title: Padomes Direktīva (ES) 2018/1910 (2018. gada 4. decembris), ar ko groza Direktīvu 2006/112/EK attiecībā uz atsevišķu pievienotās vērtības nodokļa sistēmas noteikumu saskaņošanu un vienkāršošanu tirdzniecībā starp dalībvalstīm

text:
                  7.12.2018

                  LV

                  Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

                  L 311/3

         PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2018/1910
         (2018. gada 4. decembris),
         ar ko groza Direktīvu 2006/112/EK attiecībā uz atsevišķu pievienotās vērtības nodokļa sistēmas noteikumu saskaņošanu un vienkāršošanu tirdzniecībā starp dalībvalstīm
         EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
         ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 113. pantu,
         ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
         pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
         ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
         ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
         saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,
         tā kā:

                     (1)

                     1967. gadā, kad Padome ar Padomes Pirmo direktīvu 67/227/EEK (3) un Padomes Otro direktīvu 67/228/EEK (4) pieņēma kopējo pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēmu, tika pausta apņemšanās izveidot galīgo PVN sistēmu, kas Eiropas Kopienā darbotos tādā pašā veidā, kā tā darbotos vienā dalībvalstī. Tā kā politiskie un tehniskie nosacījumi vēl nebija piemēroti šādai sistēmai, 1992. gada beigās, kad tika atceltas fiskālās robežas starp dalībvalstīm, tika pieņemts PVN pārejas režīms. Padomes Direktīvā 2006/112/EK (5) ir paredzēts, ka minētais pārejas režīms ir jāaizstāj ar galīgo režīmu.

                     (2)

                     Komisija saskaņā ar 2016. gada 7. aprīļa paziņojumu par rīcības plānu PVN jomā iesniedza priekšlikumu, kurā noteikti tādas galīgas PVN sistēmas elementi, kuru piemērotu dalībvalstu vidū īstenotai pārrobežu tirdzniecībai starp uzņēmumiem (B2B) un kuras pamatā būtu nodokļa uzlikšanas preču pārrobežu piegādēm galamērķa dalībvalstī princips.

                     (3)

                     Padome 2016. gada 8. novembra secinājumos aicināja Komisiju veikt dažus uzlabojumus Savienības PVN noteikumos par pārrobežu darījumiem, proti, attiecībā uz PVN identifikācijas numura nozīmi saistībā ar atbrīvojumu no nodokļa piegādēm Kopienas iekšienē, režīmu preču piegādei uz noliktavu, ķēdes darījumiem un pierādījumu par transportēšanu atbrīvojuma saņemšanai darījumiem Kopienas iekšienē.

                     (4)

                     Ņemot vērā Padomes lūgumu un to, ka būs nepieciešami vairāki gadi, lai īstenotu galīgo PVN sistēmu Kopienas iekšējai tirdzniecībai, šie īpašie pasākumi, kas paredzēti, lai saskaņotu un vienkāršotu konkrētus uzņēmumiem paredzētus noteikumus, ir atbilstoši.

                     (5)

                     Preču piegāde uz noliktavu nozīmē situāciju, kad preču transportēšanas uz citu dalībvalsti brīdī piegādātājs jau zina tā preču pircēja identitāti, kuram šīs preces tiks piegādātas vēlākā posmā un pēc tam, kad tās ievestas galamērķa dalībvalstī. Pašlaik tas nozīmē paredzamo piegādi (preču nosūtīšanas dalībvalstī) un paredzamo preču iegādi Kopienas iekšienē (preču ievešanas dalībvalstī), kam seko “iekšzemes” piegāde preču ievešanas dalībvalstī, turklāt piegādātājam ir jābūt identificētam PVN nolūkā šajā dalībvalstī. Lai no tā izvairītos, šādi darījumi, ja tie notiek starp diviem nodokļa maksātājiem, noteiktos apstākļos būtu jāuzskata par tādiem, kas ietver vienu piegādi, kura atbrīvota no nodokļa preču nosūtīšanas dalībvalstī, un vienu iegādi Kopienas iekšienē preču ievešanas dalībvalstī.

                     (6)

                     Ķēdes darījumi nozīmē secīgas preču piegādes, uz kurām attiecas viena Kopienas iekšējā transportēšana. Preču pārvietošana Kopienas iekšienē būtu jāattiecina tikai uz vienu no piegādēm, un tikai par šo piegādi būtu jāsaņem atbrīvojums no PVN, ko piemēro piegādēm Kopienas iekšienē. Citas piegādes ķēdes ietvaros būtu jāapliek ar nodokli, un to veikšanai varētu būt nepieciešama piegādātāja PVN identifikācija piegādes dalībvalstī. Lai izvairītos no atšķirīgas pieejas dažādās dalībvalstīs, kas var izraisīt nodokļa dubulto uzlikšanu vai nodokļa neuzlikšanu, un lai palielinātu juridisko noteiktību uzņēmējiem, būtu jāievieš vienots noteikums, ka, ja tiek ievēroti konkrēti nosacījumi, preču transportēšana būtu jāattiecina uz vienu piegādi darījumu ķēdē.

                     (7)

                     Attiecībā uz PVN identifikācijas numuru saistībā ar atbrīvojumu no nodokļa par preču piegādi Kopienas iekšējās tirdzniecības ietvaros, tiek ierosināts, ka preču pircēja PVN identifikācijas numura, kuru piešķīrusi dalībvalsts, kas nav preču transportēšanas sākumpunkts, iekļaušanai PVN informācijas apmaiņas sistēmā (VIES) – papildus nosacījumam par preču transportēšanu ārpus piegādes dalībvalsts – kļūst par materiāltiesisku nosacījumu atbrīvojuma piemērošanai, nevis par formālu prasību. Turklāt VIES saraksta izveide ir būtiska, lai informētu preču ievešanas dalībvalsti par preču atrašanos tās teritorijā, un tādējādi tas ir svarīgs elements cīņā pret krāpšanu Savienībā. Minētā iemesla dēļ dalībvalstīm būtu jānodrošina, lai gadījumā, ja piegādātājs nepilda savus VIES saraksta pienākumus, atbrīvojums nebūtu jāpiemēro, izņemot, ja piegādātājs rīkojas labticīgi, proti, ja viņš var kompetentajām nodokļu iestādēm pienācīgi pamatot jebkurus savus trūkumus saistībā ar kopsavilkuma paziņojumu, tostarp ja piegādātājs laikus sniedz pareizu informāciju, kā prasīts saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 264. pantu.

                     (8)

                     Tā kā šīs direktīvas mērķi, proti, uzlabot PVN režīma darbību attiecībā uz pārrobežu B2B tirdzniecību, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet tā mēroga un ietekmes dēļ to var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kā izklāstīts Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai.

                     (9)

                     Saskaņā ar dalībvalstu un Komisijas 2011. gada 28. septembra kopīgo politisko deklarāciju par skaidrojošiem dokumentiem (6) dalībvalstis ir apņēmušās paziņojumiem par saviem transponēšanas pasākumiem pamatotos gadījumos pievienot vienu vai vairākus dokumentus, kuros paskaidrota saikne starp direktīvas sastāvdaļām un attiecīgajām daļām valsts pieņemtos transponēšanas instrumentos. Attiecībā uz šo direktīvu likumdevējs uzskata, ka šādu dokumentu nosūtīšana ir pamatota.

                     (10)

                     Tāpēc attiecīgi būtu jāgroza Direktīva 2006/112/EK,

               IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.

            1. pants
            Direktīvu 2006/112/EK groza šādi:

                        1)

                        iekļauj šādu pantu:

                           “17.a pants

                              1.   Ja nodokļa maksātājs preces, kas ir tā saimnieciskās darbības aktīvu daļa, pārvieto uz citu dalībvalsti, veicot preču piegādi uz noliktavu, šo pārvietošanu neuzskata par preču piegādi par atlīdzību.

                              2.   Šā panta nolūkos uzskata, ka preču piegāde uz noliktavu pastāv, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

                                          a)

                                          nodokļa maksātājs vai trešā persona, kas rīkojas viņa vārdā, nosūta vai transportē preces uz citu dalībvalsti, lai minētās preces vēlākā posmā un pēc ievešanas tiktu piegādātas citam nodokļa maksātājam, kas ir tiesīgs uzņemties īpašumtiesības uz minētajām precēm saskaņā ar spēkā esošu vienošanos starp abiem nodokļa maksātājiem;

                                          b)

                                          nodokļa maksātājam, kurš nosūta vai transportē preces, nav pastāvīgas saimnieciskās darbības vietas dalībvalstī, uz kuru preces tiek nosūtītas vai transportētas, un tam nav pastāvīgas iestādes šajā dalībvalstī;

                                          c)

                                          nodokļa maksātājs, kuram paredzēts piegādāt preces, ir identificēts PVN nolūkā tajā dalībvalstī, uz kuru preces tiek nosūtītas vai transportētas, un viņa identitāte un PVN identifikācijas numurs, ko viņam piešķīrusi minētā dalībvalsts, nosūtīšanas vai transportēšanas sākumā ir zināmi b) punktā minētajam nodokļa maksātājam;

                                          d)

                                          nodokļa maksātājs, kurš nosūta vai transportē preces, reģistrē preču pārvietošanu 243. panta 3. punktā paredzētajā reģistrā un 262. panta 2. punktā paredzētajā kopsavilkuma paziņojumā norāda tā nodokļa maksātāja identitāti, kurš iegādājas preces, un viņa PVN identifikācijas numuru, ko tam piešķīrusi dalībvalsts, uz kuru preces nosūta vai transportē.

                              3.   Ja 2. punktā izklāstītie nosacījumi ir izpildīti, brīdī, kad tiesības rīkoties ar precēm kā īpašniekam tiek nodotas 2. punkta c) apakšpunktā minētajam nodokļa maksātājam, piemēro šādus noteikumus ar noteikumu, ka nodošana notiek 4. punktā noteiktajā termiņā:

                                          a)

                                          uzskata, ka preču piegādi saskaņā ar 138. panta 1. punktu nodokļa maksātājs, kurš nosūtīja vai transportēja preces vai nu pats, vai arī ar trešās personas starpniecību, kura rīkojusies viņa vārdā, ir veicis dalībvalstī, no kuras preces tika nosūtītas vai transportētas;

                                          b)

                                          uzskata, ka preču iegādi Kopienas iekšienē nodokļa maksātājs, kuram minētās preces tiek piegādātas, ir veicis dalībvalstī, uz kuru preces tika nosūtītas vai transportētas.

