                  27.12.2017

                  LV

                  Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

                  L 345/96

            EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2017/2399
      (2017. gada 12. decembris),
      ar ko groza Direktīvu 2014/59/ES attiecībā uz nenodrošinātu parāda instrumentu prioritāti maksātnespējas hierarhijā
      EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
      ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 114. pantu,
      ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
      pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
      ņemot vērā Eiropas Centrālās bankas atzinumu (1),
      ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
      saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (3),
      tā kā:

                  (1)

                  Finanšu stabilitātes padome (FSP) 2015. gada 9. novembrī publicēja kopējās zaudējumu absorbcijas spējas (TLAC) noteikumus (“TLAC standarts”), ko 2015. gada novembrī apstiprināja G20 valstis. TLAC standarta mērķis ir nodrošināt, lai globālām sistēmiski nozīmīgām bankām (G-SNB), ko Savienības regulējumā sauc par globālām sistēmiski nozīmīgām iestādēm (G-SNI), būtu zaudējumu absorbcijas un rekapitalizācijas spēja, kas vajadzīga, lai palīdzētu nodrošināt, ka noregulējumā un tūlīt pēc noregulējuma kritiski svarīgas funkcijas var turpināt, neapdraudot nodokļu maksātāju līdzekļus (publiskos līdzekļus) vai finanšu stabilitāti. Komisija 2015. gada 24. novembra paziņojumā “Ceļā uz banku savienības izveides pabeigšanu” apņēmās līdz 2016. gada beigām nākt klajā ar leģislatīvā akta priekšlikumu, ar kuru varētu TLAC standartu ieviest Savienības tiesību aktos līdz starptautiski saskaņotajam termiņam, proti, 2019. gadam.

                  (2)

                     TLAC standarta ieviešanā Savienības tiesību aktos ir jāņem vērā spēkā esošā katrai iestādei noteiktā minimuma prasība pašu kapitālam un atbilstīgajām saistībām (MREL), kas piemērojama visām Savienības iestādēm, kā noteikts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2014/59/ES (4). Tā kā ar TLAC un MREL tiecas sasniegt vienu un to pašu mērķi, proti, nodrošināt, lai Savienības iestādēm būtu pietiekama zaudējumu absorbcijas un rekapitalizācijas spēja, abām prasībām vajadzētu būt papildinošiem kopīgas sistēmas elementiem. Konkrēti, Komisija ierosināja, ka globālām sistēmiski nozīmīgām iestādēm noteiktā TLAC standarta saskaņotais minimālais līmenis (“TLAC minimuma prasība”) un saistībām noteiktie atbilstības kritēriji, ko lieto minētā standarta ievērošanai, Savienības tiesību aktos būtu jāievieš, veicot grozījumus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 575/2013 (5), savukārt katrai iestādei noteiktais palielinājums attiecībā uz globālām sistēmiski nozīmīgām iestādēm un katrai iestādei noteiktā prasība attiecībā uz iestādēm, kas nav globālas sistēmiski nozīmīgas iestādes, kā arī attiecīgie atbilstības kritēriji būtu jāievieš, veicot mērķtiecīgus grozījumus Direktīvā 2014/59/ES un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 806/2014 (6).
                  Šī direktīva, kas attiecas uz nenodrošinātu parāda instrumentu prioritāti maksātnespējas hierarhijā, papildina iepriekš minētos leģislatīvos aktus, kā tos ierosināts grozīt, un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/36/ES (7).

                  (3)

                  Ņemot vērā minētos priekšlikumus un nolūkā nodrošināt juridisko noteiktību tirgiem un tām vienībām, uz kurām attiecas MREL un TLAC, ir svarīgi laikus nodrošināt skaidrību par saistību atbilstības kritērijiem, ko izmanto, lai ievērotu MREL un Savienības tiesību aktus, ar kuriem īsteno TLAC, un ieviest piemērotus iepriekš spēkā esošo nosacījumu noteikumus attiecībā uz to saistību atbilstību, kuras emitētas pirms pārskatīto atbilstības kritēriju stāšanās spēkā.

                  (4)

                  Dalībvalstīm būtu jānodrošina, lai iestādēm būtu pietiekama zaudējumu absorbcijas un rekapitalizācijas spēja, ar ko nodrošināt zaudējumu netraucētu un ātru absorbciju un rekapitalizāciju, minimāli ietekmējot finanšu stabilitāti un vienlaikus tiecoties izvairīties no ietekmes uz nodokļu maksātājiem. Tas būtu jāsasniedz, iestādēm pastāvīgi ievērojot TLAC minimuma prasību, kas Savienības tiesību aktos ir jāievieš ar grozījumu Regulā (ES) Nr. 575/2013, un prasību pašu kapitālam un atbilstīgajām saistībām, kā paredzēts Direktīvā 2014/59/ES.

                  (5)

                     TLAC standarts prasa, lai globālās sistēmiski nozīmīgās iestādes izpildītu TLAC minimuma prasību – ar dažiem izņēmumiem – ar pakārtotajām saistībām, kas maksātnespējā ierindojas zem saistībām, kuras ir izslēgtas no TLAC (“pakārtotības prasība”). Saskaņā ar TLAC standartu pakārtotība ir jāpanāk, izmantojot līguma juridiskās sekas (pazīstama kā līgumiska pakārtotība), konkrētas jurisdikcijas tiesību aktus (pazīstama kā likumiska pakārtotība) vai noteiktu korporatīvu struktūru (pazīstama kā strukturāla pakārtotība). Ja tā ir paredzēts Direktīvā 2014/59/ES, iestādēm, uz kurām attiecas minētās direktīvas piemērošanas joma, sava katrai sabiedrībai specifiskā prasība ar pakārtotām saistībām būtu jāizpilda tā, lai līdz minimumam samazinātu risku, ka kreditori ierosinās juridisku strīdu, pamatojoties uz to, ka kreditoru zaudējumi noregulējumā ir lielāki nekā zaudējumi, kas tiem rastos, ja tiktu izmantota parastā maksātnespējas procedūra (princips “neviens kreditors nav sliktākā situācijā”).

                  (6)

                  Vairākas dalībvalstis ir grozījušas vai groza noteikumus par nenodrošināta pirmās kārtas parāda maksātnespējas prioritāti saskaņā ar maksātnespēju reglamentējošajiem savas valsts tiesību aktiem, lai to iestādes varētu efektīvāk izpildīt pakārtotības prasību, tādējādi atvieglojot noregulējumu.

                  (7)

                  Līdz šim pieņemtie valstu noteikumi būtiski atšķiras. Tas, ka nav pieņemti saskaņoti Savienības noteikumi, rada nenoteiktību gan emitējošajām iestādēm, gan ieguldītājiem un, iespējams, var apgrūtināt iekšējās rekapitalizācijas instrumenta piemērošanu pārrobežu iestādēm. Tas, ka nav pieņemti saskaņoti Savienības noteikumi, šķiet, var arī izraisīt konkurences izkropļojumus iekšējā tirgū, ņemot vērā to, ka iestāžu izmaksas, kas rodas, lai izpildītu pakārtotības prasību, un izmaksas, kas rodas ieguldītājiem, ja tie pērk parāda instrumentus, kurus emitējušas iestādes, Savienībā varētu ievērojami atšķirties.

                  (8)

                  Eiropas Parlaments 2016. gada 10. marta rezolūcijā par banku savienību (8) aicināja Komisiju iesniegt priekšlikumus, lai vēl vairāk mazinātu ar prasījumiem saistītos juridiskos riskus saskaņā ar principu “neviens kreditors nav sliktākā situācijā”, un Padome 2016. gada 17. jūnija secinājumos aicināja Komisiju iesniegt priekšlikumu kopējai pieejai attiecībā uz banku kreditoru hierarhiju, lai noregulējuma gadījumā uzlabotu juridisko noteiktību.

                  (9)

                  Tādēļ ir jālikvidē ievērojamie šķēršļi iekšējā tirgus darbībai un jāizvairās no konkurences izkropļojumiem, kas izriet no tā, ka trūkst saskaņotu Savienības noteikumu par bankas kreditoru hierarhiju, un jānovērš šādu šķēršļu un izkropļojumu rašanās nākotnē. Tādēļ atbilstīgais šīs direktīvas juridiskais pamats ir Līguma par Eiropas Savienības darbību 114. pants.

                  (10)

                  Lai līdz minimumam samazinātu izmaksas saistībā ar pakārtotības prasības izpildīšanu un jebkādu negatīvu ietekmi uz finansējuma izmaksām, ar šo direktīvu būtu jāļauj dalībvalstīm attiecīgā gadījumā saglabāt parasta nenodrošināta pirmās kārtas parāda esošo kategoriju, ko iestādes var lētāk emitēt nekā jebkuras citas pakārtotās saistības. Lai uzlabotu iestāžu noregulējamību, šajā direktīvā tomēr būtu jānosaka, ka dalībvalstīm ir jāizveido jauna kategorija – nepreferenciāls pirmās kārtas parāds, kuram maksātnespējā vajadzētu būt prioritātei pirms pašu kapitāla instrumentiem un pakārtotām saistībām, kas nav kvalificējamas kā pašu kapitāla instrumenti, bet pēc citām pirmās kārtas saistībām. Iestādēm vajadzētu joprojām būt iespējai emitēt gan pirmās kārtas parādu, gan nepreferenciālu pirmās kārtas parādu. No minētajām abām kategorijām un neskarot citas iespējas un atbrīvojumus, kas paredzēti TLAC standartā, lai izpildītu pakārtotības prasību, tikai nepreferenciālam pirmās kārtas parādam vajadzētu būt atbilstīgam, lai izpildītu pakārtotības prasību. Ir paredzēts, ka tas ļaus iestādēm savam finansējumam vai citām operacionālām vajadzībām izmantot lētāko parasto pirmās kārtas parādu un vienlaikus emitēt jauno “nepreferenciālo” pirmās kārtas parādu, lai iegūtu finansējumu, vienlaikus izpildot pakārtotības prasību. Būtu jādod iespēja dalībvalstīm izveidot vairākas kategorijas citām parastām nenodrošinātām saistībām ar noteikumu, ka dalībvalstis, neskarot citas iespējas un atbrīvojumus, kas paredzēti TLAC standartā, nodrošina, ka tikai nepreferenciāli pirmās kārtas parāda instrumenti ir atbilstīgi, lai izpildītu pakārtotības prasību.

                  (11)

                  Lai nodrošinātu, ka jaunie nepreferenciālie pirmās kārtas parāda instrumenti izpilda atbilstības kritērijus, kas aprakstīti TLAC standartā un izklāstīti Direktīvā 2014/59/ES, tādējādi uzlabojot juridisko noteiktību, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka minēto parāda instrumentu sākotnējais līguma termiņš ir vismaz viens gads, ka tie neietver iegultus atvasinātos instrumentus un ka tie paši nav atvasinātie instrumenti, un ka attiecīgajos līgumu dokumentos saistībā ar to emisiju un attiecīgā gadījumā arī prospektā ir skaidri norādīta to zemākā prioritāte saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. Parāda instrumenti ar mainīgu procentu likmi, kas atvasināta no plaši izmantotas atsauces likmes, tādas kā Euribor vai Libor, un parāda instrumenti, kas nav denominēti emitenta vietējā valūtā, ar noteikumu, ka pamatsumma, atmaksa un procentu likme ir denominēta vienā un tajā pašā valūtā, nebūtu jāuzskata par parāda instrumentiem, kas ietver iegultus atvasinātus instrumentus, tikai minēto iezīmju dēļ. Šai direktīvai nebūtu jāskar valsts tiesību aktos noteiktas prasības reģistrēt parāda instrumentus emitenta uzņēmuma saistību reģistrā, lai tie izpildītu šajā direktīvā paredzētos nosacījumus attiecībā uz nepreferenciāliem pirmās kārtas parāda instrumentiem.

