				|

		52014PC0685

			Preporuka za ODLUKU VIJEĆA u pogledu pristupanja Hrvatske Konvenciji od 29. svibnja 2000. utvrđenoj od strane Vijeća u skladu s člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među državama članicama Europske unije i njezinom Protokolu od 16. listopada 2001. /* COM/2014/0685 final - 2014/0321 (NLE) */

			   	OBRAZLOŽENJE
Aktom o uvjetima pristupanja Republike
Hrvatske Europskoj uniji iz 2012.[1]
pojednostavnjeno je njezino pristupanje konvencijama i protokolima koje su
sklopile države članice na temelju članka 34. Ugovora o
Europskoj uniji (bivši članak K.3. UEU-a). Pregovori o posebnim
protokolima o pridruživanju i njihovo sklapanje (koje bi trebalo ratificirati
28 država članica) više nisu potrebni: u članku 3.
stavcima 4. i 5. Akta o pristupanju jednostavno se navodi da Hrvatska
pristupa konvencijama i protokolima na temelju Akta.
Prema članku 3. stavcima 4. i
5. Akta o pristupanju Vijeće donosi odluku o datumu stupanja na snagu tih
konvencija u odnosu na Hrvatsku i o provedbi svih prilagodbi potrebnih radi
pristupanja te nove članice tim konvencijama (uključujući barem
donošenje tih konvencija na hrvatskom jeziku tako da ta jezična
inačica bude „jednako vjerodostojna”). Vijeće djeluje na temelju
preporuke Komisije nakon savjetovanja s Europskim parlamentom.
U Prilogu I. Aktu o pristupanju navedeno
je šest konvencija i protokola u području pravosuđa i unutarnjih
poslova.
Popis uključuje Konvenciju od
29. svibnja 2000. utvrđenu od strane Vijeća u skladu s
člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji o uzajamnoj pravnoj pomoći
u kaznenim stvarima među državama članicama Europske unije i Protokol
od 16. listopada 2001. utvrđen od strane Vijeća u skladu s
člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji uz Konvenciju o uzajamnoj
pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među državama članicama Europske
unije.
Svrha je Preporuka Komisije za Odluku
Vijeća provesti prilagodbe potrebne radi pristupanja Hrvatske prethodno
navedenoj Konvenciji i Protokolu u skladu s člankom 3.
stavcima 4. i 5. Akta o pristupanju.
2014/0321 (NLE)
Preporuka za
ODLUKU VIJEĆA
u pogledu pristupanja Hrvatske Konvenciji od
29. svibnja 2000. utvrđenoj od strane Vijeća u skladu s
člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji o uzajamnoj pravnoj pomoći
u kaznenim stvarima među državama članicama Europske unije i njezinom
Protokolu od 16. listopada 2001.
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o Europskoj
uniji,
uzimajući u obzir Akt o pristupanju
Hrvatske, a posebno njegov članak 3. stavke 4. i 5.,
uzimajući u obzir preporuku Komisije[2],
uzimajući u obzir mišljenje Europskog
parlamenta[3],
budući da:
(1)       Konvencija utvrđena od strane Vijeća u skladu s
člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji o uzajamnoj pravnoj pomoći u
kaznenim stvarima među državama članicama Europske unije (dalje u
tekstu „Konvencija o uzajamnoj pravnoj pomoći”) potpisana je u Bruxellesu
29. svibnja 2000. i stupila je na snagu 23. kolovoza 2005.
(2)       Konvencija o uzajamnoj
pravnoj pomoći dopunjena je Protokolom o uzajamnoj pravnoj pomoći od
16. listopada 2001. utvrđenim od strane Vijeća u skladu s
člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji (dalje u tekstu „Protokol o
uzajamnoj pravnoj pomoći”) koji je stupio na snagu 5. listopada 2005.
(3)       Člankom 3.
stavkom 4. Akta o pristupanju predviđeno je pristupanje Hrvatske
konvencijama i protokolima koje su sklopile države članice i koji su
navedeni u Prilogu I. Aktu. Te konvencije i protokoli stupaju na snagu u
odnosu na Hrvatsku na datum koji odredi Vijeće. Popis uključuje
Konvenciju o uzajamnoj pravnoj pomoći i Protokol o uzajamnoj pravnoj
pomoći.