                              4.   Ja 12 mēnešu laikā pēc preču ievešanas dalībvalstī, uz kuru tās tika nosūtītas vai transportētas, preces nav piegādātas nodokļa maksātājam, kam tās bija paredzētas, kā minēts 2. punkta c) apakšpunktā un 6. punktā, un nav noticis neviens no 7. punktā noteiktajiem apstākļiem, uzskata, ka pārvietošana 17. panta nozīmē notiek dienā pēc 12 mēnešu laikposma beigām.

                              5.   Uzskata, ka nekāda pārvietošana 17. panta nozīmē nenotiek, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

                                          a)

                                          tiesības rīkoties ar precēm nav tikušas nodotas, un minētās preces 4. punktā noteiktajā termiņā sūta atpakaļ uz dalībvalsti, no kuras tās nosūtītas vai transportētas; un

                                          b)

                                          nodokļa maksātājs, kurš nosūtīja vai transportēja preces, reģistrē to atpakaļnosūtīšanu 243. panta 3. punktā paredzētajā reģistrā.

                              6.   Ja 4. punktā noteiktajā termiņā 2. punkta c) apakšpunktā minēto nodokļa maksātāju aizvieto ar citu nodokļa maksātāju, uzskata, ka aizvietošanas brīdī nekāda pārvietošana 17. panta nozīmē nenotiek, ar noteikumu, ka:

                                          a)

                                          ir izpildīti visi pārējie 2. punktā izklāstītie piemērojamie nosacījumi; un

                                          b)

                                          2. punkta b) apakšpunktā minētais nodokļa maksātājs aizvietošanu reģistrē 243. panta 3. punktā paredzētajā reģistrā.

                              7.   Ja 4. punktā noteiktajā termiņā vairs netiek izpildīts kāds no 2. un 6. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, uzskata, ka preču pārvietošana 17. panta nozīmē notiek laikā, kad vairs netiek izpildīts attiecīgais nosacījums.
                              Ja preces tiek piegādātas personai, kas nav 2. punkta c) apakšpunktā vai 6. punktā minētais nodokļa maksātājs, uzskata, ka 2. un 6. punktā izklāstītie nosacījumi vairs netiek izpildīti tieši pirms šādas piegādes.
                              Ja preces tiek nosūtītas vai transportētas uz valsti, kas nav dalībvalsts, no kuras tās sākotnēji tikušas pārvietotas, uzskata, ka 2. un 6. punktā izklāstītie nosacījumi vairs netiek izpildīti tieši pirms sākas šāda nosūtīšana vai transportēšana.
                              Gadījumā, ja preces tiek iznīcinātas, nozaudētas vai nozagtas, uzskata, ka 2. un 6. punktā izklāstītie nosacījumi vairs netiek izpildīti dienā, kad preces faktiski pazudušas vai iznīcinātas, vai, ja nav iespējams noteikt minēto dienu, – dienā, kad konstatēts, ka preces iznīcinātas vai nozaudētas.”;

                        2)

                        V sadaļas 1. nodaļas 2. iedaļā iekļauj šādu pantu:

                           “36.a pants

                              1.   Ja vienas un tās pašas preces tiek piegādātas secīgi un minētās preces nosūta vai transportē no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti tieši no pirmā ķēdē esošā piegādātāja līdz pēdējam klientam, nosūtīšanu vai transportēšanu attiecina tikai uz starpniekuzņēmēja īstenotu piegādi.

                              2.   Atkāpjoties no 1. punkta, nosūtīšanu vai transportēšanu attiecina tikai uz starpniekuzņēmēja īstenotu preču piegādi, ja starpniekuzņēmējs savam piegādātājam ir paziņojis PVN identifikācijas numuru, kas tam piešķirts dalībvalstī, no kuras preces tiek nosūtītas vai transportētas.

                              3.   Šajā pantā “starpniekuzņēmējs” ir piegādātājs ķēdes ietvaros, kas nav pirmais piegādātājs ķēdē un kas nosūta vai transportē preces vai nu pats, vai arī ar trešās personas starpniecību, kura rīkojas viņa vārdā.

                              4.   Šo pantu nepiemēro situācijām, uz kurām attiecas 14.a pants.”;

                        3)

                        direktīvas 138. pantu groza šādi:

                                    a)

                                    panta 1. punktu aizstāj ar šādu:

                                       “1.   Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa tādu preču piegādi, kuras pārdevējs, pircējs vai cita persona pārdevēja vai pircēja vārdā nosūta vai transportē uz galamērķi ārpus to attiecīgās teritorijas, bet Kopienā, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

                                                   a)

                                                   preces tiek piegādātas citam nodokļa maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļa maksātāja un kas kā tāda rīkojas, dalībvalstī, kas nav nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts;

                                                   b)

                                                   nodokļa maksātājs vai juridiska persona, kas nav nodokļa maksātāja, kam preces piegādā, ir identificēta PVN nolūkos dalībvalstī, kas nav preču nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts, un šo PVN identifikācijas numuru ir norādījis(-usi) piegādātājam.”;

                                    b)

                                    iekļauj šādu punktu:

                                       “1.a   Šā panta 1. punktā noteikto atbrīvojumu nepiemēro, ja piegādātājs nav izpildījis 262. un 263. pantā paredzēto kopsavilkuma paziņojuma iesniegšanas pienākumu vai viņa iesniegtajā kopsavilkuma paziņojumā nav izklāstīta pareiza informācija par šo piegādi, kā prasīts saskaņā ar 264. pantu, izņemot ja piegādātājs var sniegt pienācīgu un kompetento iestāžu prasībām atbilstīgu attaisnojumu šīm nepilnībām.”;

                        4)

                        direktīvas 243. pantā pievieno šādu punktu:

                           “3.   Ikviens nodokļa maksātājs, kurš pārvieto preces, veicot preču piegādi uz noliktavu, kā minēts 17.a pantā, uztur reģistru, kas ļauj nodokļu iestādēm pārliecināties, vai minētais pants tiek piemērots pareizi.
                           Ikviens nodokļa maksātājs, kuram tiek piegādātas preces, veicot preču piegādi uz noliktavu, kā minēts 17.a pantā, uztur minēto preču reģistru.”;

                        5)

                        direktīvas 262. pantu aizstāj ar šādu:

                           “262. pants

                              1.   Ikviens PVN nolūkā identificēts nodokļa maksātājs iesniedz kopsavilkuma paziņojumu par:

                                          a)

                                          PVN nolūkā identificētiem pircējiem, kuriem tas piegādājis preces saskaņā ar 138. panta 1. punktā un 138. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem;

                                          b)

                                          PVN nolūkā identificētām personām, kurām tas piegādājis preces, kas šim nodokļa maksātājam piegādātas, veicot preču iegādi Kopienas iekšienē, kā minēts 42. pantā;

                                          c)

                                          PVN nolūkā identificētiem nodokļa maksātājiem un juridiskām personām, kas nav nodokļa maksātājas, kuriem tas ir sniedzis pakalpojumus, izņemot tos pakalpojumus, kas ir atbrīvoti no PVN dalībvalstī, kur darījumam uzliek nodokli, un par ko pakalpojumu saņēmējam jāmaksā nodoklis saskaņā ar 196. pantu.

                              2.   Papildus 1. punktā minētajai informācijai ikviens nodokļa maksātājs iesniedz informāciju par to nodokļa maksātāju PVN identifikācijas numuru, kuriem ir paredzētas preces, kas tiek nosūtītas vai transportētas, veicot preču piegādi uz noliktavu saskaņā ar 17.a pantā izklāstītajiem nosacījumiem, un par jebkurām izmaiņām iesniegtajā informācijā.”;

                        6)

                        direktīvas 403. un 404. pantu svītro.

            2. pants

               1.   Dalībvalstis līdz 2019. gada 31. decembrim pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
               Tās piemēro minētos noteikumus no 2020. gada 1. janvāra.
               Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos iekļauj atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.

               2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus galvenos tiesību aktu noteikumus, kurus tās pieņem jomā, uz ko attiecas šī direktīva.

            3. pants
            Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

            4. pants
            Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

            Briselē, 2018. gada 4. decembrī

                  Padomes vārdā –

                  priekšsēdētājs

               H. LÖGER

            (1)  2018. gada 3. oktobra atzinums.

            (2)  2018. gada 14. marta atzinums.

            (3)  Padomes Pirmā direktīva 67/227/EEK (1967. gada 11. aprīlis) par dalībvalstu tiesību aktu par apgrozījuma nodokļiem saskaņošanu (OV 71, 14.4.1967., 1301. lpp.).

            (4)  Padomes Otrā direktīva 67/228/EEK (1967. gada 11. aprīlis) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopējās pievienotās vērtības nodokļu sistēmas struktūra un piemērošanas kārtība (OV 71, 14.4.1967., 1303. lpp.).

            (5)  Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 11.12.2006., 1. lpp.).

            (6)  OV C 369, 17.12.2011., 14. lpp.


title: Padomes Direktīva (ES) 2018/131 (2018. gada 23. janvāris), ar ko īsteno Eiropas Kopienas Kuģu īpašnieku asociāciju (EKKĪA) un Eiropas Transporta darbinieku federācijas (ETDF) nolīgumu grozīt Direktīvu 2009/13/EK saskaņā ar 2006. gada Konvencijas par darbu jūrniecībā 2014. gada grozījumiem, ko Starptautiskā Darba konference apstiprināja 2014. gada 11. jūnijā (Dokuments attiecas uz EEZ. )

text:
               26.1.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 22/28

         PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2018/131
   (2018. gada 23. janvāris),
   ar ko īsteno Eiropas Kopienas Kuģu īpašnieku asociāciju (EKKĪA) un Eiropas Transporta darbinieku federācijas (ETDF) nolīgumu grozīt Direktīvu 2009/13/EK saskaņā ar 2006. gada Konvencijas par darbu jūrniecībā 2014. gada grozījumiem, ko Starptautiskā Darba konference apstiprināja 2014. gada 11. jūnijā
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 155. panta 2. punktu saistībā ar 153. panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunktu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   tā kā:

               (1)

               Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 155. panta 2. punktu darba devēji un darba ņēmēji (“sociālie partneri”) var kopīgi lūgt, lai viņu Savienības līmenī noslēgtos nolīgumus īstenotu, Padomei pieņemot lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma.