                  (12)

                  Lai uzlabotu juridisko noteiktību ieguldītājiem, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka parastiem nenodrošinātiem parāda instrumentiem un citām parastām nenodrošinātām saistībām, kas nav parāda instrumenti, ir augstāka prioritāte to valsts maksātnespējas tiesību aktos nekā jaunajiem nepreferenciāliem pirmās kārtas parāda instrumentiem. Dalībvalstīm būtu arī jānodrošina, lai jaunajiem nepreferenciāliem pirmās kārtas parāda instrumentiem būtu augstāka prioritāte nekā pašu kapitāla instrumentiem un jebkurām pakārtotām saistībām, kas nav kvalificējamas kā pašu kapitāls.

                  (13)

                  Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus – proti, paredzēt saskaņotus noteikumus attiecībā uz nenodrošinātu parāda instrumentu maksātnespējas hierarhiju Savienības atveseļošanas un noregulējuma režīma vajadzībām un jo īpaši, lai uzlabotu iekšējās rekapitalizācijas režīma efektivitāti, – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet minētās rīcības mēroga dēļ minētos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai. Jo īpaši šai direktīvai nebūtu jāskar citas iespējas un atbrīvojumi, kas paredzēti TLAC standartā, lai izpildītu pakārtotības prasību.

                  (14)

                  Ir lietderīgi šajā direktīvā paredzētos Direktīvas 2014/59/ES grozījumus piemērot nenodrošinātiem prasījumiem, kas izriet no parāda instrumentiem, kuri emitēti šīs direktīvas piemērošanas dienā vai pēc tam. Tomēr, lai nodrošinātu juridisko noteiktību un pēc iespējas samazinātu pārejas izmaksas, ir jāievieš atbilstīgi aizsardzības pasākumi attiecībā uz maksātnespējas prioritāti prasījumiem, kas izriet no parāda instrumentiem, kuri emitēti pirms minētās dienas. Tādēļ dalībvalstīm būtu jānodrošina, lai maksātnespējas prioritāti visiem nenokārtotajiem nenodrošinātajiem prasījumiem, kas izriet no tiem parāda instrumentiem, kurus iestādes ir emitējušas pirms minētās dienas, reglamentētu dalībvalstu tiesību akti 2016. gada 31. decembrī pieņemtajā redakcijā. Ciktāl konkrēti valsts tiesību akti 2016. gada 31. decembrī pieņemtajā redakcijā jau ir pievērsušies mērķim ļaut iestādēm emitēt pakārtotās saistības, būtu jāparedz iespēja, ka daļai vai visiem nenokārtotajiem nenodrošinātajiem prasījumiem, kas izriet no tiem parāda instrumentiem, kuri emitēti pirms šīs direktīvas piemērošanas dienas, ir tāda pati maksātnespējas prioritāte, kāda ir nepreferenciāliem pirmās kārtas parāda instrumentiem, kuri emitēti saskaņā ar šīs direktīvas nosacījumiem. Turklāt pēc 2016. gada 31. decembra un pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai pielāgot savus valsts tiesību aktus, kas reglamentē tādu nenodrošinātu prasījumu prioritāti parastajā maksātnespējas procedūrā, kas izriet no tiem parāda instrumentiem, kuri emitēti pēc šādu tiesību aktu piemērošanas dienas, lai panāktu atbilstību šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem. Minētajā gadījumā vienīgi tos nenodrošinātos prasījumus, kas izriet no parāda instrumentiem, kuri emitēti pirms minēto jauno valsts tiesību aktu piemērošanas, būtu jāturpina reglamentēt ar dalībvalstu tiesību aktiem 2016. gada 31. decembrī pieņemtajā redakcijā.

                  (15)

                  Šai direktīvai nebūtu jāliedz dalībvalstīm paredzēt, ka šo direktīvu būtu jāturpina piemērot, ja uz emitējošām vienībām vairs neattiecas Savienības atveseļošanas un noregulējuma režīms, jo īpaši tādēļ, ka to kredītdarbības vai ieguldījumu darbības ir atsavinātas trešām personām.

                  (16)

                  Ar šo direktīvu saskaņo tādu nenodrošinātu prasījumu prioritāti parastajā maksātnespējas procedūrā, kas izriet no parāda instrumentiem, un tā neattiecas uz noguldījumu prioritāti maksātnespējā, kas neietilpst pašreizējos piemērojamos Direktīvas 2014/59/ES noteikumos. Tādēļ šī direktīva neskar esošos vai turpmākos dalībvalstu tiesību aktus, kas reglamentē parasto maksātnespējas procedūru un kas attiecas uz noguldījumu prioritāti maksātnespējā, ciktāl šāda prioritāte nav saskaņota ar Direktīvu 2014/59/ES, neatkarīgi no noguldījumu izdarīšanas dienas. Līdz 2020. gada 29. decembrim Komisijai būtu jāpārskata Direktīvas 2014/59/ES piemērošana attiecībā uz noguldījumu prioritāti maksātnespējā un jo īpaši jāizvērtē, vai direktīvā ir vajadzīgi turpmāki grozījumi,

                  (17)

                  Lai nodrošinātu juridisko noteiktību tirgiem un atsevišķām iestādēm un lai sekmētu iekšējās rekapitalizācijas instrumenta efektīvu piemērošanu, šai direktīvai būtu jāstājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas,

            IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
      1. pants
      Grozījumi Direktīvā 2014/59/ES
      Direktīvu 2014/59/ES groza šādi:

                  1)

                  direktīvas 2. panta 1. punkta 48) apakšpunktu aizstāj ar šādu:

                              “48)

                              “parāda instrumenti”:

                                          i)

                                          63. panta 1. punkta g) un j) apakšpunkta piemērošanas nolūkā ir obligācijas un citi pārvedama parāda veidi, instrumenti, ar ko rada vai atzīst parādu, un instrumenti, kuri dod tiesības iegādāties parāda instrumentus; un

                                          ii)

                                          108. panta piemērošanas nolūkā ir obligācijas un citi pārvedama parāda veidi, un instrumenti, ar ko rada vai atzīst parādu;”;

                  2)

                  direktīvas 108. pantu aizstāj ar šādu:
                  “108. pants
                  Prioritāte maksātnespējas hierarhijā
                  1.   Dalībvalstis nodrošina, ka saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem, kas reglamentē parastās maksātnespējas procedūras:

                              a)

                              šādiem noguldījumiem ir vienāda prioritāte, kura ir augstāka nekā prioritāte, kas paredzēta parasto nenodrošināto kreditoru prasījumiem:

                                          i)

                                          tā fizisko personu un mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu atbilstīgo noguldījumu daļa, kura pārsniedz seguma līmeni, kas noteikts Direktīvas 2014/49/ES 6. pantā;

                                          ii)

                                          noguldījumi, kuri būtu atbilstīgi noguldījumi no fiziskām personām un mikrouzņēmumiem, maziem un vidējiem uzņēmumiem, ja vien tie nebūtu veikti, izmantojot Savienībā uzņēmējdarbību veicošu iestāžu filiāles, kas atrodas ārpus Savienības;

                              b)

                              šādiem noguldījumiem ir vienāda prioritāte, kura ir augstāka nekā a) apakšpunktā paredzētā prioritāte:

                                          i)

                                          segtie noguldījumi;

                                          ii)

                                          noguldījumu garantijas sistēmas, ar ko aizstāj segto noguldītāju tiesības un saistības maksātnespējas gadījumā.

                        2.   Dalībvalstis nodrošina, ka attiecībā uz 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) līdz d) apakšpunktā minētajām vienībām parastiem nenodrošinātiem prasījumiem dalībvalstu tiesību aktos, kas reglamentē parastās maksātnespējas procedūras, ir augstāka prioritāte nekā nenodrošinātiem prasījumiem, kas izriet no parāda instrumentiem, kuri atbilst šādiem nosacījumiem:

                              a)

                              parāda instrumentu sākotnējais līguma termiņš ir vismaz viens gads;

                              b)

                              parāda instrumenti neietver iegultus atvasinātos instrumentus un paši nav atvasinātie instrumenti;

                              c)

                              attiecīgajos līguma dokumentos un attiecīgajā gadījumā arī prospektā saistībā ar emisiju ir skaidri norādīta zemākā prioritāte saskaņā ar šo punktu.

                        3.   Dalībvalstis nodrošina, ka nenodrošinātiem prasījumiem, kas izriet no tādiem parāda instrumentiem, kuri atbilst šā panta 2. punkta a), b) un c) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem, dalībvalstu tiesību aktos, kas reglamentē parastās maksātnespējas procedūras, ir augstāka prioritāte nekā prasījumiem, kas izriet no 48. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā minētajiem instrumentiem.
                  4.   Neskarot 5. un 7. punktu, dalībvalstis nodrošina, ka to valsts tiesību aktus, kas reglamentē parastās maksātnespējas procedūras, 2016. gada 31. decembrī pieņemtajā redakcijā piemēro tādu nenodrošināto prasījumu prioritātei parastajā maksātnespējas procedūrā, kuri izriet no parāda instrumentiem, ko emitējušas šīs direktīvas 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) līdz d) apakšpunktā minētās vienības pirms dienas, kad stājas spēkā pasākumi saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar ko transponē Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2017/2399 (*1).
                  5.   Ja pēc 2016. gada 31. decembra un pirms 2017. gada 28. decembra dalībvalsts ir pieņēmusi valsts tiesību aktus, kas reglamentē tādu nenodrošinātu prasījumu prioritāti parastajā maksātnespējas procedūrā, kuri izriet no parāda instrumentiem, kas emitēti pēc šādu valsts tiesību aktu piemērošanas dienas, šā panta 4. punktu nepiemēro prasījumiem, kas izriet no parāda instrumentiem, kuri emitēti pēc minēto valsts tiesību aktu piemērošanas dienas, ar noteikumu, ka ir izpildīti visi šādi nosacījumi:

                              a)

                              saskaņā ar minētajiem valsts tiesību aktiem un attiecībā uz 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) līdz d) apakšpunktā minētajām vienībām parastiem nenodrošinātiem prasījumiem parastajā maksātnespējas procedūrā ir augstāka prioritāte nekā nenodrošinātiem prasījumiem, kas izriet no parāda instrumentiem, kuri atbilst šādiem nosacījumiem:

                                          i)

                                          parāda instrumentu sākotnējais līguma termiņš ir vismaz viens gads;

                                          ii)

                                          parāda instrumenti neietver iegultus atvasinātos instrumentus un paši nav atvasinātie instrumenti; un

                                          iii)

                                          attiecīgajos līguma dokumentos un attiecīgajā gadījumā arī prospektā saistībā ar emisiju ir skaidri norādīta zemākā prioritāte saskaņā ar valsts tiesību aktiem;

                              b)

                              saskaņā ar minētajiem valsts tiesību aktiem nenodrošinātiem prasījumiem, kas izriet no parāda instrumentiem, kuri atbilst šīs daļas a) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem, parastajā maksātnespējas procedūrā ir augstāka prioritāte nekā prasījumiem, kas izriet no 48. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā minētajiem instrumentiem.