(4)       U skladu s
člankom 3. stavkom 5. Akta o pristupanju Vijeće provodi sve
prilagodbe potrebne radi pristupanja Hrvatske toj Konvenciji i Protokolu,
DONIJELO JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Konvencija o uzajamnoj pravnoj pomoći
stupa na snagu [prvog dana prvog mjeseca koji slijedi nakon donošenja ove
Odluke] između Hrvatske i država članica za koje je Konvencija na
snazi na taj dan.
Protokol o uzajamnoj pravnoj pomoći stupa
na snagu [prvog dana prvog mjeseca koji slijedi nakon donošenja ove Odluke]
između Hrvatske i država članica za koje je Protokol na snazi na taj dan.

Članak 2.
Tekstovi Konvencije o uzajamnoj pravnoj
pomoći i Protokola o uzajamnoj pravnoj pomoći sastavljeni na
hrvatskom jeziku i priloženi ovoj Odluci vjerodostojni su pod istim uvjetima
kao i ostali tekstovi navedene Konvencije i Protokola.
Članak 3.
Ova Odluka stupa
na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Sastavljeno u Bruxellesu
                                                                       Za
Vijeće
                                                                       Predsjednik
[1]               SL L 112, 24.4.2012., str. 10.
[2]               SL C […], […], str. […].
[3]               SL C […], […], str. […].
KONVENCIJA
utvrđena od strane
Vijeća u skladu s člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji o uzajamnoj
pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među državama članicama
Europske unije
VISOKE UGOVORNE STRANKE ove Konvencije, države
članice Europske unije,
POZIVAJUĆI SE NA Akt vijeća o utvrđivanju
Konvencije o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među
državama članicama Europske unije,
ŽELEĆI poboljšati pravosudnu suradnju u kaznenim
stvarima među državama članicama Unije ne dovodeći u pitanje
pravila o zaštiti osobnih sloboda,
ISTIČUĆI zajednički interes država
članica da osiguraju pružanje uzajamne pravne pomoći među
državama članicama na brz i učinkovit način u skladu s temeljnim
načelima njihovog nacionalnog prava te u skladu s pojedinačnim
pravima i načelima Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.,
IZRAŽAVAJUĆI svoje povjerenje u ustrojstvo i
djelovanje njihovih pravnih sustava i u mogućnost svih država članica
da zajamče pošteno suđenje,
ODLUČNE da konvencijom Europske unije dopune
Europsku konvenciju o uzajamnoj sudskoj pomoći u kaznenim stvarima od 20.
travnja 1959. i druge konvencije na snazi u tom području,
PRIZNAJUĆI da se odredbe tih konvencija i dalje
primjenjuju za sva pitanja koja nisu obuhvaćena ovom Konvencijom,
UZIMAJUĆI U OBZIR da države članice pridaju
važnost jačanju pravosudne suradnje, dok i dalje primjenjuju načelo
proporcionalnosti,
PODSJEĆAJUĆI da se ovom Konvencijom
uređuje uzajamna pravna pomoć u kaznenim stvarima, na temelju
načela Konvencije od 20. travnja 1959.,
BUDUĆI DA su, međutim, člankom 20. ove
Konvencije obuhvaćene određene specifične situacije u pogledu
presretanja telekomunikacija, bez ikakvih učinaka na druge takve situacije
izvan područja primjene Konvencije,
BUDUĆI DA se opća načela međunarodnog
prava primjenjuju u situacijama koje nisu obuhvaćene ovom Konvencijom,
PRIZNAJUĆI da ova Konvencija ne utječe na
izvršavanje obveza država članica u pogledu očuvanja javnog poretka i
zaštite unutarnje sigurnosti te da svaka država članica treba odrediti, u
skladu s člankom 33. Ugovora o Europskoj uniji, uvjete pod kojima će
očuvati javni poredak i štititi unutarnju sigurnost,
SPORAZUMJELE SU SE
O SLJEDEĆIM ODREDBAMA:
GLAVA I.
OPĆE ODREDBE
Članak
1.