               (2)

               Ar Padomes Direktīvu 2009/13/EK (1) tika īstenots Eiropas Kopienas Kuģu īpašnieku asociāciju (EKKĪA) un Eiropas Transporta darbinieku federācijas (ETDF) 2008. gada 19. maijā noslēgtais nolīgums Savienības tiesībās iekļaut Starptautiskās Darba organizācijas (SDO) 2006. gada Konvencijas par darbu jūrniecībā (MLC) obligātos noteikumus, lai atjauninātu spēkā esošos Savienības tiesību aktus ar tiem MLC standartiem, kas ir labvēlīgāki jūrniekiem. Tās mērķis bija uzlabot jūrnieku darba apstākļus, jo īpaši attiecībā uz darba līgumiem, darba laiku, repatriāciju, karjeras izaugsmi un kvalifikācijas paaugstināšanu, dzīvojamām telpām un atpūtai paredzēto aprīkojumu, pārtiku un ēdināšanu, veselības un drošības aizsardzību, medicīnisko aprūpi un sūdzību procedūrām.

               (3)

               Pēc starptautiskām ekspertu sanāksmēm SDO uzsāka procesu MLC grozīšanai, lai risinātu jautājumus, kas, no vienas puses, saistīti ar jūrnieku pamešanu un finansiālo nodrošinājumu un, no otras puses, ar prasībām jūrnieku nāves vai ilgstošas invaliditātes gadījumā. Īpašā trīspusējā komiteja, kas izveidota saskaņā ar MLC, 2014. gada 7.–11. aprīļa sanāksmē par minētajiem jautājumiem pieņēma divus grozījumus. Daļa noteikumu, uz kuriem attiecās grozījumi, bija Savienības kompetencē un bija saistīti ar jautājumiem, par kuriem Savienība ir pieņēmusi noteikumus, jo īpaši sociālās politikas un transporta jomā. Tāpēc Padome 2014. gada 26. maijā pieņēma Lēmumu 2014/346/ES (2) par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Starptautiskās Darba konferences (ILC) 103. sesijā. Savienības nostāja bija atbalstīt MLC kodeksa grozījumu (“2014. gada MLC grozījumi”) apstiprināšanu.

               (4)

                  ILC2014. gada MLC grozījumus apstiprināja 103. sesijā Ženēvā 2014. gada 11. jūnijā, un tie stājās spēkā 2017. gada 18. janvārī. Tie ir saistīti ar efektīvas finansiālā nodrošinājuma sistēmas nodrošināšanu nolūkā aizsargāt jūrnieku tiesības pamešanas gadījumā un nodrošināt kompensāciju attiecībā uz līgumiskām prasībām par jūrnieku nāves vai ilgstošas invaliditātes gadījumiem ar darbu saistīta savainojuma, slimības vai apdraudējuma dēļ. Tie uzlabo un optimizē pastāvošo jūrnieku aizsardzības sistēmu, tostarp paredz pienākumu kuģiem turēt uz kuģa dokumentārus pierādījumus par finansiālā nodrošinājuma sistēmu, un paplašina šo sistēmu tādējādi, lai tā attiektos uz diviem jauniem pamešanas gadījumu veidiem. Minētie veidi ir saistīti ar gadījumiem, kad jūrnieki ir atstāti bez nepieciešamās apgādības un atbalsta, vai gadījumiem, kuros kuģa īpašnieks vienpusēji ir pārtraucis sakarus ar jūrnieku, tostarp nav izmaksājis līgumalgu vismaz divus mēnešus.

               (5)

               2016. gada 5. decembrī jūras transporta nozares sociālie partneri – EKKĪA un ETDF – noslēdza nolīgumu (“sociālo partneru nolīgums”) ar mērķi saskaņā ar 2014. gada MLC grozījumiem grozīt Direktīvu 2009/13/EK. 2016. gada 12. decembrī tie lūdza Komisijai sagatavot priekšlikumu Padomes direktīvai saskaņā ar LESD 155. panta 2. punktu nolūkā īstenot minēto nolīgumu.

               (6)

               Sociālo partneru nolīgumā ir ietverti MLC 2014. gada grozījumu obligātie noteikumi. Pirmais grozījums – par finansiālā nodrošinājuma sistēmu jūrnieka pamešanas gadījumā – ir saistīts gan ar veselību un drošību, gan ar darba apstākļiem, un tāpēc uz to attiecas LESD 153. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts. Uz otro grozījumu – par finansiālā nodrošinājuma sistēmas prasībām nodrošināt kompensāciju jūrnieku nāves vai ilgstošas invaliditātes gadījumā ar darbu saistīta savainojuma, slimības vai apdraudējuma dēļ – attiecas LESD 153. panta 1. punkta c) apakšpunkts par darba ņēmēju sociālo nodrošinājumu un sociālo aizsardzību. Tādējādi sociālo partneru nolīgums attiecas uz jautājumiem, kas ir ietverti LESD 153. pantā, un to saskaņā ar LESD 155. panta 2. punktu var īstenot ar Padomes lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma. LESD 288. panta mērķim atbilstošais instruments sociālo partneru nolīguma īstenošanai ir direktīva.

               (7)

               Komisija saskaņā ar Komisijas 1998. gada 20. maija Paziņojumu par sociālā dialoga pielāgošanu un veicināšanu Kopienas līmenī ir novērtējusi nolīgumu parakstījušo pušu pilnvarojuma statusu un katra sociālo partneru nolīguma panta likumību.

               (8)

               Ar sociālo partneru nolīgumu tiek grozīts 2008. gada 19. maijā starp EKKĪA un ETDF noslēgtais nolīgums par MLC, kas ir pievienots Direktīvai 2009/13/EK, un minētajā direktīvā tiek iekļauti 2014. gada MLC grozījumi nolūkā uzlabot jūrnieku darba apstākļus, veselības un drošības aizsardzību un sociālo aizsardzību uz dalībvalsts karoga kuģiem.

               (9)

               Grozot Direktīvu 2009/13/EK, ar sociālo partneru nolīgumu 2014. gada MLC grozījumu obligātos noteikumus, uz kuriem jau attiecas MLC uzraudzības sistēma, iekļaus Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/54/ES (3) darbības jomā un Savienības tiesību uzraudzības un pārraudzības sistēmā, tostarp Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā. Šādi, visticamāk, tiks panākta stingrāka prasību ievērošana no dalībvalstu un kuģu īpašnieku puses.

               (10)

               Neskarot sociālo partneru nolīguma noteikumus par turpmākiem pasākumiem un pārskatīšanu, ko sociālie partneri veic Savienības līmenī, Komisija pārraudzīs šīs direktīvas un sociālo partneru nolīguma īstenošanu.

               (11)

               Ja sociālie partneri kopīgi to lūdz un ar noteikumu, ka dalībvalstis veic visus pasākumus, kas nepieciešami, lai tās vienmēr varētu garantēt rezultātus, ko šī direktīva tiecas sasniegt, dalībvalstis šīs direktīvas īstenošanu var uzticēt sociālajiem partneriem.

               (12)

               Ievērojot LESD 155. panta 2. punktu, Komisija ir informējusi Eiropas Parlamentu, nosūtot tam šīs direktīvas priekšlikuma tekstu.

               (13)

               Šajā direktīvā ir ievērotas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā un jo īpaši tās 31. pantā ietvertās pamattiesības un principi.

               (14)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus, proti, uzlabot darba ņēmēju darba apstākļus, veselības un drošības aizsardzību un sociālo aizsardzību jūras transporta nozarē, kas ir pārrobežu nozare, kurā darbība notiek zem dažādu dalībvalstu karogiem, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet tos drīzāk var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.

               (15)

               Tādēļ Direktīva 2009/13/EK būtu attiecīgi jāgroza,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Ar šo direktīvu tiek īstenots starp Eiropas Kopienas Kuģu īpašnieku asociācijām (EKKĪA) un Eiropas Transporta darbinieku federāciju (ETDF) 2016. gada 5. decembrī noslēgtais nolīgums grozīt Direktīvu 2009/13/EK saskaņā ar 2014. gada MLC grozījumiem.
   2. pants
   Atbilstoši sociālo partneru nolīgumam Direktīvas 2009/13/EK pielikumā ietverto Nolīgumu starp EKKĪA un ETDF par 2006. gada Konvenciju par darbu jūrniecībā groza saskaņā ar šīs direktīvas pielikumu.
   3. pants
   1.   Dalībvalstīs līdz 2020. gada 16. februārim stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šādas atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   3.   Dalībvalstis šīs direktīvas īstenošanu var uzticēt sociālajiem partneriem, ja sociālie partneri to kopīgi lūdz un ar noteikumu, ka dalībvalstis sper visus soļus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka tās katrā laikā var garantēt saskaņā ar šo direktīvu sasniedzamos rezultātus.
   4. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   5. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2018. gada 23. janvārī

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         V. GORANOV

      (1)  Padomes Direktīva 2009/13/EK (2009. gada 16. februāris), ar ko īsteno Eiropas Kopienas Kuģu īpašnieku asociāciju (EKKĪA) un Eiropas Transporta darbinieku federācijas (ETDF) Nolīgumu par 2006. gada Konvenciju par darbu jūrniecībā un groza Direktīvu 1999/63/EK (OV L 124, 20.5.2009., 30. lpp.).

      (2)  Padomes Lēmums 2014/346/ES (2014. gada 26. maijs) par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Starptautiskās Darba konferences 103. sesijā attiecībā uz Konvencijas par darbu jūrniecībā kodeksa grozījumiem (OV L 172, 12.6.2014., 28. lpp.).