                        Dienā, kad stājas spēkā pasākumi saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar ko transponē Direktīvu (ES) 2017/2399, nenodrošinātajiem prasījumiem, kas izriet no pirmās daļas b) apakšpunktā minētajiem parāda instrumentiem, ir tāda pati prioritāte kā tiem, kas minēti šā panta 2. punkta a), b) un c) apakšpunktā un 3. punktā.
                  6.   Šā panta 2. punkta b) apakšpunkta un 5. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta ii) punkta nolūkos parāda instrumentus ar mainīgu procentu likmi, kas atvasināta no plaši izmantotas atsauces likmes un parāda instrumentus, kas nav denominēti emitenta vietējā valūtā, ar noteikumu, ka pamatsumma, atmaksa un procentu likme ir denominēta vienā un tajā pašā valūtā, neuzskata par parāda instrumentiem, kas ietver iegultus atvasinātus instrumentus, tikai minēto iezīmju dēļ.
                  7.   Dalībvalstis, kas pirms 2016. gada 31. decembra pieņēma parasto maksātnespējas procedūru reglamentējošus valsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem parasti nenodrošināti prasījumi, kas izriet no parāda instrumentiem, kurus emitējušas 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) līdz d) apakšpunktā minētās vienības, tiek sadalīti divās vai vairākās dažādās prioritātēs vai saskaņā ar kuriem tiek mainīta no šādiem parāda instrumentiem izrietošu parastu nenodrošinātu prasījumu prioritāte attiecībā pret visiem citiem tās pašas prioritātes parastajiem nenodrošinātajiem prasījumiem, var paredzēt, ka parāda instrumentiem ar viszemāko prioritāti starp minētajiem parastajiem nenodrošinātajiem prasījumiem ir tāda pati prioritāte kā prasījumiem, kuri atbilst nosacījumiem, kas minēti šā panta 2. punkta a), b) un c) apakšpunktā un 3. punktā.

                     (*1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2017/2399 (2017. gada 12. decembris), ar ko groza Direktīvu 2014/59/ES attiecībā uz nenodrošinātu parāda instrumentu prioritāti maksātnespējas hierarhijā (OV L 345, 27.12.2017., 96. lpp.).”"

            2. pants
      Transponēšana
      1.   Dalībvalstīs līdz 2018. gada 29. decembrim stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Tās par to tūlīt informē Komisiju.
      Dalībvalstis piemēro minētos noteikumus no dienas, kad tie stājas spēkā valsts tiesību aktos.
      2.   Kad dalībvalstis pieņem 1. punktā minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šāda atsauce.
      3.   Šā panta 2. punktu nepiemēro, ja dalībvalstu valsts noteikumi, kas ir spēkā pirms šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas, atbilst šīs direktīvas prasībām. Šādā gadījumā dalībvalstis par to attiecīgi informē Komisiju.
      4.   Dalībvalstis dara Komisijai un Eiropas Banku iestādei zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
      3. pants
      Pārskatīšana
      Līdz 2020. gada 29. decembrim Komisija pārskata Direktīvas 2014/59/ES 108. panta 1. punkta piemērošanu. Komisija jo īpaši izvērtē, vai ir vajadzīgi turpmāki grozījumi attiecībā uz noguldījumu prioritāti maksātnespējā. Komisija par to iesniedz ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei.
      4. pants
      Stāšanās spēkā
      Šī direktīva stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
      5. pants
      Adresāti
      Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

         Strasbūrā, 2017. gada 12. decembrī

               Eiropas Parlamenta vārdā –

               priekšsēdētājs

            A. TAJANI

               Padomes vārdā –

               priekšsēdētājs

            M. MAASIKAS

         (1)  OV C 132, 26.4.2017., 1. lpp.

         (2)  OV C 173, 31.5.2017., 41. lpp.

         (3)  Eiropas Parlamenta 2017. gada 30. novembra nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta) un Padomes 2017. gada 7. decembra lēmums.

         (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV L 173, 12.6.2014., 190. lpp.).

         (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (OV L 176, 27.6.2013., 1. lpp.).

         (6)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV L 225, 30.7.2014., 1. lpp.).

         (7)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (OV L 176, 27.6.2013., 338. lpp.).

         (8)  Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta.


title: Komisijas Direktīva (ES) 2018/217 (2018. gada 31. janvāris), ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/68/EK par bīstamo kravu iekšzemes pārvadājumiem, pielāgojot zinātnes un tehnikas attīstībai I pielikuma I.1. iedaļu

text:
               15.2.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 42/52

         KOMISIJAS DIREKTĪVA (ES) 2018/217
   (2018. gada 31. janvāris),
   ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/68/EK par bīstamo kravu iekšzemes pārvadājumiem, pielāgojot zinātnes un tehnikas attīstībai I pielikuma I.1. iedaļu
   EIROPAS KOMISIJA,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 24. septembra Direktīvu 2008/68/EK par bīstamo kravu iekšzemes pārvadājumiem (1) un jo īpaši tās 8. panta 1. punktu,
   tā kā:

               (1)

               Direktīvas 2008/68/EK I pielikuma I.1. iedaļa atsaucas uz noteikumiem, kas izklāstīti starptautiskajā nolīgumā par bīstamo kravu autopārvadājumiem, kā noteikts minētās direktīvas 2. pantā.

               (2)

               Minētā starptautiskā nolīguma noteikumi regulāri tiek atjaunināti saskaņā ar Eiropas valstu nolīguma par bīstamo kravu starptautiskajiem pārvadājumiem ar autotransportu (ADR) 14. pantu. Starptautiskā nolīguma jaunākā grozījumu redakcija tiks piemērota no 2018. gada 3. janvāra.

               (3)

               Tāpēc Direktīvas 2008/68/EK I pielikuma I.1. iedaļa būtu attiecīgi jāgroza.

               (4)

               Šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar Bīstamo kravu pārvadājumu komitejas atzinumu,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvas 2008/68/EK I pielikuma I.1. iedaļu aizstāj ar šādu:

      “I.1.   ADR

         ADR A un B pielikums, ko piemēro no 2018. gada 3. janvāra, saprotot, ka vārdus “Līgumslēdzēja puse” vajadzības gadījumā aizstāj ar vārdu “dalībvalsts”.”

   2. pants
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības vēlākais līdz 2018. gada 3. jūlijam. Dalībvalstis tūlīt dara zināmus Komisijai minēto noteikumu tekstus.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   3. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   4. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2018. gada 31. janvārī

            Komisijas vārdā –

            priekšsēdētājs

         Jean-Claude JUNCKER

      (1)  OV L 260, 30.9.2008., 13. lpp.


title: Padomes Direktīva (ES) 2018/912 (2018. gada 22. jūnijs), ar ko attiecībā uz minimālās pamatlikmes ievērošanas pienākumu groza Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu

text:
               27.6.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 162/1

         PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2018/912
   (2018. gada 22. jūnijs),
   ar ko attiecībā uz minimālās pamatlikmes ievērošanas pienākumu groza Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu
   EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 113. pantu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
   ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
   saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,
   tā kā:

               (1)

               Padomes Direktīvas 2006/112/EK (3) 97. pantā noteikts, ka no 2016. gada 1. janvāra līdz 2017. gada 31. decembrim pamatlikme nedrīkst būt mazāka par 15 %.

               (2)

               Pievienotās vērtības nodokļa (PVN) pamatlikmes piemērošana nodrošina kopējās PVN sistēmas raitu darbību, un tāpēc tā būtu jāsaglabā.

               (3)

               Ir lietderīgi saglabāt pašreizējo minimālo 15 % pamatlikmi, un padarīt to pastāvīgu.

               (4)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi, proti, noteikt minimālo PVN pamatlikmi, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet šīs rīcības mēroga vai iedarbības dēļ to var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai.

               (5)

               Tādēļ būtu attiecīgi jāgroza Direktīva 2006/112/EK,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvas 2006/112/EK 97. pantu aizstāj ar šādu:

      “97. pants
      Pamatlikme nav mazāka par 15 %.”

   2. pants
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības vēlākais līdz 2018. gada 1. septembrim. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   3. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   4. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Luksemburgā, 2018. gada 22. jūnijā

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         V. GORANOV

      (1)  Eiropas Parlamenta 2018. gada 19. aprīļa atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (2)  Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 2018. gada 23. maija atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

      (3)  Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 11.12.2006., 1. lpp.).


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/958 (2018. gada 28. jūnijs) par samērīguma novērtēšanu pirms jaunas profesiju reglamentācijas pieņemšanas

text:
               9.7.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 173/25

         EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2018/958
   (2018. gada 28. jūnijs)
   par samērīguma novērtēšanu pirms jaunas profesiju reglamentācijas pieņemšanas
   EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 46. pantu, 53. panta 1. punktu un 62. pantu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
   pēc apspriešanās ar Reģionu komiteju,
   saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (2),
   tā kā:

               (1)

               Brīvība izvēlēties profesiju ir viena no pamattiesībām. Eiropas Savienības Pamattiesību harta (“Harta”) garantē brīvību izvēlēties profesiju, kā arī darījumdarbības brīvību. Darba ņēmēju pārvietošanās brīvība, brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība ir iekšējā tirgus pamatprincipi, kas noteikti Līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD). Tāpēc valstu noteikumi, ar kuriem organizē piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās, nedrīkstētu veidot nepamatotus vai nesamērīgus šķēršļus, kas kavētu minēto pamattiesību īstenošanu.

               (2)

               Ja Savienības tiesību aktos nav īpašu noteikumu, kas saskaņo prasības attiecībā uz piekļuvi darbībai reglamentētā profesijā vai darbošanos tajā, dalībvalsts kompetencē ir lemt, vai un kādā veidā reglamentēt profesiju, nepārkāpjot nediskriminēšanas un samērīguma principus.

               (3)

               Samērīguma princips ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem. No judikatūras (3) izriet, ka valstu pasākumiem, kuru rezultātā LESD garantēto pamatbrīvību īstenošana tiek kavēta vai padarīta nepievilcīgāka, būtu jāizpilda četri noteikumi, proti: tie būtu jāpiemēro nediskriminējošā veidā; to pamatā vajadzētu būt sabiedrības interešu mērķiem; tiem vajadzētu būt piemērotiem, lai panāktu ar tiem iecerētā mērķa sasniegšanu; un tiem vajadzētu paredzēt vienīgi to, kas nepieciešams minētā mērķa sasniegšanai.

               (4)

               Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2005/36/EK (4) ietverts dalībvalstu pienākums, uzsākot “savstarpējās novērtēšanas procesu”, novērtēt, cik samērīgas ir to prasības, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, un paziņot minētā novērtējuma rezultātus Komisijai. Minētais process nozīmē, ka dalībvalstīm bija jāizvērtē visi to tiesību akti attiecībā uz visām profesijām, kas reglamentētas to teritorijā.