Odnos prema ostalim konvencijama o uzajamnoj pravnoj pomoći
1. Svrha ove Konvencije
je dopuniti odredbe i olakšati primjenu među državama članicama
Europske unije::
(a)
Europske konvencije o
uzajamnoj sudskoj pomoći u kaznenim stvarima od 20. travnja 1959., dalje u
tekstu: „Europska konvencija o uzajamnoj sudskoj pomoći”;
(b)
Dodatnog protokola od 17.
ožujka 1978. uz Europsku konvenciju o uzajamnoj sudskoj pomoći;
(c)
odredaba o uzajamnoj pravnoj
pomoći u kaznenim stvarima Konvencije od 19. lipnja 1990. o provedbi
Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. o postupnom ukidanju kontrola na
zajedničkim granicama (dalje u tekstu: „Konvencija o provedbi Schengenskog
sporazuma”) koje nisu stavljene izvan snage u skladu s člankom 2. stavkom
2.;
(d)
poglavlja 2. Ugovora o
izručenju i uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima između
Kraljevine Belgije, Velikog Vojvodstva Luksemburga i Kraljevine Nizozemske od
27. lipnja 1962., kako je izmijenjen Protokolom od 11. svibnja 1974. (dalje u
tekstu: „Beneluški ugovor”), u kontekstu odnosa između država članica
i Ekonomske unije Beneluksa.
2. Ova Konvencija ne
utječe na primjenu povoljnijih odredaba bilateralnih ili multilateralnih
sporazuma između država članica ili, kako je predviđeno u
članku 26. stavku 4. Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći, aranžmane
u području uzajamne pravne pomoći u kaznenim stvarima dogovorene na
temelju jedinstvenog zakonodavstva ili posebnog sustava za osiguranje uzajamne
primjene mjera uzajamne pravne pomoći na njihovim državnim područjima.
Članak 2.
Odredbe koje se odnose na
schengensku pravnu stečevinu
1.
Odredbe članaka 3., 5.,
6., 7., 12. i 23. i, u mjeri u kojoj se to odnosi na članak 12.,
članaka 15. i 16., u mjeri u kojoj se odnosi na navedene članke,
članka 1. predstavljaju mjere kojima se mijenjaju ili dalje razvijaju
odredbe iz Priloga A Sporazumu sklopljenim između Vijeće Europske
unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih država
provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine (1).
2.
Odredbe članka 49.
točke (a) te članaka 52., 53. i 73. Konvencije o provedbi
Schengenskog sporazuma stavljaju se izvan snage.
Članak 3.
Postupci u vezi s kojima
se također pruža uzajamna pravna pomoć
1. Uzajamna pravna pomoć također se
pruža u postupcima koje pokreću upravna tijela u pogledu djela koja su
kažnjiva kao kršenja pravnih propisa na temelju nacionalnog prava države
članice koja je uputila zahtjev ili koja prima zahtjev, ili obiju, ili u
slučaju kada odluka može dovesti do postupaka pred sudom koji je nadležan
posebno u području kaznenih djela.
2. Uzajamna pravna pomoć također se
pruža u vezi s kaznenim postupcima ili postupcima iz stavka 1. koji se odnose
na kaznena djela ili kršenja za koje bi pravna osoba mogla biti odgovorna u
državi članici koja je uputila zahtjev.
(1) SL L 176, 10.7.1999., str. 36.
Članak 4.
Formalnosti i postupci za
izvršavanje zahtjeva za uzajamnu pravnu pomoć
1.Prilikom pružanja uzajamne pravne pomoći,
država članica koja prima zahtjev udovoljava formalnostima i postupcima
koje je država članica koja je uputila zahtjev izričito navela, osim
ako je drukčije predviđeno u ovoj Konvenciji te pod uvjetom da takve
formalnosti i postupci nisu u suprotnosti s temeljnim pravnim načelima
države članice koja prima zahtjev.
2.
Država članica koja
prima zahtjev izvršava zahtjev za pravnu pomoć što je moguće prije,
uzimajući u obzir, u najvećoj mogućoj mjeri, rokove postupka i
druge rokove koje je navela država članica koja je uputila zahtjev. Država
članica koja je uputila zahtjev obrazlaže rokove.
3.