      (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/54/ES (2013. gada 20. novembris) par dažiem karoga valsts atbildības aspektiem attiecībā uz atbilstību 2006. gada Konvencijai par darbu jūrniecībā un tās izpildi (OV L 329, 10.12.2013., 1. lpp.).

      PIELIKUMS
      Direktīvas 2009/13/EK pielikumā Nolīgumu starp EKKĪA un ETDF par 2006. gada Konvenciju par darbu jūrniecībā groza šādi:

                  1)

                  pielikuma virsrakstā “A2.5. standarts – Repatriācija”“A2.5.” aizstāj ar “A2.5.1.”;

                  2)

                  pielikumā iekļauj šādu standartu:
                  “A2.5.2. standarts – Finansiālais nodrošinājums

                              1.

                              Īstenojot 2.5. noteikuma 2. punktu, šis standarts nosaka prasības nolūkā nodrošināt ātru un efektīvu finansiālā nodrošinājuma sistēmu, lai palīdzētu jūrniekiem viņu pamešanas gadījumā.

                              2.

                              Šī standarta nolūkā jūrnieku uzskata par pamestu, ja, pārkāpjot šā nolīguma prasības vai jūrnieku darba līguma noteikumus, kuģa īpašnieks:

                                          a)

                                          nesedz izmaksas par jūrnieka repatriāciju; vai

                                          b)

                                          ir atstājis jūrnieku bez nepieciešamās apgādības un atbalsta; vai

                                          c)

                                          ir citādi vienpusēji pārtraucis sakarus ar jūrnieku, tostarp nav izmaksājis līgumalgu vismaz divus mēnešus.

                              3.

                              Katra dalībvalsts nodrošina, ka attiecībā uz kuģiem, kas kuģo ar tās karogu, pastāv šā standarta prasībām atbilstoša finansiālā nodrošinājuma sistēma. Finansiālā nodrošinājuma sistēma var būt izveidota sociālās nodrošināšanas sistēmas vai apdrošināšanas, vai valsts fonda, vai citu līdzīgu pasākumu veidā. Tās veidu nosaka dalībvalsts pēc apspriešanās ar attiecīgajām kuģu īpašnieku un jūrnieku organizācijām.

                              4.

                              Finansiālā nodrošinājuma sistēma pamestiem jūrniekiem uz kuģa, kas kuģo ar dalībvalsts karogu, nodrošina tiešu piekļuvi, pietiekamu segumu un paātrinātu finansiālu palīdzību saskaņā ar šo standartu.

                              5.

                              Šā standarta 2. punkta b) apakšpunkta nolūkos vajadzīgā apgāde un atbalsts jūrniekiem ietver pietiekamu pārtiku, pajumti, dzeramā ūdens krājumus, kurināmo, kas vajadzīgs izdzīvošanai uz kuģa, un vajadzīgo medicīnisko aprūpi.

                              6.

                              Katra dalībvalsts pieprasa, lai uz kuģiem, kuri kuģo ar tās karogu un uz kuriem saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai kuģa īpašnieka prasību ir jūras darbaspēka sertifikāts, ir sertifikāts vai cits dokumentārs pierādījums par finansiālo nodrošinājumu, ko izdevis finansiālā nodrošinājuma sniedzējs. Kopiju novieto labi redzamā vietā uz kuģa, kur tā ir pieejama jūrniekiem. Ja finansiālo nodrošinājumu sniedz vairāki finansiālā nodrošinājuma sniedzēji, uz kuģa jābūt katra nodrošinājuma sniedzēja sagatavotam dokumentam.

                              7.

                              Finansiālā nodrošinājuma sertifikāts vai cits dokumentārais pierādījums ir angļu valodā, vai tam ir pievienots tulkojums angļu valodā, un tajā ir šāda informācija:

                                          a)

                                          kuģa nosaukums;

                                          b)

                                          kuģa reģistrācijas osta;

                                          c)

                                          kuģa izsaukuma signāls;

                                          d)

                                          kuģa SJO numurs;

                                          e)

                                          finansiālā nodrošinājuma sniedzēja(-u) nosaukums un adrese;

                                          f)

                                          kontaktinformācija par personu vai struktūru, kas atbild par jūrnieku palīdzības pieprasījumu izskatīšanu;

                                          g)

                                          kuģa īpašnieka vārds/nosaukums;

                                          h)

                                          finansiālā nodrošinājuma termiņš; un

                                          i)

                                          finansiālā nodrošinājuma sniedzēja apliecinājums, ka finansiālais nodrošinājums atbilst A2.5.2. standarta prasībām.

                              8.

                              Palīdzību, ko sniedz finansiālā nodrošinājuma sistēma, piešķir nekavējoties pēc jūrnieka vai jūrnieka iecelta pārstāvja pieprasījuma, kam pievienots nepieciešamais pamatojums par tiesībām to saņemt saskaņā ar šā standarta 2. punktu.

                              9.

                              Ņemot vērā 2.5. noteikumu, palīdzība, ko sniedz finansiālā nodrošinājuma sistēma, ir pietiekama, lai segtu šādus izdevumus:

                                          a)

                                          nesamaksātā darba alga un citas tiesības, kas jūrniekam pienākas no kuģa īpašnieka saskaņā ar darba līgumu, attiecīgo darba koplīgumu vai karoga valsts tiesību aktiem, piemērojot četru mēnešu ierobežojumu attiecībā uz jebkādu šādu nesamaksātu darba algu un četru mēnešu ierobežojumu attiecībā uz šādām neizmantotām tiesībām;

                                          b)

                                          visas izmaksas, kas jūrniekam pamatoti radušās, tostarp šā standarta 10. punktā minētās repatriācijas izmaksas; un

                                          c)

                                          jūrnieka pamatvajadzības, tostarp pietiekama pārtika, vajadzības gadījumā apģērbs, pajumte, dzeramā ūdens krājumi, kurināmais, kas vajadzīgs izdzīvošanai uz kuģa, nepieciešamā medicīniskā aprūpe un citi pamatoti izdevumi vai izmaksas, kuras saistītas ar darbību vai bezdarbību, kas nozīmē pamešanu, līdz jūrnieka pārbraukšanai mājās.

                              10.

                              Repatriācijas izmaksas ietver ceļu līdz repatriācijas galamērķim piemērotā un ātrā veidā, parasti ar gaisa satiksmi, un izdevumus par pārtiku un pajumti no brīža, kad jūrnieks atstājis kuģi, līdz brīdim, kad sasniegtas jūrnieka mājas, nepieciešamo medicīnisko aprūpi, personīgās bagāžas nosūtīšanu un transportēšanu un jebkuras citas samērīgas izmaksas vai maksājumus, kas saistīti pamešanu.

                              11.

                              Finansiālo nodrošinājumu nevar izbeigt pirms finansiālā nodrošinājuma termiņa beigām, izņemot, ja finansiālā nodrošinājuma sniedzējs vismaz 30 dienas iepriekš ir sniedzis iepriekšēju paziņojumu karoga valsts kompetentajai iestādei.

                              12.

                              Ja apdrošināšanas vai cita finansiālā nodrošinājuma sniedzējs ir veicis jūrniekam maksājumu saskaņā ar šo standartu, šāds nodrošinājuma sniedzējs ar subrogāciju, cesiju vai citādi iegūst tiesības – līdz summas apmēram, ko tas samaksājis, un saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem –, kādas būtu bijušas jūrniekam.

                              13.

                              Šis standarts neierobežo apdrošinātāja vai finansiālā nodrošinājuma sniedzēja tiesības vērsties pret trešām personām.

                              14.

                              Šā standarta noteikumi nav paredzēti kā ekskluzīvi noteikumi vai noteikumi, kas ierobežo jebkādas citas tiesības, prasības vai tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas var būt pieejami, lai sniegtu kompensāciju pamestajiem jūrniekiem. Valsts normatīvajos aktos var paredzēt, ka jebkuras summas, kas maksājamas saskaņā ar šo standartu, var kompensēt ar summām, kuras ir saņemtas no citiem avotiem, kas izriet no jebkādām tiesībām, prasībām vai tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, uz kuriem var attiekties kompensācija saskaņā ar šo standartu.”;

                  3)

                  pielikumā “A4.2. standarts – Kuģu īpašnieku atbildība” groza šādi:

                              a)

                              nosaukumā “A4.2.” aizstāj ar “A4.2.1.”;

                              b)

                              pievieno šādus punktus:

                                          “8.

                                          Valstu normatīvajos aktos nosaka, ka finansiālā nodrošinājuma sistēma, ar ko nodrošina kompensācijas izmaksāšanu, kā paredzēts šā standarta 1. punkta b) apakšpunktā attiecībā uz līgumiskām prasībām, kas definētas A4.2.2. standartā, atbilst šādām minimālajām prasībām:

                                                      a)

                                                      līgumā paredzēto kompensāciju, ja tā noteikta jūrnieka darba līgumā un neskarot šā punkta c) apakšpunkta noteikumus, izmaksā pilnībā un nekavējoties;

                                                      b)

                                                      nedrīkst izdarīt spiedienu pieņemt nepilnu līgumsummas maksājumu;

                                                      c)

                                                      ja jūrnieka ilgstošas invaliditātes veida dēļ ir grūti novērtēt pilno kompensāciju, ko jūrnieks var būt tiesīgs saņemt, jūrniekam izmaksā starpposma maksājumu vai maksājumus, lai novērstu nevajadzīgas grūtības;

                                                      d)

                                                      saskaņā ar 4.2. noteikuma 2. punktu jūrnieks saņem maksājumu, neskarot citas juridiskas tiesības, bet kuģa īpašnieks šādu maksājumu var kompensēt ar jebkādu kompensāciju par zaudējumiem, kas izriet no jebkuras citas jūrnieka iesniegtas prasības pret kuģa īpašnieku un kas izriet no tā paša starpgadījuma; un

                                                      e)

                                                      prasību par līgumā paredzēto kompensāciju var iesniegt tieši attiecīgais jūrnieks vai viņa tuvākais radinieks, vai jūrnieka pārstāvis, vai noteiktais kompensācijas saņēmējs.