               (5)

               Savstarpējās novērtēšanas procesa rezultāti atklāja, ka trūkst skaidrības par kritērijiem, kas dalībvalstīm jāizmanto, novērtējot, cik samērīgas ir prasības, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, kā arī to, ka šo prasību kontrole ir neviendabīga visos reglamentācijas līmeņos. Lai novērstu iekšējā tirgus sadrumstalotību un šķēršļus, kas jāpārvar, lai uzsāktu vai izvērstu noteiktas darbības darbinieka vai pašnodarbinātā statusā, vajadzētu būt vienotai pieejai Savienības līmenī, lai nepieļautu, ka tiek pieņemti nesamērīgi pasākumi.

               (6)

               Savā 2015. gada 28. oktobra paziņojumā “vienotā tirgus pilnīgošana – plašākas iespējas cilvēkiem un uzņēmējdarbībai” Komisija norādīja, ka ir jāpieņem analītisks samērīguma satvars, lai dalībvalstis to izmantotu, pārskatot profesiju esošo reglamentāciju vai ierosinot jaunu.

               (7)

               Šīs direktīvas mērķis ir paredzēt noteikumus attiecībā uz samērīguma novērtēšanu, kas dalībvalstīm jāveic pirms jaunas profesiju reglamentācijas ieviešanas vai esošās grozīšanas, lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu darbību, vienlaikus garantējot pārredzamību un augstu patērētāju aizsardzības līmeni.

               (8)

               Darbībām, kas ir ietvertas šajā direktīvā, būtu jāattiecas uz reglamentētajām profesijām, kas ietilpst Direktīvas 2005/36/EK darbības jomā. Šī direktīva būtu jāpiemēro prasībām, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās vai jaunās profesijās, kuru reglamentēšanu dalībvalstis apsver. Šī direktīva būtu jāpiemēro papildus Direktīvai 2005/36/EK un neskarot citus noteikumus, kas paredzēti atsevišķā Savienības tiesību aktā par piekļuvi darbībai konkrētā reglamentētā profesijā vai darbošanos tajā.

               (9)

               Šī direktīva neskar dalībvalstu kompetenci noteikt izglītības un profesionālās apmācības sistēmu organizēšanu un saturu un jo īpaši attiecībā uz iespēju deleģēt profesionālajām organizācijām pilnvaras organizēt vai uzraudzīt profesionālo izglītību un apmācību. Noteikumiem, kas neierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, piemēram, redakcionāliem grozījumiem, apmācību kursu satura tehniskiem pielāgojumiem vai apmācību noteikumu modernizācijai, nebūtu jāietilpst šīs direktīvas darbības jomā. Ja profesionālās izglītības vai apmācības periods ietver darbības, kas tiek atalgotas, būtu jāgarantē brīvība veikt uzņēmējdarbību un brīvība sniegt pakalpojumus.

               (10)

               Ja dalībvalstis transponē konkrētas prasības, kas attiecībā uz konkrētas profesijas reglamentāciju noteiktas atsevišķā Savienības tiesību aktā, kurš neatstāj dalībvalstīm iespēju izvēlēties precīzu veidu, kā tās transponēt, samērīguma novērtēšana, kā prasīts atbilstīgi attiecīgiem šīs direktīvas noteikumiem, nebūtu jāpiemēro.

               (11)

               Dalībvalstīm būtu jāspēj izmantot vienotus reglamentējošos noteikumus, kas izstrādāti, pamatojoties uz skaidri definētiem juridiskiem jēdzieniem attiecībā uz dažādiem profesiju reglamentēšanas veidiem visā Savienībā. Pastāv dažādi profesijas reglamentēšanas veidi, piemēram, nosakot, ka konkrētai darbībai var piekļūt vai šo darbību var veikt tikai personas, kam ir attiecīga profesionālā kvalifikācija. Dalībvalstis var arī reglamentēt, kādā veidā var darboties profesijā, nosakot profesionālo nosaukumu izmantošanas noteikumus vai nosakot kvalifikācijas prasības tikai pašnodarbinātām personām, algotiem speciālistiem vai uzņēmumu vadītājiem vai to juridiskajiem pārstāvjiem, jo īpaši gadījumos, kad darbību veic juridiska persona profesionāla uzņēmuma veidā.

               (12)

               Pirms tiek ieviesti jauni vai grozīti esošie normatīvie vai administratīvie akti, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, dalībvalstīm būtu jānovērtē, vai šie noteikumi ir samērīgi. Novērtēšanas apjomam vajadzētu būt samērīgam ar ieviešamo noteikumu būtību, saturu un ietekmi.

               (13)

               Dalībvalstu pienākums ir pierādīt pamatotību un samērīgumu. Tādējādi dalībvalsts ierosinātās reglamentācijas iemeslu pamatojumam būtu jāpievieno analīze, kurā izvērtē dalībvalsts pieņemtā pasākuma atbilstību un samērīgumu, un konkrēti pierādījumi, kas pamato tās argumentus. Lai gan dalībvalstij pirms šāda pasākuma pieņemšanas nav jāiesniedz īpašs pētījums vai īpaša veida pierādījumi vai materiāli par tā samērīgumu, tai būtu jāveic objektīva analīze, kas pierāda, ka pastāv patiesi riski sabiedrības interešu mērķu sasniegšanai, ņemot vērā konkrētos apstākļus minētajā dalībvalstī.

               (14)

               Dalībvalstīm samērīguma novērtējumi būtu jāveic objektīvi un neatkarīgi, tostarp, ja profesija tiek reglamentēta netieši, piešķirot reglamentēšanas pilnvaras konkrētai profesionālai struktūrai. Minētie novērtējumi varētu ietvert atzinumu, ko sniegusi neatkarīga struktūra, kurai attiecīgā dalībvalsts uzticējusi sniegt šādu atzinumu, tostarp esošas struktūras, kuras ir iesaistītas valsts likumdošanā. Tas ir jo īpaši svarīgi gadījumos, kad novērtēšanu veic vietējās iestādes, reglamentējošās struktūras vai profesionālās organizācijas, kuras tuvāk pārzina vietējos apstākļus un kurām ir īpašas zināšanas, un kuras tāpēc noteiktos gadījumos varētu vislabāk noteikt veidu, kā sasniegt sabiedrības interešu mērķus, bet kuru politiskā izvēle varētu sniegt labumu jau nodibinātiem ekonomikas dalībniekiem uz tirgus jaunpienācēju rēķina.

               (15)

               Ir lietderīgi pārraudzīt tādu jaunu vai grozītu noteikumu samērīgumu, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās. Ierobežojošu valsts tiesību aktu samērīgums reglamentēto profesiju jomā būtu jāpārskata, ne tikai pamatojoties uz minētā valsts tiesību akta mērķi tā pieņemšanas brīdī, bet arī ņemot vērā tā sekas, kas novērtētas pēc tā pieņemšanas. Valsts tiesību akta samērīguma novērtēšana būtu jāveic, pamatojoties uz to, kāda attīstība ir notikusi reglamentētās profesijas jomā pēc tiesību akta pieņemšanas.

               (16)

               Kā to apstiprina iedibinātā judikatūra, ir aizliegti jebkādi nepamatoti ierobežojumi, kas izriet no valsts tiesību aktiem un kas ierobežo uzņēmējdarbības veikšanas brīvību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, tostarp jebkāda diskriminācija valstspiederības vai dzīvesvietas dēļ.

               (17)

               Ja iespēja uzsākt vai izvērst darbību darbinieka vai pašnodarbinātā statusā ir atkarīga no tā, vai tiek izpildītas konkrētas prasības, kas attiecas uz konkrētu profesionālo kvalifikāciju, ko tieši vai netieši ir noteikušas dalībvalstis, ir jānodrošina, ka šādas prasības ir pamatotas ar sabiedrības interešu mērķiem, piemēram, ar mērķiem LESD izpratnē, proti, sabiedriskā kārtība, valsts drošība un sabiedrības veselība, vai ar sevišķi svarīgiem iemesliem, kas skar vispārējas intereses un kas par tādiem atzīti Tiesas judikatūrā. Nepieciešams arī precizēt, ka par sevišķi svarīgiem iemesliem, kas skar vispārējas intereses un kas par tādiem atzīti Tiesas judikatūrā, uzskatāmi arī šādi iemesli: sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālā līdzsvara saglabāšana; patērētāju, pakalpojumu saņēmēju, tostarp garantējot amatniecības darba kvalitāti, un darba ņēmēju aizsardzība, atbilstīgas tiesvedības aizsardzība; tirgus darījumu taisnīguma nodrošināšana; krāpšanas apkarošana, nodokļu nemaksāšanas un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas novēršana un fiskālās uzraudzības efektivitātes aizsardzība; transporta drošība; vides un pilsētvides aizsardzība; dzīvnieku veselība; intelektuālais īpašums; valsts vēstures un mākslas mantojuma nodrošināšana un saglabāšana; sociālās politikas mērķi; un kultūrpolitikas mērķi. Saskaņā ar iedibināto judikatūru tikai ekonomiskas dabas pamatojums, proti, valsts ekonomikas veicināšana, ierobežojot pamatbrīvības, vai tikai administratīvi apsvērumi, piemēram, kontroles vai statistikas informācijas vākšana, nevar tikt uzskatīti par sevišķi svarīgiem iemesliem, kas skar vispārējas intereses.

               (18)

               Dalībvalstu ziņā ir noteikt, kādu aizsardzības līmeni tās vēlas nodrošināt sabiedrības interešu mērķiem, un atbilstīgu reglamentācijas līmeni samērīguma robežās. Tas, ka viena dalībvalsts piemēro stingrākus noteikumus nekā cita, nenozīmē, ka pirmās dalībvalsts noteikumi ir nesamērīgi un tāpēc nesaderīgi ar Savienības tiesību aktiem.

               (19)

               Attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzību saskaņā ar LESD 168. panta 1. punktu visu Savienības politiku un darbību definēšanā un īstenošanā ir jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības līmenis. Šī direktīva pilnībā atbilst minētajam mērķim.

               (20)

               Lai nodrošinātu, ka noteikumi, ko tās ievieš, un grozījumi, ko tās pieņem spēkā esošiem noteikumiem, ir samērīgi, dalībvalstīm būtu jāņem vērā samērīguma novērtēšanas kritēriji un papildu kritēriji, kas attiecas uz reglamentēto profesiju, kura tiek analizēta. Ja dalībvalsts ir nodomājusi reglamentēt profesiju vai grozīt esošos noteikumus, būtu jāņem vērā ar sabiedrības interešu mērķu sasniegšanu saistīto risku būtība, jo īpaši riski pakalpojuma saņēmējiem, tostarp patērētājiem, profesionāļiem vai trešām personām. Būtu arī jāpatur prātā, ka profesionālo pakalpojumu jomā starp patērētājiem un profesionāļiem parasti pastāv informācijas asimetrija, jo profesionāļiem ir augsta līmeņa tehniskās zināšanas, kuru patērētājiem var nebūt.

               (21)

               Prasības saistībā ar profesionālo kvalifikāciju būtu jāuzskata par nepieciešamām vienīgi tad, ja esošie pasākumi, piemēram, produktu drošuma vai patērētāju aizsardzības tiesības, nevar tikt uzskatīti par piemērotiem vai patiesi efektīviem iecerētā mērķa sasniegšanai.