Ako se zahtjev ne može ili ne
može u potpunosti izvršiti u skladu sa zahtjevima koje je odredila država
članica koja je uputila zahtjev, tijela države članice koja prima
zahtjev bez odgode obavješćuju tijela države članice koja je uputila
zahtjev te navode uvjete pod kojima bi se zahtjev moglo izvršiti. Tijela države
članice koja je uputila zahtjev i države članice koja prima zahtjev
mogu se dogovoriti o daljnjem djelovanju koje se poduzima u vezi sa zahtjevom,
prema potrebi uvjetujući takvo djelovanje ispunjenjem tih uvjeta.
4.
Ako se može predvidjeti da se
roku za izvršenje zahtjeva koji je odredila država članica koja je uputila
zahtjev ne može udovoljiti te ako se u obrazloženjima iz stavka 2. druge
rečenice izričito navodi da će svaka odgoda dovesti do znatnog
otežavanja postupka koji je u tijeku u državi članici koja je uputila
zahtjev, tijela države članice koja prima zahtjev bez odgode navode
procijenjeno vrijeme potrebno za izvršenje zahtjeva. Tijela države članice
koja je uputila zahtjev bez odgode naznačuju treba li se zahtjev
unatoč tome izvršiti. Tijela država članica koja je uputila zahtjev i
države članice koja prima zahtjev mogu naknadno dogovoriti daljnje radnje
koje treba poduzeti u vezi sa zahtjevom.
Članak 5.
Slanje i dostava podnesaka
1.
Svaka država članica
šalje podneske namijenjene osobama na državnom području druge države
članice izravno poštom.
2.
Podnesci se mogu slati putem
nadležnih tijela države članice koja prima zahtjev samo ako:
(a)
je adresa osobe kojoj je
dokument namijenjen nepoznata ili nije pouzdana; ili
(b)     odgovarajuće postupovno pravo države
članice koja je uputila zahtjev zahtijeva dokaz o dostavi dokumenta
primatelju, koji nije dokaz koji može pružiti pošta; ili
(c)
nije bilo moguće
dostaviti dokument poštom; ili
(d)     je država članica koja je uputila zahtjev
obrazložila razloge zbog kojih smatra da bi slanje poštom bilo
neučinkovito ili neprimjereno.
3.
U slučaju kada se s
razlogom vjeruje da primatelj ne razumije jezik na kojem je dokument
sastavljen, dokument ili barem njegovi važni dijelovi moraju se prevesti na
jezik ili jedan od jezika države članice na čijem državnom
području boravi primatelj. Ako tijelo koje je izdalo podnesak zna da
primatelj razumije samo neki drugi jezik, dokument ili barem njegovi važni
dijelovi moraju se prevesti na taj drugi jezik.
4.
Svim podnescima prilaže se
izvješće u kojem se navodi da primatelj može dobiti informacije od tijela
koje je izdalo dokument ili od drugih tijela u toj državi članici o svojim
pravima i obvezama u vezi s dokumentom. Stavak 3. također se primjenjuje
na to izvješće.
5. Ovaj članak
ne utječe na primjenu članaka 8., 9. i 12. Europske konvencije o
uzajamnoj sudskoj pomoći i članke 32., 34. i 35. Beneluškog ugovora.

Članak 6.
Slanje zahtjeva za
uzajamnu pravnu pomoć
1. Zahtjevi za uzajamnu pravnu pomoć i
spontana razmjena informacija iz članka 7. obavljaju se u pisanom obliku
ili bilo kojim drugim sredstvom koje ostavlja pisani trag pod uvjetima koji
državi članici koja ga zaprima omogućuju da utvrdi vjerodostojnost.
Takve zahtjeve međusobno izravno šalju pravosudna tijela koja imaju lokalnu
nadležnost za njihovo pokretanje i izvršavanje te se vraćaju istim
kanalima, osim ako je ovim člankom drukčije određeno.
Sve informacije koje je dostavila država članica u
vezi s postupkom pred sudovima druge države članice u smislu članka
21. Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći i članka 42.
Beneluškog ugovora mogu biti predmet izravne komunikacije između nadležnih
pravosudnih tijela.
2. Stavak 1. ne dovodi u pitanje mogućnost
slanja ili vraćanja zahtjeva u posebnim slučajevima:
(a)
između središnjeg tijela
države članice i središnjeg tijela druge države članice; ili
(b)
između pravosudnog
tijela jedne države članice i središnjeg tijela druge države članice.