                                          9.

                                          Valsts normatīvajos aktos paredz, ka jūrnieki saņem iepriekšēju paziņojumu, ja kuģa īpašnieka finansiālo nodrošinājumu ir paredzēts atcelt vai izbeigt.

                                          10.

                                          Valsts normatīvajos aktos paredz, ka finansiālā nodrošinājuma sniedzējs informē karoga valsts kompetento iestādi, ja kuģa īpašnieka finansiālais nodrošinājums ir atcelts vai izbeigts.

                                          11.

                                          Katra dalībvalsts pieprasa, lai uz kuģiem, kas kuģo ar tās karogu, būtu sertifikāts vai cits dokumentārs pierādījums par finansiālo nodrošinājumu, ko izdevis finansiālā nodrošinājuma sniedzējs. Kopiju novieto labi redzamā vietā uz kuģa, kur tā ir pieejama jūrniekiem. Ja finansiālo nodrošinājumu sniedz vairāki finansiālā nodrošinājuma sniedzēji, uz kuģa jābūt katra nodrošinājuma sniedzēja sagatavotam dokumentam.

                                          12.

                                          Finansiālo nodrošinājumu nevar izbeigt pirms finansiālā nodrošinājuma termiņa beigām, izņemot, ja finansiālā nodrošinājuma sniedzējs vismaz 30 dienas iepriekš ir sniedzis iepriekšēju paziņojumu karoga valsts kompetentajai iestādei.

                                          13.

                                          Finansiālais nodrošinājums nodrošina apmaksu par visām līgumiskām prasībām, uz ko tas attiecas un kas radušās laikposmā, kurā dokuments ir derīgs.

                                          14.

                                          Finansiālā nodrošinājuma sertifikāts vai cits dokumentārais pierādījums ir angļu valodā, vai tam ir pievienots tulkojums angļu valodā, un tajā ir šāda informācija:

                                                      a)

                                                      kuģa nosaukums;

                                                      b)

                                                      kuģa reģistrācijas osta;

                                                      c)

                                                      kuģa izsaukuma signāls;

                                                      d)

                                                      kuģa SJO numurs;

                                                      e)

                                                      finansiālā nodrošinājuma sniedzēja(-u) nosaukums un adrese;

                                                      f)

                                                      kontaktinformācija par personu vai struktūru, kas atbild par jūrnieku līgumisko prasību izskatīšanu;

                                                      g)

                                                      kuģa īpašnieka vārds/nosaukums;

                                                      h)

                                                      finansiālā nodrošinājuma termiņš; un

                                                      i)

                                                      finansiālā nodrošinājuma sniedzēja apliecinājums, ka finansiālais nodrošinājums atbilst A4.2.1. standarta prasībām.”;

                  4)

                  pielikumā iekļauj šādu standartu:
                  “A4.2.2. standarts – Līgumisko prasību apstrāde

                              1.

                              A4.2.1. standarta 8. punkta un šā standarta nolūkā termins “līgumiska prasība” ir jebkura prasība, kas attiecas uz jūrnieka nāvi vai ilgstošu invaliditāti, kas radusies ar darbu saistīta savainojuma, slimības vai apdraudējuma dēļ, kā paredzēts valsts tiesību aktos, jūrnieku darba līgumā vai koplīgumā.

                              2.

                              Finansiālā nodrošinājuma sistēma, kas paredzēta A4.2.1 standarta 1. punkta b) apakšpunktā, var būt izveidota sociālās nodrošināšanas sistēmas vai apdrošināšanas, vai fonda, vai citu līdzīgu pasākumu veidā. Tās veidu nosaka dalībvalsts pēc apspriešanās ar attiecīgajām kuģu īpašnieku un jūrnieku organizācijām.

                              3.

                              Valsts normatīvie akti nodrošina efektīvu kārtību, lai saņemtu, apstrādātu un objektīvi izšķirtu līgumiskās prasības attiecībā uz kompensāciju, kas minēta A4.2.1. standarta 8. punktā, izmantojot ātras un taisnīgas procedūras.”


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/850 (2018. gada 30. maijs), ar ko groza Direktīvu 1999/31/EK par atkritumu poligoniem (Dokuments attiecas uz EEZ)

text:
                  14.6.2018

                  LV

                  Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

                  L 150/100

            EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2018/850
      (2018. gada 30. maijs),
      ar ko groza Direktīvu 1999/31/EK par atkritumu poligoniem
      (Dokuments attiecas uz EEZ)
      EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 192. panta 1. punktu,
      ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
      pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
      ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
      ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu (2),
      saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (3),
      tā kā:

                  (1)

                  Lai aizsargātu, saglabātu un uzlabotu vides kvalitāti, aizsargātu cilvēku veselību, nodrošinātu dabas resursu apdomīgu, efektīvu un racionālu izmantošanu, veicinātu aprites ekonomikas principus, palielinātu energoefektivitāti un samazinātu Savienības atkarību no importētiem resursiem, būtu jāuzlabo atkritumu apsaimniekošana Savienībā.

                  (2)

                  Padomes Direktīvas 1999/31/EK (4) mērķrādītāji, kas nosaka ierobežojumus attiecībā uz atkritumu apglabāšanu poligonos, būtu jāpadara stingrāki, lai tie labāk atspoguļotu Savienības apņemšanos virzīties uz aprites ekonomiku un sekmīgi turpināt Komisijas 2008. gada 4. novembra paziņojuma “Izejvielu iniciatīva – apmierināt pamatvajadzības izaugsmei un nodarbinātībai Eiropā” īstenošanu, pakāpeniski līdz minimumam samazinot tādu atkritumu apglabāšanu, kas paredzēti nebīstamo atkritumu poligoniem. Komisijai un dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka šādu samazinājumu var panākt ar integrētu politiku, kas garantē atkritumu apsaimniekošanas hierarhijas stabilu piemērošanu, sekmē pāreju uz darbībām, ar kurām var novērst atkritumu rašanos, tostarp sagatavošanu atkārtotai izmantošanai un pārstrādi, un nepieļauj, ka atkritumu apglabāšanu poligonos nomaina atkritumu sadedzināšana.

                  (3)

                  Lai nodrošinātu lielāku konsekvenci Savienības tiesību aktos atkritumu jomā, definīcijas, kas izklāstītas Direktīvā 1999/31/EK, attiecīgā gadījumā būtu jāsaskaņo ar definīcijām Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2008/98/EK (5).

                  (4)

                  Jēdziena “savrupa apdzīvota vieta” spēkā esošā definīcija ir jāpielāgo attiecībā uz tālākajiem reģioniem, lai ņemtu vērā šādu savrupu apdzīvotu vietu specifiku, kuru problemātika vides aspektā salīdzinājumā ar citiem reģioniem būtiski atšķiras.

                  (5)

                  Direktīvas 1999/31/EK darbības joma būtu jāpielāgo Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/21/EK (6) darbības jomai, un tai būtu jāturpina aptvert to ieguves rūpniecības nozaru atkritumu likvidēšanu, uz kurām Direktīva 2006/21/EK neattiecas.

                  (6)

                  Vēl vairāk ierobežot atkritumu apglabāšanu poligonos, sākot ar atkritumu dalītas savākšanas, piemēram, plastmasas, metālu, stikla, papīra un bioloģisko atkritumu plūsmām, neapšaubāmi būtu izdevīgi no vides, ekonomikas un sabiedrības viedokļa. Šādi ierobežojot poligonos apglabājamo atkritumu daudzumu, būtu jāņem vērā, ciktāl no tehnikas, vides vai ekonomikas viedokļa ir lietderīgi pārstrādāt vai kā citādi reģenerēt atkritumus, kas paliek pāri pēc atkritumu dalītas vākšanas.

                  (7)

                  Liela daļa sadzīves atkritumu ir bioloģiski noārdāmi sadzīves atkritumi. Neapstrādātu bioloģiski noārdāmu atkritumu apglabāšanai poligonos ir stipri nelabvēlīga ietekme uz vidi, kas izpaužas kā siltumnīcefekta gāzu emisijas un virszemes ūdeņu, gruntsūdeņu, augsnes un gaisa piesārņojums. Lai gan Direktīvā 1999/31/EK jau ir paredzēti mērķrādītāji attiecībā uz bioloģiski noārdāmu atkritumu novirzīšanu no poligoniem, ir lietderīgi ieviest jaunus ierobežojumus bioloģiski noārdāmu atkritumu apglabāšanai poligonos, aizliedzot apglabāt tos bioloģiski noārdāmos atkritumus, kas saskaņā ar Direktīvu 2008/98/EK dalītā veidā ir savākti pārstrādei.

                  (8)

                  Lai panāktu, ka pareizi tiek piemērota atkritumu apsaimniekošanas hierarhija, būtu jāveic attiecīgi pasākumi, ar kuriem nodrošina, ka no 2030. gada ir spēkā ierobežojumi visu to atkritumu apglabāšanai poligonos, kas ir derīgi pārstrādei vai citādai materiālu vai enerģijas reģenerācijai. Minētie ierobežojumi nebūtu jāpiemēro tad, ja var uzskatāmi apliecināt, ka atkritumi nav derīgi nedz pārstrādei, nedz citādai reģenerācijai un ka to apglabāšana poligonos būtu kopumā videi nekaitīgākais rezultāts atbilstoši atkritumu apsaimniekošanas hierarhijai, kas noteikta Direktīvā 2008/98/EK.

                  (9)

                  Daudzas dalībvalstis vēl nav pilnībā izveidojušas nepieciešamo atkritumu apsaimniekošanas infrastruktūru. Nosakot poligonos apglabājamo atkritumu daudzuma samazināšanas mērķrādītājus, atkritumu apsaimniekošanu daudzās dalībvalstīs nāksies būtiski mainīt un varēs panākt lielāku progresu attiecībā uz dalītas savākšanas, šķirošanas un pārstrādes iekārtām un vairāk investīciju šādās iekārtās un nepieļaut, ka materiāli, kurus var pārstrādāt, neizmantoti paliek atkritumu apsaimniekošanas hierarhijas zemākajā līmenī.