               (22)

               Lai izpildītu samērīguma prasību, pasākumam vajadzētu būt piemērotam, lai nodrošinātu iecerētā mērķa sasniegšanu. Pasākums būtu jāuzskata par piemērotu iecerētā mērķa sasniegšanas nodrošināšanai vienīgi tad, ja tas patiesi atspoguļo centienus sasniegt minēto mērķi konsekventā un sistemātiskā veidā, piemēram, ja salīdzināmā veidā tiek risināti līdzīgi riski, kas attiecas uz noteiktām darbībām, un ja jebkādi izņēmumi attiecībā uz noteiktajiem ierobežojumiem tiek piemēroti saskaņā ar iecerēto mērķi. Turklāt valsts pasākumam būtu jādod reāls ieguldījums iecerēto mērķu sasniegšanā, un tāpēc tad, ja tam nav nekādas ietekmes uz sniegto pamatojumu, tas nebūtu jāuzskata par piemērotu.

               (23)

               Dalībvalstīm būtu pienācīgi jāņem vērā pasākumu kopējā ietekme uz personu brīvu pārvietošanos un pakalpojumu brīvu apriti Savienībā, uz patērētāju izvēli un uz sniegto pakalpojumu kvalitāti. Pamatojoties uz to, dalībvalstīm jo īpaši būtu jānoskaidro, vai ierobežojuma apmērs attiecībā uz piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās ir samērīgs ar iecerēto mērķu nozīmīgumu un gaidāmajiem ieguvumiem.

               (24)

               Dalībvalstīm būtu jāsalīdzina iecerētais valsts pasākums ar alternatīviem un mazāk ierobežojošiem līdzekļiem, kuru rezultātā varētu sasniegt to pašu mērķi, bet tiktu piemēroti mazāki ierobežojumi. Ja pasākumi tiek pamatoti tikai ar patērētāju aizsardzību un identificētie riski skar tikai profesionāļa un patērētāja attiecības un tāpēc tiem nav negatīvas ietekmes uz trešām personām, dalībvalstīm būtu jāizvērtē, vai to mērķi nevarētu sasniegt ar līdzekļiem, kas ir mazāk ierobežojoši nekā darbību rezervēšana profesionāļiem. Piemēram, ja patērētāji var pamatoti izvēlēties – izmantot vai neizmantot kvalificētu speciālistu sniegtos pakalpojumus –, būtu jāizmanto mazāk ierobežojoši līdzekļi, piemēram, profesionālā nosaukuma aizsardzība vai reģistrēšanās profesionālajā reģistrā. Reglamentācija, kas paredz darbību rezervēšanu un aizsargātu profesionālo nosaukumu, būtu jāapsver, ja pasākuma mērķis ir novērst būtiska kaitējuma risku sabiedrības interešu mērķiem, piemēram, sabiedrības veselībai.

               (25)

               Ja tas ir svarīgi no analizējamā pasākuma būtības un satura viedokļa, dalībvalstīm būtu jāņem vērā arī šādi elementi: saistība starp profesijas aptverto profesionālo darbību loku un nepieciešamo profesionālo kvalifikāciju; uzdevumu sarežģītība, jo īpaši saistībā ar nepieciešamās apmācības vai pieredzes apmēru, būtību un ilgumu; dažādu profesionālās kvalifikācijas iegūšanas veidu esamība; vai darbības, kas rezervētas kādiem noteiktiem profesionāļiem, var veikt arī citi profesionāļi; un reglamentētās profesijas praktizēšanā īstenotā autonomijas pakāpe, jo īpaši, ja ar reglamentēto profesiju saistītās darbības veikšanu kontrolē un par to ir atbildīgs pienācīgi kvalificēts profesionālis.

               (26)

               Šajā direktīvā ir ņemta vērā zinātnes un tehnoloģiju attīstība, un tā sekmē iekšējā tirgus pienācīgu darbību, tostarp digitālajā vidē. Ņemot vērā tehnoloģiskos jauninājumus un zinātnes attīstību, vairākām profesijām īpaši nozīmīgi varētu būt atjauninājumi attiecībā uz prasībām piekļuvei darbībai minētajās profesijās, jo īpaši profesionāliem pakalpojumiem, ko sniedz ar elektroniskiem līdzekļiem. Ja dalībvalstis reglamentē profesiju, būtu jāpievērš uzmanība tam, ka zinātnes un tehnoloģiju attīstība varētu mazināt vai palielināt informācijas asimetriju starp profesionāļiem un patērētājiem. Ja zinātnes un tehnoloģiju attīstība rada augstu risku sabiedrības interešu mērķiem, dalībvalstu ziņā ir attiecīgā gadījumā mudināt profesionāļus neatpalikt no minētās attīstības.

               (27)

               Dalībvalstīm būtu vispusīgi jāizvērtē apstākļi, kādos pasākums tiek pieņemts un īstenots, un jo īpaši jāpārbauda jaunu vai grozītu noteikumu ietekme saistībā ar citām prasībām, kas ierobežo piekļuvi darbībai profesijā vai darbošanos tajā. Varētu paredzēt, ka noteiktas darbības var uzsākt un izvērst ar noteikumu, ka ir izpildītas vairākas prasības, piemēram, ar profesijas organizatorisko struktūru saistītie noteikumi, obligāta dalība profesionālā organizācijā vai struktūrā, profesionālās ētikas, pārraudzības un atbildības noteikumi. Tāpēc, novērtējot jaunu vai grozītu aktu ietekmi, dalībvalstīm būtu jāņem vērā esošās profesijas praktizēšanai noteiktās prasības, tostarp prasības, kas attiecas uz pastāvīgu profesionālo izaugsmi, obligātu dalību profesionālā organizācijā vai struktūrā, reģistrācijas vai atļauju shēmu, kvantitatīviem ierobežojumiem, konkrētu juridisko formu un kapitāla daļu vai akciju turēšanu, teritoriālos ierobežojumus, daudznozaru ierobežojumus un nesavietojamības noteikumus, prasības attiecībā uz apdrošināšanas segumu, valodas zināšanu prasības, ciktāl tās nepieciešamas profesijas praktizēšanai, fiksētu minimālo un/vai maksimālo tarifu prasības, un prasības saistībā ar reklāmu.

               (28)

               Papildu prasību ieviešana varētu būt piemērota, lai sasniegtu sabiedrības interešu mērķus. Tas vien, ka to individuālā vai kopējā ietekme būtu jānovērtē, vēl nenozīmē, ka šīs prasības prima facie ir nesamērīgas. Piemēram, pienākums pastāvīgi iesaistīties profesionālajā izaugsmē varētu būt piemērots, lai nodrošinātu, ka profesionāļi seko attīstībai savās attiecīgajās jomās, ciktāl tas neparedz diskriminējošus un nesamērīgus noteikumus, kaitējot jaunpienācējiem. Tāpat par piemērotu varētu uzskatīt obligātu dalību profesionālā organizācijā vai struktūrā, ja valsts minētajām profesionālajām organizācijām vai struktūrām uzticējusi nodrošināt attiecīgos sabiedrības interešu mērķus, piemēram, uzraugot likumīgu profesijas praktizēšanu vai organizējot vai uzraugot pastāvīgu profesionālo apmācību. Ja profesijas neatkarību nevar pienācīgi garantēt ar citiem līdzekļiem, dalībvalstis varētu apsvērt iespēju piemērot aizsardzības pasākumus, piemēram, ierobežojot to personu līdzdalību, kas nav profesionāļi, vai paredzot, ka balsstiesību vairākumam jāpieder personām, kas strādā profesijā, ja vien šādi aizsardzības pasākumi nepārsniedz to, kas ir nepieciešams sabiedrības interešu mērķa aizsargāšanai. Dalībvalstis varētu apsvērt fiksēta minimālā un/vai maksimālā tarifa prasības, kas pakalpojumu sniedzējiem ir jāievēro, jo īpaši attiecībā uz pakalpojumiem, kur tas ir nepieciešams, lai efektīvi piemērotu principu par izmaksu atlīdzināšanu, ciktāl šāds ierobežojums ir samērīgs un ja attiecīgā gadījumā ir paredzētas atkāpes no minimālajiem un/vai maksimālajiem tarifiem. Ja papildu prasību ieviešana dublē prasības, ko dalībvalsts jau ir ieviesusi kontekstā ar citiem noteikumiem vai procedūrām, šādas prasības nevar uzskatīt par samērīgām iecerētā mērķa sasniegšanai.

               (29)

               Saskaņā ar Direktīvas 2005/36/EK II sadaļu dalībvalstis nedrīkst pakalpojumu sniedzējiem, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī un sniedz īslaicīgus un gadījuma rakstura profesionālos pakalpojumus, izvirzīt – piekļuvei darbībai reglamentētā profesijā vai lai darbotos tajā – prasības vai ierobežojumus, kas aizliegti ar minēto direktīvu, piemēram, atļauju saņemšanu no profesionālas organizācijas vai struktūras, reģistrāciju vai dalību tajā vai lai tiem būtu pārstāvji uzņēmējas dalībvalsts teritorijā. Dalībvalstis vajadzības gadījumā var prasīt pakalpojumu sniedzējiem, kuri vēlas sniegt īslaicīgus vai gadījuma rakstura pakalpojumus, sniegt informāciju rakstiskas deklarācijas veidā, ko iesniedz pirms pirmās pakalpojuma sniegšanas, un atjaunināt šo deklarāciju katru gadu. Tāpēc, lai atvieglotu profesionālo pakalpojumu sniegšanu, ir nepieciešams, ņemot vērā pakalpojuma īslaicīguma vai gadījuma raksturu, atkārtoti norādīt, ka prasībām, piemēram, par automātisku pagaidu reģistrāciju vai pro forma dalību profesionālā organizācijā vai struktūrā, iepriekšējām deklarācijām un dokumentiem, kā arī nodevu vai maksu samaksāšanu, vajadzētu būt samērīgām. Šīs prasības nedrīkstētu radīt pakalpojumu sniedzējiem nesamērīgu apgrūtinājumu un nedrīkstētu radīt šķēršļus pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanai vai padarīt to nepievilcīgāku. Dalībvalstīm jo īpaši būtu jānovērtē, vai prasība sniegt noteiktu informāciju un dokumentus saskaņā ar Direktīvu 2005/36/EK un vai iespēja iegūt papildu informāciju, izmantojot administratīvo sadarbību starp dalībvalstīm Iekšējā tirgus informācijas sistēmā, ir samērīga un pietiekama, lai nepieļautu nopietnu risku, ka pakalpojumu sniedzēji apies piemērojamos noteikumus. Šī direktīva tomēr nebūtu jāpiemēro pasākumiem, kas paredzēti, lai nodrošinātu atbilstību piemērojamiem nodarbinātības noteikumiem.