3. Neovisno o stavku 1., Ujedinjena Kraljevina i
Irska mogu, prilikom obavješćivanja predviđenog u članku 27.
stavku 2., izjaviti da se zahtjevi i obavijesti, kako je navedeno u izjavi,
moraju slati putem njihovih središnjih tijela. Te države članice mogu u
svako doba dodatnom izjavom ograničiti opseg takve izjave u svrhe
postizanja boljeg učinka stavka 1. One to čine u slučaju kada
odredbe o uzajamnoj pravnoj pomoći Konvencije o provedbi Schengenskog
sporazuma za njih stupe na snagu.
Sve države članice mogu primijeniti načelo
uzajamnosti u pogledu gore navedenih izjava.
4. Svaki zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć
može se, u hitnom slučaju, poslati putem Međunarodne organizacije
kriminalističke policije (Interpol) ili bilo kojeg tijela nadležnog na
temelju odredaba usvojenih sukladno Ugovoru o Europskoj uniji.
5. U slučaju kada je, s obzirom na zahtjeve
iz članaka 12., 13. ili 14. nadležno tijelo pravosudno tijelo ili
središnje tijelo u jednoj državi članici, a policijsko ili carinsko tijelo
u drugoj državi članici, ta tijela mogu zahtjeve međusobno izravno
slati i na njih odgovarati. Stavak 4. primjenjuje se na te kontakte.
6. U slučaju kada je, u vezi sa zahtjevima
za uzajamnu pravnu pomoć s obzirom na postupke kako su predviđeni u
članku 3. stavku 1., nadležno tijelo pravosudno tijelo ili središnje
tijelo u jednoj državi članici i upravno tijelo u drugoj državi
članici, ta tijela mogu zahtjeve međusobno izravno slati i na njih
odgovarati.
7. Svaka država članica može izjaviti prilikom
obavješćivanja predviđenog u članku 27. stavku 2. da nije vezana
odredbama iz stavka 5. prve rečenice ili stavka 6. ovog članka,
ili objema, ili da će primjenjivati te odredbe samo pod određenim
uvjetima koje odredi. Takva se izjava u svakom trenutku može povući ili
izmijeniti.
8. Sljedeći zahtjev ili obavijesti šalju se putem
središnjih tijela država članica:
(a)
zahtjevi za privremeni
premještaj ili provoz zadržanih osoba kako je navedeno u članku 9. ove
Konvencije, u članku 11. Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj
pomoći i u članku 33. Beneluškog ugovora;
(b)
obavijesti s podacima iz
sudskih spisa, kako je navedeno u članku 22. Europske konvencije o
uzajamnoj sudskoj pomoći i članku 43. Beneluškog ugovora.
Međutim, zahtjevi za preslike presuda i mjera kako je navedeno u
članku 4. Dodatnog protokola uz Europsku konvenciju o uzajamnoj sudskoj
pomoći mogu se slati izravno nadležnim tijelima.

Članak 7.
Spontana razmjena informacija
1.
U granicama svojeg
nacionalnog prava, nadležna tijela država članica mogu razmjenjivati
informacije, bez zahtjeva u tu svrhu, u vezi s kaznenim djelima i kršenjima
pravnih propisa iz članka 3. stavka 1., čije je kažnjavanje ili
rješavanje u nadležnosti tijela koje prima informacije u trenutku pružanja
podatka.
2.
Tijelo koje pruža informacije
može, sukladno svojem nacionalnom pravu, odrediti uvjete pod kojima tijelo koje
prima informacije može takve informacije koristiti.
3.
Ti su uvjeti obvezujući
za tijelo koje prima informacije.
GLAVA II.
ZAHTJEV ZA ODREĐENE POSEBNE OBLIKE UZAJAMNE
PRAVNE POMOĆI
Članak 8.
Povrat imovine
1.
Na zahtjev države
članice koja je uputila zahtjev i ne dovodeći u pitanje prava bona
fide trećih strana, država članica koja prima zahtjev može
predmete stečene kaznenim djelima staviti na raspolaganje državi koja je
uputila zahtjev s ciljem njihovog povrata zakonitim vlasnicima.
2.