                  (10)

                  Atkritumu apglabāšana poligonos ir pakāpeniski jāsamazina, lai nepieļautu negatīvu ietekmi uz cilvēku veselību un vidi un lai nodrošinātu, ka ekonomiski vērtīgi atkritumu materiāli tiek pakāpeniski un faktiski reģenerēti pareizas atkritumu apsaimniekošanas procesā un atbilstoši atkritumu apsaimniekošanas hierarhijai, kā tā ir noteikta Direktīvā 2008/98/EK. Ar minēto samazināšanu būtu jāpanāk, ka neveidojas pārāk liela atkritumu atlikuma apstrādes jauda, piemēram, enerģijas reģenerācijas vai neapstrādātu sadzīves atkritumu zemākas pakāpes mehāniski bioloģiskas apstrādes ceļā, jo tādējādi varētu mazināties iespēja sasniegt Savienības ilgtermiņa mērķrādītājus sadzīves atkritumu sagatavošanai atkārtotai izmantošanai un pārstrādei, kas noteikti Direktīvā 2008/98/EK. Tāpat, un lai nepieļautu negatīvu ietekmi uz cilvēku veselību un vidi, dalībvalstīm būtu jāveic visi vajadzīgie pasākumi, kas nodrošina atkritumu apglabāšanu poligonos tikai pēc attiecīgas apstrādes, – būtu jāpanāk, ka šā pienākuma izpildes rezultātā neveidojas pārāk liela sadzīves atkritumu atlikuma apstrādes jauda. Turklāt, lai nodrošinātu konsekvenci starp Direktīvas 2008/98/EK mērķrādītājiem un poligonos apglabājamo atkritumu daudzuma samazināšanas mērķrādītāju, kas noteikts Direktīvā 1999/31/EK, kura grozīta ar šo direktīvu, un lai nodrošinātu minēto mērķrādītāju sasniegšanai vajadzīgās infrastruktūras un ieguldījumu saskaņotu plānošanu, būtu jāļauj dalībvalstīm, kuras – saskaņā ar ESAO un Eurostat kopīgi rīkotās aptaujas rezultātā paziņotajiem datiem – 2013. gadā poligonos apglabājušas vairāk nekā 60 % no saviem sadzīves atkritumiem, pieņemt lēmumu pagarināt laikposmu, kas tām ir vajadzīgs, lai sasniegtu atkritumu apglabāšanai poligonos 2035. gadam noteikto mērķrādītāju.

                  (11)

                  Lai nodrošinātu, ka dati ir ticami, ir svarīgi precīzāk izklāstīt noteikumus, kas dalībvalstīm būtu jāievēro, ziņojot par poligonos apglabāto sadzīves atkritumu daudzumu. Dati būtu jāziņo, par pamatu ņemot sadzīves atkritumu daudzumu, kas poligonos ir apglabāts pēc attiecīgas apstrādes, kura veicama, lai šādus atkritumus sagatavotu apglabāšanai poligonā – piemēram, pēc bioloģiski noārdāmu sadzīves atkritumu stabilizācijas –, un atkritumu daudzumu, kas ievadīts likvidēšanai sadedzināšanas procesos. Lai aprēķinātu mērķrādītāju atkritumu apglabāšanai poligonos, būtu jāņem vērā arī to sadzīves atkritumu daudzums, kas pēc attiecīgas apstrādes, kura veicama pirms atkritumu pārstrādes un reģenerācijas – piemēram, pēc šķirošanas un mehāniskas apstrādes –, galarezultātā ir apglabāts poligonos.

                  (12)

                  Direktīvā 1999/31/EK noteiktais pienākums pirms apglabāšanas poligonos nodrošināt atkritumu apstrādi dalībvalstīm būtu jāpilda, izvēloties vispiemērotāko apstrādes veidu, kas cita starpā var būt arī bioloģiski noārdāmo atkritumu frakcijas stabilizācija, tā tiecoties panākt, ka šādu atkritumu apglabāšanas nelabvēlīgā ietekme uz vidi un cilvēku veselību ir pēc iespējas mazāka. Vērtējot to, cik piemērots ir apstrādes veids, dalībvalstīm būtu jāņem vērā, kādi pasākumi jau ir veikti, lai šādu nelabvēlīgu ietekmi mazinātu, un jo īpaši tas, vai ir nošķirti bioloģiskie atkritumi un vai ir nodrošināta papīra un kartona dalīta savākšana.

                  (13)

                  Lai panāktu, ka šī direktīva tiek labāk, laicīgāk un vienotāk īstenota, un lai prognozētu jebkādas īstenošanas nepilnības, būtu jāizveido agrīnās brīdināšanas ziņojumu sistēma, kas ļautu konstatēt trūkumus un rīkoties, pirms ir pienācis mērķrādītāju sasniegšanas termiņš.

                  (14)

                  Lai palīdzētu sasniegt Direktīvā 1999/31/EK noteiktos mērķus un sekmētu pāreju uz aprites ekonomiku, Komisijai būtu jāveicina koordinācija un informācijas un paraugprakses apmaiņa starp dalībvalstīm un starp dažādām ekonomikas nozarēm.

                  (15)

                  Īstenošanas ziņojumi, ko dalībvalstis sagatavo reizi trijos gados, nav izrādījies efektīvs instruments, lai pārliecinātos par izpildi vai nodrošinātu pareizu īstenošanu, un tie rada nevajadzīgu administratīvo slogu. Tāpēc ir lietderīgi atcelt noteikumus, kas uzliek dalībvalstīm pienākumu sagatavot šādus ziņojumus. Tā vietā izpildes uzraudzība būtu jābalsta tikai uz tiem datiem, kurus dalībvalstis katru gadu paziņo Komisijai.

                  (16)

                  Dalībvalstu paziņotie dati ir būtiski, lai Komisija varētu novērtēt, kā dalībvalstis pilda Savienības tiesību aktus atkritumu jomā. Būtu jāpanāk, ka tiek paziņoti kvalitatīvāki, ticamāki un salīdzināmāki dati, tāpēc ir jāievieš vienots kontaktpunkts visiem ar atkritumiem saistītajiem datiem, jāsvītro novecojušās ziņošanas prasības, salīdzinoši jāvērtē valstu ziņošanas metodes un jāievieš datu kvalitātes pārbaudes ziņojumi. Ticama atkritumu apsaimniekošanas datu paziņošana ir ārkārtīgi svarīga sekmīgai īstenošanai, atkritumu apsaimniekošanas infrastruktūras pareizai plānošanai un datu salīdzināmības nodrošināšanai starp dalībvalstīm. Tāpēc dalībvalstīm, kad tās ziņo par Direktīvā 1999/31/EK, kas grozīta ar šo direktīvu, noteikto mērķrādītāju izpildi, būtu jāizmanto jaunākie noteikumi, ko izstrādājusi Komisija, un metodika, ko izstrādājušas attiecīgās valstu kompetentās iestādes, kuras atbildīgas par šīs direktīvas īstenošanu.

                  (17)

                  Lai nodrošinātu vienādus nosacījumus Direktīvas 1999/31/EK īstenošanai, būtu jāpiešķir īstenošanas pilnvaras Komisijai attiecībā uz tās 5.a panta 4. punktu, 15. panta 5. punktu un 15.b un 15.c pantu, kas grozīti ar šo direktīvu. Minētās pilnvaras būtu jāizmanto saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 182/2011 (7).

                  (18)

                  Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus, proti, uzlabot atkritumu apsaimniekošanu Savienībā un tādējādi palīdzēt aizsargāt, saglabāt un uzlabot vides kvalitāti un apdomīgi un racionāli izmantot dabas resursus, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet šo pasākumu mēroga un ietekmes dēļ tos var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.

                  (19)

                  Tāpēc Direktīva 1999/31/EK būtu attiecīgi jāgroza.

                  (20)

                  Saskaņā ar Dalībvalstu un Komisijas 2011. gada 28. septembra kopīgo politisko deklarāciju par skaidrojošiem dokumentiem (8) dalībvalstis ir apņēmušās, paziņojot savus transponēšanas pasākumus, pamatotos gadījumos pievienot vienu vai vairākus dokumentus, kuros paskaidrota saikne starp direktīvas sastāvdaļām un atbilstīgajām daļām valsts pieņemtos transponēšanas instrumentos. Attiecībā uz šo direktīvu likumdevējs uzskata, ka šādu dokumentu nosūtīšana ir pamatota,

            IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
      1. pants
      Grozījumi
      Direktīvu 1999/31/EK groza šādi:

                  1)

                  direktīvas 1. panta 1. punktu aizstāj ar šādu:
                  “1.   Lai atbalstītu Savienības pāreju uz aprites ekonomiku un lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/98/EK (*1) prasības, jo īpaši tās 4. un 12. pantu, šīs direktīvas mērķis ir panākt, ka pakāpeniski samazinās poligonos apglabāto atkritumu daudzums, sevišķi to atkritumu daudzums, kas derīgi pārstrādei vai citādai reģenerācijai, un ar stingrām ekspluatācijas un tehniskajām prasībām, kuras noteiktas atkritumiem un poligoniem, paredzēt pasākumus, procedūras un ieteikumus, lai visā atkritumu poligona aprites ciklā nepieļautu vai pēc iespējas vairāk samazinātu šādas atkritumu apglabāšanas nelabvēlīgo ietekmi uz vidi – jo īpaši virszemes ūdeņu, gruntsūdeņu, zemes un gaisa piesārņojumu, – un uz pasaules vidi, cita starpā arī siltumnīcefektu, kā arī jebkādu apdraudējumu, ko šāda atkritumu apglabāšana var radīt cilvēku veselībai.

