiet, vai tur nav vēl palicis šķidrums.- Ja kamera ir tukša, noņemiet filtra turētāju un ar pinceti nolieciet membrānfiltru uz priekšmetstikliņa vai Petri trauciņā.- Abus membrānfiltrus pārbauda saskaņā ar 2. punktu. Ja filtrus nevar pārbaudīt, atkārtojiet visus fermentatīvās hidrolīzes procesu ar ilgāku fermentatīvo hidrolīzi saskaņā ar 1. punktu.5. Ja rezultāts, kas iegūts, pārbaudot apvienoto paraugu, ir pozitīvs vai apšaubāms, no katras cūkas paņem vēl 20 g paraugu saskaņā ar iepriekš minēto b) punktu. Šie paraugi jāpārbauda atsevišķi saskaņā ar iepriekš minēto metodi."--------------------------------------------------