Prilikom primjene
članaka 3. i 6. Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći te
članaka 24. stavka 2. i članka 29. Beneluškog ugovora, država
članica koja prima zahtjev može se odreći povrata predmeta ili prije
ili nakon što ih preda državi članici koja je uputila zahtjev ako se time
može olakšati povrat takvih predmeta zakonitom vlasniku. To ne utječe na
prava bona fide trećih strana.
3.
U slučaju odricanja od
povrata prije predaje predmeta državi članici koja je uputila zahtjev,
država članica koja prima zahtjev ne koristi pravo na osiguranje ili druga
regresna prava na temelju poreznog ili carinskog zakonodavstva u pogledu tih
predmeta.
Odricanje od povrata iz stavka 2. ne dovodi u pitanje
pravo države članice koja prima zahtjev na naplatu poreza ili carine od
zakonitog vlasnika.
Članak 9.
Privremeni premještaj zadržanih osoba radi provođenja istrage
1.
U slučaju kada postoji
sporazum između nadležnih tijela dotičnih država članica, država
članica koja je zatražila istragu za koju se zahtijeva prisutnost zadržane
osobe na njezinom državnom području može privremeno premjestiti tu osobu
na državno područje države članice u kojoj se provodi istraga.
2.
Sporazum obuhvaća
aranžmane za privremeni premještaj osobe i datum do kojeg ta osoba mora biti
vraćena na državno područje države članice koja prima zahtjev.
3.
U slučaju kada se
zahtijeva pristanak za premještaj od dotične osobe, izjava o pristanku ili
njena preslika bez odgode se dostavlja državi članici koja prima zahtjev.
4.
Razdoblje zadržavanja na
državnom području države članice koja prima zahtjev oduzima se od
razdoblja oduzimanja slobode koje dotična osoba mora ili će morati
izdržati na državnom području države članice koja je uputila zahtjev.
5.
Odredbe članka 11.
stavaka 2. i 3. te članaka 12. i 20. Europske konvencije o uzajamnoj
sudskoj pomoći primjenjuju se mutatis mutandis na ovaj članak.
6.
Prilikom obavješćivanja
iz članka 27. stavka 2., svaka država članica može izjaviti da
će se, prije postizanja sporazuma iz stavka 1. ovog članka,
zahtijevati pristanak iz stavka 3. ovog članka ili da će se on
zahtijevati pod određenim uvjetima navedenima u izjavi.

Članak 10.
Saslušanje videokonferencijskom vezom
1.
Ako se osoba nalazi na
državnom području jedne države članice, a pravosudna tijela druge
države članice moraju je saslušati kao svjedoka ili vještaka, ona mogu, u
slučaju kada nije poželjno ili moguće da se osoba sasluša osobno na
njezinom državnom području, zatražiti saslušanje videokonferencijskom
vezom, kako je predviđeno u stavcima od 2. do 8.
2.
Država članica koja
prima zahtjev pristaje na saslušanje videokonferencijskom vezom pod uvjetom da
uporaba videokonferencijske veze nije u suprotnosti s temeljnim načelima
njezinog prava i pod uvjetom da ima tehnička sredstva za provođenje
saslušanja. Ako država članica koja prima zahtjev nema pristup tehničkim
sredstvima videokonferencijske veze, država članica koja je uputila
zahtjev može joj, uzajamnim sporazumom, osigurati takva sredstva.
3.
Zahtjevi za saslušanje
videokonferencijskom vezom sadrže, uz podatke iz članka 14. Europske
konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći i članka 37. Beneluškog
ugovora, razlog zbog kojeg nije poželjno ili moguće osobno prisustvovanje
svjedoka ili vještaka, naziv pravosudnog tijela i imena osoba koje će
provoditi saslušanje.
4.
Pravosudno tijelo države
članice koja prima zahtjev poziva dotičnu osobu da se pojavi u skladu
s obrascima utvrđenima njezinim pravom.
5.