                     (*1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (OV L 312, 22.11.2008., 3. lpp.).”;"

                  2)

                  direktīvas 2. pantu groza šādi:

                              a)

                              panta a) punktu aizstāj ar šādu:

                                          “a)

                                          izmanto jēdzienu “atkritumi”, “bīstami atkritumi”, “nebīstami atkritumi”, “sadzīves atkritumi”, “atkritumu radītājs”, “atkritumu īpašnieks”, “atkritumu apsaimniekošana”, “dalīta savākšana”, “reģenerācija”, “sagatavošana atkārtotai izmantošanai”, “pārstrāde” un “apglabāšana” definīcijas, kas noteiktas Direktīvas 2008/98/EK 3. pantā;”;

                              b)

                              panta b), c), d) un n) punktu svītro;

                              c)

                              panta r) punktā pievieno šādu daļu:
                              “Tālākajos reģionos Līguma 349. panta nozīmē dalībvalstis var nolemt piemērot šādu definīciju:
                              “savrupa apdzīvota vieta” ir apdzīvota vieta:

                                          —

                                          kur kopējais iedzīvotāju skaits nepārsniedz 2 000 un iedzīvotāju blīvums nepārsniedz piecus iedzīvotājus uz kvadrātkilometru, vai kur kopējais iedzīvotāju skaits pārsniedz 2 000, bet ir mazāks par 5 000 un iedzīvotāju blīvums nepārsniedz piecus iedzīvotājus uz kvadrātkilometru un kur saražoto atkritumu daudzums gadā nepārsniedz 3 000 tonnu; un

                                          —

                                          kur tuvākā pilsētas aglomerācija ar iedzīvotāju blīvumu, kas ir vismaz 250 iedzīvotāju uz kvadrātkilometru, atrodas ne mazāk kā 100 km attālumā un līdz tai nevar nokļūt pa ceļu.”;

                  3)

                  direktīvas 3. pantu groza šādi:

                              a)

                              panta 2. punkta pēdējo ievilkumu svītro;

                              b)

                              panta 3. punktu aizstāj ar šādu:
                              “3.   Šo direktīvu nepiemēro sauszemes ieguves rūpniecības atkritumu apsaimniekošanai, proti, tādu atkritumu apsaimniekošanai, kas rodas saistībā ar minerālresursu ģeoloģisko izpēti, ieguvi (tostarp pirmsieguves posmu), apstrādi un uzglabāšanu, kā arī karjeru darbiem, ja uz šādu atkritumu apsaimniekošanu attiecas citi Savienības leģislatīvie akti.”;

                  4)

                  direktīvas 5. pantu groza šādi:

                              a)

                              panta 2. punktā svītro šādu daļu:
                              “Divus gadus pirms c) punktā noteiktās dienas Padome atkārtoti izskata iepriekšminēto mērķi, pamatojoties uz Komisijas ziņojumu par dalībvalstu pieredzi, kas iegūta, īstenojot a) un b) punktā minētos mērķus, un vajadzības gadījumā pamatojoties arī uz vienlaikus iesniegtu priekšlikumu, kura nolūks ir apstiprināt vai grozīt šo mērķi, lai nodrošinātu augstu vides aizsardzības līmeni.”;

                              b)

                              panta 3. punktā pievieno šādu apakšpunktu:

                                          “f)

                                          atkritumus, kas saskaņā ar Direktīvas 2008/98/EK 11. panta 1. punktu un minētās direktīvas 22. pantu ir savākti dalīti, lai tos sagatavotu atkārtotai izmantošanai un pārstrādei, ja vien tie nav atkritumi, kuri radušies dalīti savāktu atkritumu pēcapstrādes procesu rezultātā un kuru apglabāšana poligonā ir videi nekaitīgākais rezultāts saskaņā ar minētās direktīvas 4. pantu.”;

                              c)

                              pantā iekļauj šādu punktu:
                              “3.a   Dalībvalstis cenšas panākt, lai no 2030. gada visi atkritumi, kas derīgi pārstrādei vai citādai reģenerācijai, jo īpaši sadzīves atkritumi, vairs netiktu pieņemti apglabāšanai poligonā, ja vien tie nav atkritumi, kuru apglabāšana poligonā ir videi nekaitīgākais rezultāts saskaņā ar Direktīvas 2008/98/EK 4. pantu.
                              Informāciju par pasākumiem, kas veikti saskaņā ar šo punktu, dalībvalstis iekļauj Direktīvas 2008/98/EK 28. pantā minētajos atkritumu apsaimniekošanas plānos vai citos stratēģiskos dokumentos, kuri attiecas uz visu attiecīgās dalībvalsts teritoriju.”;

                              d)

                              pievieno šādus punktus:
                              “5.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka līdz 2035. gadam poligonos apglabāto sadzīves atkritumu īpatsvars ir samazinājies līdz 10 % no kopējā radīto sadzīves atkritumu daudzuma (pēc svara) vai ir vēl mazāks.
                              6.   Termiņu, līdz kuram jāsasniedz šā panta 5. punktā minētais mērķrādītājs, dalībvalsts var atlikt uz laiku līdz pieciem gadiem, ar noteikumu, ka minētā dalībvalsts:

                                          a)

                                          saskaņā ar ESAO un Eurostat kopīgi rīkotās aptaujas rezultātā paziņotajiem datiem poligonos ir apglabājusi vairāk nekā 60 % no saviem sadzīves atkritumiem, kas radīti 2013. gadā; un

                                          b)

                                          vēlākais 24 mēnešus pirms šā panta 5. punktā noteiktā termiņa paziņo Komisijai, ka plāno atlikt termiņu, un iesniedz īstenošanas plānu saskaņā ar šīs direktīvas IV pielikumu. Minēto plānu var apvienot ar īstenošanas plānu, kas iesniegts saskaņā ar Direktīvas 2008/98/EK 11. panta 3. punkta b) apakšpunktu.

                                    7.   Trijos mēnešos pēc tam, kad saņemts īstenošanas plāns, kas iesniegts, ievērojot 6. punkta b) apakšpunktu, Komisija var prasīt dalībvalstij pārstrādāt minēto plānu, ja Komisija uzskata, ka plāns neatbilst IV pielikuma prasībām. Attiecīgā dalībvalsts trijos mēnešos pēc Komisijas pieprasījuma saņemšanas iesniedz pārstrādātu plānu.
                              8.   Ja termiņš ir atlikts saskaņā ar 6. punktu, dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka līdz 2035. gadam poligonos apglabāto sadzīves atkritumu īpatsvars ir samazinājies līdz 25 % no kopējā radīto sadzīves atkritumu daudzuma (pēc svara) vai ir vēl mazāks.
                              9.   Līdz 2024. gada 31. decembrim Komisija izvērtē 5. punktā noteikto mērķrādītāju, lai to atstātu spēkā vai attiecīgā gadījumā samazinātu nolūkā apsvērt iespēju atkritumu apglabāšanai poligonos noteikt kvantitatīvu mērķi uz vienu iedzīvotāju un lai ieviestu ierobežojumus tādu nebīstamu atkritumu apglabāšanai, kas nav sadzīves atkritumi. Minētajā nolūkā Komisija iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu, vajadzības gadījumā pievienojot leģislatīvā akta priekšlikumu.”;

                  5)

                  iekļauj šādus pantus:
                  “5.a pants
                  Noteikumi par to, kā aprēķināt, vai ir sasniegti mērķrādītāji
                  1.   Lai aprēķinātu, vai ir sasniegti 5. panta 5. un 6. punktā noteiktie mērķrādītāji:

                              a)

                              aprēķina radīto sadzīves atkritumu masu, kas attiecīgajā kalendārajā gadā ir novirzīta uz atkritumu poligoniem;

                              b)

                              to atkritumu masu, kas radušies pēc attiecīgas apstrādes, kura veicama pirms sadzīves atkritumu pārstrādes vai citādas reģenerācijas – piemēram, pēc šķirošanas vai mehāniskas bioloģiskās apstrādes –, un kas galarezultātā ir apglabāti poligonos, ieskaita to sadzīves atkritumu masā, par kuriem ziņo, ka tie ir apglabāti poligonos;

                              c)

                              par to sadzīves atkritumu masu, kuri ievadīti sadedzināšanas procesos, un to atkritumu masu, kas radušies pēc tam, kad bioloģiski noārdāmo atkritumu frakcija ir stabilizēta, lai atkritumus galarezultātā apglabātu poligonā, ziņo, ka tie ir apglabāti poligonos;

                              d)

                              to atkritumu masu, kas saražoti sadzīves atkritumu pārstrādes vai citādas reģenerācijas rezultātā un kas galarezultātā apglabāti poligonos, neieskaita to sadzīves atkritumu masā, par kuriem ziņo, ka tie ir apglabāti poligonos.

                        2.   Dalībvalstis apglabātajiem sadzīves atkritumiem izveido efektīvu kvalitātes kontroles un izsekojamības sistēmu, lai nodrošinātu, ka ir izpildīti šā panta 1. punktā paredzētie nosacījumi. Minētajā nolūkā tās var izmantot sistēmu, kas izveidota saskaņā ar Direktīvas 2008/98/EK 11.a panta 3. punktu.
                  3.   Ja saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1013/2006 (*2) sadzīves atkritumi tiek nosūtīti uz citu dalībvalsti vai no Savienības eksportēti, lai tos apglabātu poligonos, attiecīgo atkritumu daudzumu, ievērojot 1. punktu, ieskaita poligonos apglabāto atkritumu daudzumā tai dalībvalstij, kurā atkritumi savākti.
                  4.   Lai nodrošinātu vienādus nosacījumus šā panta piemērošanai, Komisija līdz 2019. gada 31. martam pieņem īstenošanas aktus, ar ko paredz noteikumus par to, kā aprēķināt, pārbaudīt un paziņot datus. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar pārbaudes procedūru, kas minēta 17. panta 2. punktā.
                  5.b pants
                  Agrīnās brīdināšanas ziņojums
                  1.   Komisija sadarbībā ar Eiropas Vides aģentūru vēlākais trīs gadus pirms katra termiņa, kas noteikts 5. panta 5. un 6. punktā paredzētajiem mērķrādītājiem, sagatavo ziņojumu par to, ciktāl šos mērķrādītājus ir izdevies sasniegt.
                  2.   Šā panta 1. punktā minētajos ziņojumos iekļauj:

                              a)

                              aplēsi tam, ciktāl katrai dalībvalstij ir izdevies sasniegt mērķrādītājus;

                              b)

                              to dalībvalstu sarakstu, kas mērķrādītājus attiecīgajos termiņos varētu nesasniegt, sarakstam pievienojot atbilstošus ieteikumus, kuri adresēti attiecīgajām dalībvalstīm;

                              c)

                              paraugprakses piemērus, kura tiek īstenota visā Savienībā un pēc kuras varētu vadīties, lai pakāpeniski sasniegtu mērķrādītājus.