               (30)

               Kā apstiprina iedibinātā judikatūra, cilvēku veselība un dzīvība ieņem pirmo vietu starp interesēm, ko aizsargā LESD. Tāpēc dalībvalstīm būtu pienācīgi jāņem vērā mērķis nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni, novērtējot veselības aprūpes profesiju prasības, piemēram, rezervētas darbības, aizsargāts profesionālais nosaukums, nepārtraukta profesionālā attīstība vai noteikumi par profesijas organizatorisko struktūru, profesionālā ētika un pārraudzība, vienlaikus ievērojot minimālās apmācības prasības, kas noteiktas Direktīvā 2005/36/EK. Dalībvalstīm jo īpaši būtu jānodrošina, ka veselības aprūpes profesiju reglamentācija, kas skar sabiedrības veselību un pacientu drošību, ir samērīga un palīdz nodrošināt piekļuvi veselības aprūpei, kas ir viena no Hartā atzītām pamattiesībām, kā arī drošu, augstas kvalitātes un efektīvu veselības aprūpi iedzīvotājiem to teritorijā. Izstrādājot politiku attiecībā uz veselības aprūpes pakalpojumiem, būtu jāņem vērā nepieciešamība nodrošināt pieejamību, pakalpojuma augstu kvalitāti un pienācīgu un drošu apgādi ar zālēm saskaņā ar sabiedrības veselības vajadzībām attiecīgās dalībvalsts teritorijā, kā arī nepieciešamība nodrošināt veselības aprūpes speciālistu profesionālo neatkarību. Attiecībā uz veselības aprūpes profesiju reglamentācijas pamatojumu dalībvalstīm būtu jāņem vērā mērķis nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni, tostarp pieejamību un augstas kvalitātes veselības aprūpi iedzīvotājiem, un pienācīgu un drošu apgādi ar zālēm, ņemot vērā rīcības brīvību, kas minēta šīs direktīvas 1. pantā.

               (31)

               Iekšējā tirgus pienācīgai darbībai ir svarīgi nodrošināt, ka dalībvalstis pirms tādu jaunu prasību ieviešanas vai esošo prasību grozīšanas, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, sniedz informāciju iedzīvotājiem, pārstāvošajām asociācijām un citām attiecīgajām ieinteresētajām personām, tostarp sociālajiem partneriem. Dalībvalstīm būtu jāiesaista visas ieinteresētās puses un jādod tām iespēja paust savu viedokli. Attiecīgos un piemērotos gadījumos dalībvalstīm būtu jāveic sabiedriskā apspriešana saskaņā ar valsts procedūrām.

               (32)

               Dalībvalstīm būtu pilnībā jāņem vērā arī pilsoņu tiesības uz tiesu pieejamību, ko garantē Hartas 47. pants un Līguma par Eiropas Savienību (LES) 19. panta 1. punkts. No tā izriet, ka saskaņā ar valsts tiesībās noteiktajām procedūrām un konstitucionālajiem principiem valsts tiesām būtu jāspēj izvērtēt, vai prasības, kas ietilpst šīs direktīvas darbības jomā, ir samērīgas, lai nodrošinātu katrai fiziskai vai juridiskai personai tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pret ierobežojumiem, kas attiecas uz brīvību izvēlēties profesiju, brīvību veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus.

               (33)

               Lai apmainītos ar informāciju par paraugpraksi, dalībvalstīm būtu jāveic nepieciešamie pasākumi nolūkā mudināt sniegt pienācīgu un regulāri atjauninātu informāciju citām dalībvalstīm par profesiju reglamentāciju, kā arī par šādas reglamentācijas ietekmi. Komisijai būtu jāveicina minētā apmaiņa.

               (34)

               Lai palielinātu pārredzamību un veicinātu samērīguma novērtējumus, pamatojoties uz salīdzināmiem kritērijiem, dalībvalstu iesniegtajai informācijai, neskarot LESD 346. pantu, vajadzētu būt viegli pieejamai reglamentēto profesiju datubāzē, lai citas dalībvalstis un ieinteresētās personas varētu iesniegt Komisijai un attiecīgajām dalībvalstīm savus apsvērumus. Komisijai minētie apsvērumi būtu pienācīgi jāņem vērā kopsavilkuma ziņojumā, ko sagatavo saskaņā ar Direktīvu 2005/36/EK.

               (35)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus, proti, nodrošināt iekšējā tirgus pienācīgu darbību un novērst nesamērīgus ierobežojumus attiecībā uz piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet rīcības mēroga dēļ tos var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai,

         IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Priekšmets
   Lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu darbību, šajā direktīvā ir paredzēti kopīgi pamatnoteikumi attiecībā uz samērīguma novērtēšanu pirms tādu jaunu normatīvo vai administratīvo aktu ieviešanas vai esošo grozīšanas, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, vienlaikus nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni. Tā neskar dalībvalstu kompetenci, ja nav veikta saskaņošana, un to rīcības brīvību lemt, vai un kādā veidā reglamentēt profesiju, nepārkāpjot nediskriminēšanas un samērīguma principus.
   2. pants
   Darbības joma
   1.   Šo direktīvu piemēro dalībvalstu normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, vai to veikšanu kādā noteiktā veidā, ieskaitot profesionālo nosaukumu izmantošanu un profesionālās darbības, kuras atļauts veikt, izmantojot šādu nosaukumu, kas ir Direktīvas 2005/36/EK darbības jomā.
   2.   Ja īpašas prasības saistībā ar konkrētas profesijas reglamentāciju ir noteiktas atsevišķā Savienības tiesību aktā, kas neatstāj dalībvalstīm iespēju izvēlēties precīzu veidu, kā tās transponēt, attiecīgos šīs direktīvas noteikumus nepiemēro.
   3. pants
   Definīcijas
   Šajā direktīvā piemēro Direktīvā 2005/36/EK noteiktās definīcijas.
   Papildus piemēro šādas definīcijas:

               a)

               “aizsargāts profesionālais nosaukums” ir profesijas reglamentācijas forma, atbilstīgi kurai profesionālās darbības vai profesionālo darbību kopuma nosaukuma izmantošana ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem ir tieši vai netieši pakļauta prasībai pēc konkrētas profesionālās kvalifikācijas un ja par nepienācīgu minētā nosaukuma izmantošanu piemēro sankcijas;

               b)

               “rezervētas darbības” ir profesijas reglamentācijas forma, atbilstīgi kurai tiesības veikt profesionālo darbību vai profesionālo darbību kopumu ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem ir tieši vai netieši rezervētas reglamentētas profesijas locekļiem, kam ir konkrēta profesionālā kvalifikācija, tostarp, ja šī darbība ir kopīga arī citām reglamentētām profesijām.

         4. pants
   Jauno pasākumu ietekmes iepriekšējs novērtējums un uzraudzība
   1.   Dalībvalstis saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem veic samērīguma novērtēšanu pirms tam, kad tiek ieviesti jauni vai grozīti esošie normatīvie vai administratīvie akti, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās.
   2.   Šā panta 1. punktā minētās novērtēšanas apjoms ir samērīgs ar minēto aktu būtību, saturu un ietekmi.
   3.   Visiem 1. punktā minētajiem aktiem pievieno pietiekami detalizēti izstrādātu paskaidrojumu, lai būtu iespējams novērtēt atbilstību samērīguma principam.
   4.   Iemeslus, lai uzskatītu, ka 1. punktā minētais akts ir pamatots un samērīgs, pamato ar kvalitatīviem un, ja tas ir iespējams un ir būtiski, arī ar kvantitatīviem elementiem.
   5.   Dalībvalstis nodrošina, ka 1. punktā minētā novērtēšana tiek veikta objektīvi un neatkarīgi.
   6.   Dalībvalstis pēc pieņemšanas pārrauga to jauno vai grozīto normatīvo vai administratīvo aktu atbilstību samērīguma principam, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, pievēršot pienācīgu uzmanību visām pārmaiņām, kas notikušas kopš attiecīgo aktu pieņemšanas.
   5. pants
   Nediskriminēšana
   Kad tiek ieviesti jauni vai grozīti esošie normatīvie vai administratīvie akti, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, dalībvalstis nodrošina, ka minētie akti nav ne tieši, ne netieši diskriminējoši, pamatojoties uz valstspiederību vai dzīvesvietu.
   6. pants
   Pamatojums, ņemot vērā sabiedrības interešu mērķus
   1.   Dalībvalstis nodrošina, ka normatīvie un administratīvie akti, kuri ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās un kurus tās ir paredzējušas ieviest, un grozījumi, kurus tās paredzējušas veikt spēkā esošajos aktos, ir pamatoti, ņemot vērā sabiedrības interešu mērķus.
   2.   Dalībvalstis jo īpaši izvērtē, vai 1. punktā minētajiem aktiem ir objektīvs pamatojums, ņemot vērā sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības mērķus vai sevišķi svarīgus iemeslus saistībā ar sabiedrības interesēm, tādus kā sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālā līdzsvara saglabāšana; patērētāju, pakalpojumu saņēmēju un darba ņēmēju aizsardzība; atbilstīgas tiesvedības nodrošināšana; tirgus darījumu taisnīguma nodrošināšana; krāpšanas apkarošana, nodokļu nemaksāšanas un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas novēršana un fiskālās uzraudzības efektivitātes aizsargāšana; transporta drošība; vides un pilsētvides aizsardzība; dzīvnieku veselība; intelektuālais īpašums; valsts vēstures un mākslas mantojuma nodrošināšana un saglabāšana; sociālās politikas mērķi; un kultūrpolitikas mērķi.
   3.   Tikai ekonomiskas dabas pamatojumu vai tikai administratīvus iemeslus neuzskata par sevišķi svarīgiem iemesliem saistībā ar sabiedrības interesēm, ar ko var pamatot ierobežojumus attiecībā uz piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās.
   7. pants
   Samērīgums
   1.   Dalībvalstis nodrošina, ka normatīvie vai administratīvie akti, ko tās ievieš un kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, un grozījumi, ko tās veic spēkā esošajos aktos, ir piemēroti iecerētā mērķa sasniegšanas nodrošināšanai un paredz tikai to, kas ir vajadzīgs minētā mērķa sasniegšanai.
   2.   Minētajā nolūkā dalībvalstis pirms 1. punktā minēto aktu pieņemšanas izvērtē:

               a)

               ar sabiedrības interešu mērķu sasniegšanu saistīto risku būtību, jo īpaši riskus pakalpojuma saņēmējiem, tostarp patērētājiem, profesionāļiem vai trešām personām;

               b)

               vai spēkā esošās speciālās vai vispārīgākas dabas normas, piemēram, tās, kas ietvertas tiesību aktos produktu nekaitīguma jomā vai patērētāju aizsardzības jomā, nav pietiekamas, lai nodrošinātu iecerētā mērķa sasniegšanu;

               c)

               aktu piemērotību, proti, vai tie ir piemēroti iecerētā mērķa sasniegšanai un vai tie patiesi ataino minēto mērķi konsekventā un sistemātiskā veidā un tādējādi risina identificētos riskus līdzīgā veidā kā salīdzināmās darbībās;

               d)

               ietekmi uz personu brīvu pārvietošanos un pakalpojumu brīvu apriti Savienībā, uz patērētāju izvēli un uz sniegto pakalpojumu kvalitāti;

               e)

               iespēju izmantot mazāk ierobežojošus līdzekļus sabiedrības interešu mērķu sasniegšanai; piemērojot šo punktu, ja aktus pamato tikai ar patērētāju aizsardzību un ja identificētie riski attiecas tikai uz profesionāļa un patērētāja attiecībām, tādējādi negatīvi neietekmējot trešās personas, dalībvalstis jo īpaši novērtē, vai mērķi var sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem nekā darbību rezervēšana;

               f)

               jauno vai grozīto aktu ietekmi apvienojumā ar citiem aktiem, ar ko ierobežo piekļuvi darbībai profesijā vai darbošanos tajā, un jo īpaši to, kā jaunie vai grozītie akti apvienojumā ar citām prasībām sekmē tā paša sabiedrības interešu mērķa sasniegšanu un vai tie ir nepieciešami tā sasniegšanai.