                        5.c pants
                  Informācijas un paraugprakses apmaiņa
                  Komisija regulāri rīko informācijas un paraugprakses apmaiņu starp dalībvalstīm, cita starpā – attiecīgos gadījumos – arī starp reģionālajām un vietējām iestādēm, par to, kā šīs direktīvas prasības tiek īstenotas praksē.

                     (*2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1013/2006 (2006. gada 14. jūnijs) par atkritumu sūtījumiem (OV L 190, 12.7.2006., 1. lpp.).”;"

                  6)

                  direktīvas 6. panta a) punktā pievieno šādu teikumu:
                  “Dalībvalstis nodrošina, ka pasākumi, kas veikti saskaņā ar šo punktu, netraucē sasniegt Direktīvas 2008/98/EK mērķus, jo īpaši attiecībā uz atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju un uz sagatavošanas atkārtotai izmantošanai un pārstrādes palielināšanu, kā noteikts minētās direktīvas 11. pantā.”;

                  7)

                  direktīvas 11. panta 2. punkta otro daļu svītro;

                  8)

                  direktīvas 15. pantu aizstāj ar šādu:
                  “15. pants
                  Ziņošana
                  1.   Dalībvalstis paziņo Komisijai datus par 5. panta 2., 5. un 6. punkta īstenošanu par katru kalendāro gadu.
                  Šos datus dalībvalstis paziņo elektroniski 18 mēnešu laikā pēc tam, kad ir noslēdzies pārskata perioda gads, par kuru tiek vākti dati. Datus paziņo formātā, kuru Komisija noteikusi saskaņā ar šā panta 5. punktu.
                  Pirmais pārskata periods par 5. panta 5. un 6. punkta īstenošanu sākas pirmajā pilnajā kalendārajā gadā, kas seko tam, kurā ir pieņemts īstenošanas akts, ar ko saskaņā ar šā panta 5. punktu nosaka paziņošanas formātu, un tas aptver datus par minēto pārskata periodu.
                  2.   Datus par 5. panta 2. punkta īstenošanu dalībvalstis paziņo līdz 2025. gada 1. janvārim.
                  3.   Datus, ko dalībvalstis paziņojušas saskaņā ar šo pantu, iesniedz kopā ar kvalitātes pārbaudes ziņojumu.
                  4.   Komisija izvērtē datus, kas paziņoti saskaņā ar šo pantu, un publicē ziņojumu par izvērtēšanas rezultātiem. Ziņojumā izvērtē, kā datu vākšana ir organizēta, izvērtē datu avotus un dalībvalstīs izmantoto metodiku, kā arī to, cik dati ir pilnīgi un ticami, cik laicīgi tie ir sniegti un cik konsekventi tie ir. Novērtējumā var iekļaut konkrētus ieteikumus attiecībā uz to, kādi uzlabojumi ir vajadzīgi. Ziņojumu sagatavo pēc pirmās reizes, kad dalībvalstis paziņojušas datus, un pēc tam ik pēc četriem gadiem.
                  5.   Komisija līdz 2019. gada 31. martam pieņem īstenošanas aktus, ar ko nosaka šā panta 1. punktā minētās datu paziņošanas formātu. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar pārbaudes procedūru, kas minēta17. panta 2. punktā.”;

                  9)

                  iekļauj šādus pantus:
                  “15.a pants
                  Instrumenti, ar ko veicina pāreju uz pilnīgākas aprites ekonomiku
                  Lai veiksmīgāk sasniegtu šajā direktīvā noteiktos mērķus, dalībvalstis izmanto ekonomiskos instrumentus un citus pasākumus, lai stimulētu atkritumu apsaimniekošanas hierarhijas piemērošanu. Tie var būt arī instrumenti un pasākumi, kas norādīti Direktīvas 2008/98/EK IVa pielikumā, vai citi atbilstoši instrumenti un pasākumi.
                  15.b pants
                  Poligonu caurlaidības koeficienta noteikšana
                  Komisija pieņem īstenošanas aktus, ar ko nosaka metodi, kura jāizmanto poligona caurlaidības koeficienta noteikšanai konkrētā poligona vietā un visā poligona teritorijā kopumā. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar pārbaudes procedūru, kas minēta 17. panta 2. punktā.
                  15.c pants
                  Atkritumu paraugu ņemšanas Savienības standarts
                  Komisija pieņem īstenošanas aktus, ar ko nosaka atkritumu paraugu ņemšanas standartu. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar pārbaudes procedūru, kas minēta 17. panta 2. punktā. Kamēr minētie īstenošanas akti nav pieņemti, dalībvalstis var piemērot valsts standartus un procedūras.”;

                  10)

                  direktīvas 16. pantu aizstāj ar šādu:
                  “16. pants
                  Pielikumu izvērtēšana
                  Komisija pielikumus pastāvīgi izvērtē un vajadzības gadījumā iesniedz attiecīgus leģislatīvos priekšlikumus.”;

                  11)

                  direktīvas 17. pantu aizstāj ar šādu:
                  “17. pants
                  Komiteju procedūra
                  1.   Komisijai palīdz komiteja, kas izveidota ar Direktīvas 2008/98/EK 39. pantu. Tā ir komiteja Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 182/2011 (*3) nozīmē.
                  2.   Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Regulas (ES) Nr. 182/2011 5. pantu.
                  Ja komiteja nesniedz atzinumu, Komisija nepieņem īstenošanas akta projektu un tiek piemērota Regulas (ES) Nr. 182/2011 5. panta 4. punkta trešā daļa.

                     (*3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 182/2011 (2011. gada 16. februāris), ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (OV L 55, 28.2.2011., 13. lpp.).”;"

                  12)

                  direktīvas I pielikuma 3.5. punktu svītro;

                  13)

                  direktīvas II pielikuma 5. punktu svītro;

                  14)

                  direktīvas III pielikuma 2. punkta pirmo daļu svītro;

                  15)

                  pievieno IV pielikumu, kā izklāstīts šīs direktīvas pielikumā.

            2. pants
      Transponēšana
      1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2020. gada 5. jūlijam. Dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
      Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
      2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva. Komisija par to informē pārējās dalībvalstis.
      3. pants
      Stāšanās spēkā
      Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
      4. pants
      Adresāti
      Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

         Strasbūrā, 2018. gada 30. maijā

               Eiropas Parlamenta vārdā –

               priekšsēdētājs

            A. TAJANI

               Padomes vārdā –

               priekšsēdētāja

            L. PAVLOVA

         (1)  OV C 264, 20.7.2016., 98. lpp.

         (2)  OV C 17, 18.1.2017., 46. lpp.

         (3)  Eiropas Parlamenta 2018. gada 18. aprīļa nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta) un Padomes 2018. gada 22. maija lēmums.

         (4)  Padomes Direktīva 1999/31/EK (1999. gada 26. aprīlis) par atkritumu poligoniem (OV L 182, 16.7.1999., 1. lpp.).

         (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (OV L 312, 22.11.2008., 3. lpp.).

         (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/21/EK (2006. gada 15. marts) par ieguves rūpniecības atkritumu apsaimniekošanu un par grozījumiem Direktīvā 2004/35/EK (OV L 102, 11.4.2006., 15. lpp.).

         (7)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 182/2011 (2011. gada 16. februāris), ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (OV L 55, 28.2.2011., 13. lpp.).

         (8)  OV C 369, 17.12.2011., 14. lpp.

         PIELIKUMS
         Pievieno šādu pielikumu:

               “IV PIELIKUMS
               ĪSTENOŠANAS PLĀNS, KAS JĀIESNIEDZ SASKAŅĀ AR 5. PANTA 6. PUNKTU
               Īstenošanas plānā, kas jāiesniedz saskaņā ar 5. panta 6. punktu, iekļauj:

                           1.

                           novērtējumu par iepriekšējiem, pašreizējiem un plānotajiem sadzīves atkritumu pārstrādes, apglabāšanas poligonos un citas apstrādes rādītājiem, un plūsmām, no kurām šie atkritumi sastāv;

                           2.

                           novērtējumu par to, kā tiek īstenoti atkritumu apsaimniekošanas plāni un atkritumu rašanās novēršanas programmas, kas ieviesti saskaņā ar Direktīvas 2008/98/EK 28. un 29. pantu;

                           3.

                           iemeslus, kuru dēļ dalībvalsts uzskata, ka tā, iespējams, nespēs noteiktajā termiņā sasniegt attiecīgo mērķrādītāju, kas paredzēts 5. panta 5. punktā, un novērtējumu attiecībā uz termiņa pagarinājumu, kas vajadzīgs, lai sasniegtu minēto mērķi;

                           4.

                           pasākumus, kas nepieciešami, lai sasniegtu šīs direktīvas 5. panta 8. punktā noteiktos mērķrādītājus, kas ir piemērojami dalībvalstij termiņa pagarinājuma laikā, tostarp atbilstīgus ekonomikas instrumentus un citus pasākumus, lai stimulētu atkritumu apsaimniekošanas hierarhijas piemērošanu, kā norādīts Direktīvas 2008/98/EK 4. panta 1. punktā un IVa pielikumā;

                           5.

                           grafiku, kādā tiek īstenoti pasākumi, kas minēti 4. punktā, tās kompetentās struktūras iecelšanu, kas ir kompetenta to īstenošanā, un novērtējumu par to individuālo ieguldījumu to mērķu sasniegšanā, kas piemērojami, ja ir noteikts termiņa pagarinājums;

                           6.

                           informāciju par atkritumu apsaimniekošanas finansēšanu saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā”;

                           7.

                           pasākumus datu kvalitātes uzlabošanai, kas nepieciešami, lai uzlabotu atkritumu apsaimniekošanas plānošanu un uzraudzītu tās rezultātus.”