         Dalībvalstis apsver arī šādus turpmāk minētus elementus, ja tie attiecas uz ieviestā vai grozītā akta būtību vai saturu:

               a)

               saistība starp profesijas aptverto vai tai rezervēto darbību loku un nepieciešamo profesionālo kvalifikāciju;

               b)

               saistība starp attiecīgo uzdevumu sarežģītību un vajadzību to veicējiem iegūt konkrētu profesionālo kvalifikāciju, jo īpaši attiecībā uz nepieciešamās apmācības vai pieredzes apmēru, būtību un ilgumu;

               c)

               iespēju iegūt profesionālo kvalifikāciju alternatīvā ceļā;

               d)

               vai un kāpēc darbības, kas rezervētas kādām noteiktām profesijām, var vai nevar būt kopīgas arī citām profesijām;

               e)

               kāda ir reglamentētās profesijas autonomijas pakāpe un kā organizatoriskie un pārraudzības pasākumi ietekmē izvirzīto mērķu sasniegšanu, jo īpaši, ja ar reglamentēto profesiju saistītās darbības veikšanu kontrolē un par to ir atbildīgs pienācīgi kvalificēts profesionālis;

               f)

               zinātnes un tehnoloģiju attīstību, kas var efektīvi mazināt vai palielināt informācijas asimetriju starp profesionāļiem un patērētājiem;

         3.   Piemērojot 2. punkta pirmās daļas f) apakšpunktu, dalībvalstis novērtē jauno vai grozīto aktu iespējamo ietekmi apvienojumā ar vienu vai vairākām prasībām, paturot prātā, ka šāda ietekme var būt gan pozitīva, gan negatīva, un jo īpaši novērtē:

               a)

               rezervētās darbības, aizsargātu profesionālo nosaukumu vai cita veida reglamentāciju Direktīvas 2005/36/EK 3. panta 1. punktā a) apakšpunkta nozīmē;

               b)

               pienākumus pastāvīgi pilnveidot profesionālo izaugsmi;

               c)

               noteikumus, kas attiecas uz profesijas organizatorisko struktūru, profesionālo ētiku un pārraudzību;

               d)

               obligātu dalību profesionālā organizācijā vai struktūrā, reģistrācijas vai atļauju shēmas, jo īpaši, ja tiek prasīts, ka ir jābūt konkrētai profesionālai kvalifikācijai;

               e)

               kvantitatīvus ierobežojumus, jo īpaši prasības, kas ierobežo praktizēšanas atļauju skaitu vai kas nosaka to darbinieku, vadītāju vai pārstāvju minimālo vai maksimālo skaitu, kam ir konkrēta profesionālā kvalifikācija;

               f)

               konkrētas juridiskās formas prasības vai prasības, kas attiecas uz uzņēmuma kapitāla daļu vai akciju turēšanu vai vadību, tiktāl, cik šīs prasības ir tieši saistītas ar reglamentētās profesijās īstenošanu;

               g)

               teritoriālus ierobežojumus, tostarp, ja dažādās dalībvalsts teritorijas daļās profesija tiek reglamentēta veidā, kas atšķiras no reglamentēšanas veida citās daļās;

               h)

               prasības, kas ierobežo reglamentētās profesijas īstenošanu kopīgi vai partnerībā, kā arī nesavietojamības noteikumus;

               i)

               prasības saistībā ar apdrošināšanas segumu vai citiem individuāliem vai kolektīviem profesionālās atbildības aizsardzības līdzekļiem;

               j)

               prasības saistībā ar valodas zināšanām, ciktāl tās nepieciešamas profesijas praktizēšanai;

               k)

               noteiktas minimālā un/vai maksimālā tarifa prasības;

               l)

               reklāmai piemērojamās prasības.

         4.   Pirms jaunu aktu ieviešanas vai esošo aktu grozīšanas dalībvalstis turklāt nodrošina, ka samērīguma principam atbilst konkrētās prasības saistībā ar īslaicīgu vai gadījuma rakstura pakalpojumu sniegšanu, kas paredzētas Direktīvas 2005/36/EK II sadaļā, tostarp:

               a)

               automātiska pagaidu reģistrācija vai pro forma dalība profesionālā organizācijā vai struktūrā, kas minēta Direktīvas 2005/36/EK 6. panta pirmās daļas a) apakšpunktā;

               b)

               iepriekšēja deklarācija saskaņā ar Direktīvas 2005/36/EK 7. panta 1. punktu, nepieciešamie dokumenti saskaņā ar minētā panta 2. punktu vai jebkāda cita līdzvērtīga prasība;

               c)

               pakalpojumu sniedzējam izvirzītas maksas vai cita maksājuma samaksāšana saistībā ar administratīvām procedūrām, kas saistītas ar piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās.

         Šo punktu nepiemēro pasākumiem, kas paredzēti, lai nodrošinātu atbilstību piemērojamiem nodarbinātības noteikumiem, ko dalībvalstis piemēro saskaņā ar Savienības tiesībām.
   5.   Ja šajā pantā minētie akti attiecas uz veselības aprūpes profesiju reglamentāciju un skar pacientu drošību, dalībvalstis ņem vērā mērķi nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni.
   8. pants
   Ieinteresēto personu informēšana un iesaistīšana
   1.   Pirms tiek ieviesti jauni vai grozīti esošie normatīvie vai administratīvie akti, kas ierobežo piekļuvi darbībai reglamentētās profesijās vai darbošanos tajās, dalībvalstis, izmantojot atbilstīgus līdzekļus, dara informāciju pieejamu iedzīvotājiem, pakalpojumu saņēmējiem un citām attiecīgajām ieinteresētajām personām, tostarp tām, kas nav attiecīgās profesijas pārstāvji.
   2.   Dalībvalstis pienācīgi iesaista visas ieinteresētās personas un dod tām iespēju paust savu viedokli. Attiecīgos un piemērotos gadījumos dalībvalstis veic sabiedrisko apspriešanu saskaņā ar valsts procedūrām.
   9. pants
   Efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis
   Dalībvalstis nodrošina, ka saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētām procedūrām ir pieejams efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis attiecībā uz jautājumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva.
   10. pants
   Informācijas apmaiņa starp dalībvalstīm
   1.   Lai efektīvi piemērotu šo direktīvu, dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai veicinātu informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm par jautājumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva, un par to, kādā konkrētā veidā tās reglamentē kādu profesiju, vai par šādas reglamentācijas sekām. Komisija veicina šādu informācijas apmaiņu.
   2.   Piemērojot 1. punktu, dalībvalstis informē Komisiju par to, kuras valsts iestādes ir atbildīgas par informācijas nosūtīšanu un saņemšanu.
   11. pants
   Pārredzamība
   1.   Iemeslus, kuri ļauj uzskatīt, ka saskaņā ar šo direktīvu novērtētie akti ir pamatoti un samērīgi, un kuri kopā ar attiecīgajiem aktiem ir jāpaziņo Komisijai saskaņā ar Direktīvas 2005/36/EK 59. panta 5. punktu, dalībvalstis reģistrē reglamentēto profesiju datubāzē, kas minēta Direktīvas 2005/36/EK 59. panta 1. punktā, un Komisija pēc tam tos dara publiski pieejamus.
   2.   Dalībvalstis un citas ieinteresētās personas var iesniegt apsvērumus Komisijai vai dalībvalstij, kas paziņoja par aktiem un par iemesliem, kāpēc tā uzskata, ka tie ir pamatoti un samērīgi. Šos apsvērumus Komisija pienācīgi ņem vērā kopsavilkuma ziņojumā, ko sagatavo saskaņā ar Direktīvas 2005/36/EK 59. panta 8. punktu.
   12. pants
   Pārskatīšana
   1.   Komisija līdz 2024. gada 18. janvārim un pēc tam ik pēc pieciem gadiem iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu par šīs direktīvas īstenošanu un izpildi, tostarp norādot tās darbības jomu un efektivitāti.
   2.   Attiecīgā gadījumā 1. punktā minētajam ziņojumam pievieno atbilstīgus priekšlikumus.
   13. pants
   Transponēšana
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas nepieciešami, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, līdz 2020. gada 30. jūlijam. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāmas šādas atsauces.
   2.   Dalībvalstis paziņo Komisijai valsts tiesību aktu galveno noteikumu tekstu, ko tās pieņem jomā, uz ko attiecas šī direktīva.
   14. pants
   Stāšanās spēkā
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   15. pants
   Adresāti
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Briselē, 2018. gada 28. jūnijā

            Eiropas Parlamenta vārdā –

            priekšsēdētājs

         A. TAJANI

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētāja

         L. PAVLOVA

      (1)  OV C 288, 31.8.2017., 43. lpp.

      (2)  Eiropas Parlamenta 2018. gada 14. jūnija nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta) un Padomes 2018. gada 21. jūnija lēmums.

      (3)  Tiesas 1995. gada 30. novembra spriedums lietā Gebhard, C-55/94, ECLI:EU:C:1995:411, 37. punkts.

      (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV L 255, 30.9.2005., 22. lpp.).


title: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2017/2102 (2017. gada 15. novembris), ar ko groza Direktīvu 2011/65/ES par dažu bīstamu vielu izmantošanas ierobežošanu elektriskās un elektroniskās iekārtās (Dokuments attiecas uz EEZ. )

text:
               21.11.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 305/8

         EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA (ES) 2017/2102
   (2017. gada 15. novembris),
   ar ko groza Direktīvu 2011/65/ES par dažu bīstamu vielu izmantošanas ierobežošanu elektriskās un elektroniskās iekārtās
   (Dokuments attiecas uz EEZ)
   EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 114. pantu,
   ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
   pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,
   ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),
   pēc apspriešanās ar Reģionu komiteju,
   saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (2),
   tā kā:

               (1)

               Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/65/ES (3) par dažu bīstamu vielu izmantošanas ierobežošanu elektriskās un elektroniskās iekārtās (EEI) satur prasību, ka Komisija pārbauda vajadzību grozīt minētās direktīvas piemērošanas jomu attiecībā uz tajā iekļautajām EEI un vajadzības gadījumā iesniedz leģislatīvā akta priekšlikumu par jebkādiem papildu izņēmumiem saistībā ar attiecīgo EEI.

               (2)

               Būtu jāveicina EEI otrreizējā tirgus operācijas, kas ietver remontu, rezerves daļu nomaiņu, atjaunošanu un atkārtotu izmantošanu, kā arī modernizāciju, lai veicinātu aprites ekonomiku Eiropas Savienībā. Būtu jānodrošina cilvēku veselības un vides augsta līmeņa aizsardzība, tostarp videi nekaitīga reģenerācija un EEI atkritumu apglabāšana. Būtu jāizvairās no nevajadzīga administratīvā sloga tirgus dalībniekiem. Direktīva 2011/65/ES ļauj EEI, kas neietilpa iepriekšējās Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/95/EK (4) darbības jomā, bet kuras neatbilstu Direktīvas 2011/65/ES prasībām, darīt pieejamas tirgū vēl līdz 2019. gada 22. jūlija m. Tomēr pēc minētās dienas neatbilstīgu EEI pirmā laišana tirgū un otrreizējā tirgus darbības ar tām ir aizliegtas. Šāds otrreizējā tirgus darbību aizliegums ir pretrunā vispārējiem principiem, kas ir pamatā Savienības pasākumiem par tiesību aktu tuvināšanu, kuri attiecas uz ražojumiem, un tāpēc būtu jāsvītro.

               (3)

               Noteiktas nišas ražojumu grupas būtu jāizslēdz no Direktīvas 2011/65/ES darbības jomas, jo to iekļaušana nedotu nozīmīgu labumu videi vai veselībai un radītu neatrisināmas atbilstības problēmas vai tirgus kropļojumus, ko nevar efektīvi novērst, izmantojot atbrīvojuma mehānismu, kas paredzēts minētajā direktīvā.

               (4)

               Ērģeļu stabules būvē, izmantojot īpaša veida svina sakausējumu, kuram līdz šim nav atrasta alternatīva. Vairākums ērģeļu ar stabulēm gadsimtiem ilgi atrodas vienā un tajā pašā vietā un ļoti reti tiek mainītas. Tāpēc ērģeles ar stabulēm būtu jāizslēdz no Direktīvas 2011/65/ES darbības jomas, jo to iekļaušana nedotu nozīmīgu labumu attiecībā uz svina aizstāšanu.

               (5)

               Direktīva 2011/65/ES neattiecas uz autoceļiem neparedzētu mobilo tehniku, kurai ir iebūvēta piedziņa un kura paredzēta tikai profesionālām vajadzībām. Tomēr dažus autoceļiem neparedzētas mobilās tehnikas veidus ražo divās versijās vienā un tajā pašā ražošanas līnijā, un vienīgā atšķirība ir to piedziņas avots (iekšējs vai ārējs). Saskaņā ar minēto direktīvu abām minētajām versijām būtu jāpiemēro vienādas prasības. Tāpēc no Direktīvas 2011/65/ES darbības jomas būtu jāizslēdz arī autoceļiem neparedzēta mobilā tehnika ar vilces piedziņu, ko darbina ārējs barošanas avots.

               (6)

               Visām attiecīgajām EEI kategorijām, kā noteikts Direktīvas 2011/65/ES I pielikumā, būtu skaidri jāprecizē nosacījumi atbrīvojuma piešķiršanai tām atkārtoti izmantotām rezerves daļām, kas atgūtas no EEI. Līdzīgi – tā kā atbrīvojumi no ierobežojuma attiecībā uz dažu bīstamu vielu izmantošanu būtu jānosaka uz ierobežotu laiku – būtu arī skaidri jāprecizē maksimālais atbrīvojuma termiņš visām attiecīgajām EEI kategorijām, tostarp 11. kategorijai.

               (7)

               Ja iesniegts pieteikums par atbrīvojuma pagarināšanu, Komisijai ir jāpieņem lēmums ne vēlāk kā sešus mēnešus pirms spēkā esošā atbrīvojuma termiņa beigām, ja vien īpašu apstākļu dēļ nav noteikts cits termiņš. Nav noteikts termiņš, kādā Komisijai jāpieņem lēmums attiecībā uz pieteikumiem par jauniem atbrīvojumiem. Saskaņā ar Komisijas 2016. gada 18. aprīļa ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par to, kā tiek īstenotas pilnvaras pieņemt deleģētos aktus, kas Komisijai piešķirtas saskaņā ar Direktīvu 2011/65/ES, praksē ir izrādījies, ka minētais termiņš nav īstenojams, jo ir vajadzīgi vairāki obligāti procedūras posmi, lai izvērtētu pieteikumu par atbrīvojuma pagarināšanu. Kaut arī termiņš nesniedz papildu vērtību spēkā esošajai pārbaudes procedūrai attiecībā uz to, kā izvērtēt pieteikumu par atbrīvojuma pagarināšanu, tas rada neskaidrības uzņēmumiem un citām ieinteresētajām personām, jo tas nav praktiski izpildāms. No otras puses, darījumdarbības nepārtrauktība ir nodrošināta, jo tirgus dalībnieki spēj paļauties uz jau piešķirto atbrīvojumu, kas paliek spēkā, kamēr tiek pieņemts lēmums par pieteikumu atbrīvojuma pagarināšanai. Tāpēc noteikums par termiņu būtu jāsvītro. Tomēr Komisijai īsā laikā pēc pieteikuma saņemšanas būtu jāpaziņo pieteikuma iesniedzējam, dalībvalstīm un Eiropas Parlamentam, kādā termiņā tā pieņems savu lēmumu par pieteikumu. Turklāt Direktīvas 2011/65/ES vispārējas pārskatīšanas procesā, ko ne vēlāk kā 2021. gada 22. jūlijā veic Komisija, būtu jānosaka arī praktiski izpildāms termiņš Komisijai lēmuma pieņemšanai pirms attiecīgā atbrīvojuma termiņa beigām attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojuma pagarināšanu.

               (8)

               Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus – veicināt cilvēku veselības aizsardzību un EEI atkritumu reģenerāciju un apglabāšanu, kas nekaitē videi, tādēļ ierobežojot bīstamu vielu izmantošanu EEI, – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, jo tajās pieņemti atšķirīgi tiesību akti vai administratīvi pasākumi varētu radīt šķēršļus tirdzniecībai un izkropļot konkurenci Savienībā un tādējādi tieši ietekmēt iekšējā tirgus darbību, bet šīs direktīvas mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, ņemot vērā problēmas mērogu un ietekmi, kuru tā varētu atstāt uz citiem Savienības tiesību aktiem par atkritumu reģenerāciju un apglabāšanu un uz kopēju interešu jomām, piemēram, cilvēku veselības aizsardzību, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai,

         IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.
   1. pants
   Direktīvu 2011/65/ES groza šādi:

               1)

               direktīvas 2. pantu groza šādi:

                           a)

                           panta 2. punktu svītro;

                           b)

                           panta 4. punktam pievieno šādu apakšpunktu:

                                       “k)

                                       ērģeles ar stabulēm.”;

               2)

               direktīvas 3. panta 28. punktu aizstāj ar šādu:

                           “28)

                           “autoceļiem neparedzēta mobilā tehnika, kas ir paredzēta tikai profesionālām vajadzībām” ir tehnika ar iebūvētu piedziņu vai vilces piedziņu, ko darbina ārējs barošanas avots un kuras ekspluatācija paredz mobilitāti un nepārtrauktu vai daļēji nepārtrauktu kustību starp fiksētām darba vietām darba laikā, un kura ir paredzēta tikai profesionālām vajadzībām.”;

               3)

               direktīvas 4. pantu groza šādi:

                           a)

                           panta 3. punktu aizstāj ar šādu:
                           “3.   Panta 1. punktu piemēro medicīnas ierīcēm un monitoringa un kontroles instrumentiem, kas laisti tirgū no 2014. gada 22. jūlija, medicīnas ierīcēm in vitro diagnostikai, kas laistas tirgū no 2016. gada 22. jūlija, rūpnieciskā monitoringa un kontroles instrumentiem, kas laisti tirgū no 2017. gada 22. jūlija, un visām pārējām EEI, kas neietilpa Direktīvas 2002/95/EK darbības jomā un kas laistas tirgū no 2019. gada 22. jūlija.”;

                           b)

                           panta 4. punktā iekļauj šādu apakšpunktu:

                                       “ea)

                                       visās pārējās EEI, kas neietilpa Direktīvas 2002/95/EK darbības jomā un kas laistas tirgū pirms 2019. gada 22. jūlija;”;

                           c)

                           panta 5. punktu aizstāj ar šādu:
                           “5.   Ar noteikumu, ka rezerves daļu atkārtota izmantošana notiek revidējamās slēgta cikla uzņēmumu mijmaiņas sistēmās un par atkārtoto izmantošanu ir paziņots patērētājam, panta 1. punktu nepiemēro atkārtoti izmantotām rezerves daļām:

                                       a)

                                       kas atgūtas no EEI, kuras laistas tirgū pirms 2006. gada 1. jūlija un izmantotas EEI, kas laistas tirgū pirms 2016. gada 1. jūlija;

                                       b)

                                       kas atgūtas no medicīnas ierīcēm vai monitoringa un kontroles instrumentiem, kuri laisti tirgū pirms 2014. gada 22. jūlija un izmantoti EEI, kas laistas tirgū pirms 2024. gada 22. jūlija;

                                       c)

                                       kas atgūtas no medicīnas ierīcēm in vitro diagnostikai, kuras laistas tirgū pirms 2016. gada 22. jūlija un izmantotas EEI, kas laistas tirgū pirms 2026. gada 22. jūlija;

                                       d)

                                       kas atgūtas no rūpnieciskiem monitoringa un kontroles instrumentiem, kuri laisti tirgū pirms 2017. gada 22. jūlija un izmantoti EEI, kas laistas tirgū pirms 2027. gada 22. jūlija;

                                       e)

                                       kas atgūtas no visām EEI, kuras ir ārpus Direktīvas 2002/95/EK darbības jomas un laistas tirgū pirms 2019. gada 22. jūlija, un izmantotas EEI, kas laistas tirgū pirms 2029. gada 22. jūlija.”;

               4)

               direktīvas 5. pantu groza šādi:

                           a)

                           panta 2. punkta otro daļu aizstāj ar šādu:
                           “Atbrīvojumiem, kas III pielikumā noteikti 2011. gada 21. jūlijā, ja vien nav noteikts īsāks laikposms, maksimālais derīguma termiņš, kuru var pagarināt, ir:

                                       a)

                                       attiecībā uz I pielikuma 1. līdz 7. kategoriju un 10. kategoriju – pieci gadi, sākot no 2011. gada 21. jūlija;

                                       b)

                                       attiecībā uz I pielikuma 8. un 9. kategoriju – septiņi gadi, sākot no 4. panta 3. punktā norādītajiem datumiem; un

                                       c)

                                       attiecībā uz I pielikuma 11. kategoriju – pieci gadi, sākot no 2019. gada 22. jūlija.”;

                           b)

                           panta 4. punktā iekļauj šādu apakšpunktu:

                                       “ba)

                                       vienā mēnesī pēc pieteikuma saņemšanas paziņo pieteikuma iesniedzējam, dalībvalstīm un Eiropas Parlamentam sava lēmuma par pieteikumu pieņemšanas grafiku;”;

                           c)

                           panta 5. punkta otrās daļas pirmo teikumu svītro.

         2. pants
   1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, līdz 2019. gada 12. jūnijam. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.
   Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā izdarāma šāda atsauce.
   2.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to valsts tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
   3. pants
   Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
   4. pants
   Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.

      Strasbūrā, 2017. gada 15. novembrī

            Eiropas Parlamenta vārdā –

            priekšsēdētājs

         A. TAJANI

            Padomes vārdā –

            priekšsēdētājs

         M. MAASIKAS

      (1)  OV C 345, 13.10.2017., 110. lpp.

      (2)  Eiropas Parlamenta 2017. gada 3. oktobra nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta) un Padomes 2017. gada 23. oktobra lēmums.

      (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/65/ES (2011. gada 8. jūnijs) par dažu bīstamu vielu izmantošanas ierobežošanu elektriskās un elektroniskās iekārtās (OV L 174, 1.7.2011., 88. lpp.).

      (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/95/EK (2003. gada 27. janvāris) par dažu bīstamu vielu izmantošanas ierobežošanu elektriskās un elektroniskās iekārtās (OV L 37, 13.2.2003., 19. lpp.).