U pogledu saslušanja
videokonferencijskom vezom primjenjuju se sljedeća pravila:
(a)
pravosudno tijelo države
članice koja prima zahtjev prisustvuje saslušanju, ako je potrebno pomaže
mu tumač, a također je odgovorno za utvrđivanje identiteta osobe
koja se saslušava i poštovanje temeljnih pravnih načela države
članice koja prima zahtjev. Ako pravosudno tijelo države članice koja
prima zahtjev smatra da se tijekom saslušanja krše temeljna pravna načela
države članice koja prima zahtjev, ono odmah poduzima potrebne mjere kako
bi osiguralo nastavak saslušanja u skladu s navedenim načelima;
(b)
mjere za zaštitu osobe koja
se treba saslušati dogovaraju, prema potrebi, nadležna tijela države
članice koja je uputila zahtjev i države članice koja prima zahtjev;
(c)
saslušanje izravno provodi,
ili se ono provodi pod njegovim vodstvom, pravosudno tijelo države članice
koja je uputila zahtjev u skladu s njenim zakonima;
(d)
na traženje države
članice koja je uputila zahtjev ili osobe koja se treba saslušati, država
članica koja prima zahtjev osigurava da osobi koja se treba saslušati
pomaže tumač, ako je potrebno;
(e)
osoba koja se treba saslušati
može se pozvati na pravo da ne svjedoči, koje bi joj pravo bilo priznato u
skladu s pravom ili države članice koja prima zahtjev ili one koja je
uputila zahtjev.
6.
Ne dovodeći u pitanje
nijednu mjeru dogovorenu za zaštitu osoba, pravosudno tijelo države
članice koja prima zahtjev nakon dovršetka saslušanja sastavlja zapisnik u
kojem navodi datum i mjesto saslušanja, identitet saslušane osobe, identitete i
dužnosti svih ostalih osoba države članice koja prima zahtjev koje su
sudjelovale u saslušanju, sve položene prisege i tehničke uvjete u kojima
je saslušanje održano. Nadležno tijelo države članice koja prima zahtjev
prosljeđuje taj dokument nadležnom tijelu države članice koja je
uputila zahtjev.
7.
Trošak uspostave video-veze,
troškove u vezi s održavanjem video-veze u državi članici koja prima
zahtjev, naknadu tumačima koje je ona osigurala i naknade svjedocima i
vještacima te njihove putne troškove u državi članici koja prima zahtjev
nadoknađuje država članica koja je uputila zahtjev državi
članici koja prima zahtjev, osim ako se potonja odrekne naknade svih ili
nekih od tih troškova.
8.
Svaka država članica
poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da se, u slučaju kada se
svjedoci ili vještaci saslušavaju unutar njenog državnog područja u skladu
s ovim člankom i odbiju svjedočiti kada imaju obvezu svjedočiti
ili daju lažni iskaz, njezino nacionalno pravo primjenjuje kao da se saslušanje
odvija u nacionalnom postupku.
9.
Države članice mogu, po
vlastitom nahođenju, također primjenjivati odredbe ovog članka,
prema potrebi i uz suglasnost svojih nadležnih pravosudnih tijela, na
saslušanja videokonferencijskom vezom koja uključuju optuženu osobu. U tom
slučaju, odluka o održavanju videokonferencijske veze i načinu na
koji se videokonferencijske veza održava podliježu dogovoru između
dotičnih država članica, u skladu s njihovim nacionalnim pravom i
odgovarajućim međunarodnim instrumentima, uključujući
Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda iz 1950.
godine.
Svaka država članica može, kada daje obavijest
sukladno članku 27. stavku 2., izjaviti da neće primjenjivati prvi
podstavak. Takva se izjava može u svako doba povući.
Saslušanja se provode samo uz pristanak optužene osobe.
Pravila koja bi mogla biti potrebna, s ciljem zaštite prava optužene osobe,
usvaja Vijeće pravno obvezujućim instrumentom.
Članak
11.
Saslušanje svjedoka i vještaka
telefonskom
konferencijskom vezom
1.
Ako se osoba nalazi na
državnom području jedne države članice i moraju je kao svjedoka ili
vještaka saslušati pravosudna tijela druge države članice, potonja može, u
slučaju kada to predviđa njezino nacionalno pravo, zatražiti
pomoć prve države članice kako bi omogućila saslušanje
telefonskom konferencijskom vezom, kako je predviđeno u stavcima od 2. do
5.
2.
Saslušanje se može provesti
telefonskom konferencijskom vezom samo ako svjedok ili vještak pristanu na
održavanje saslušanja tom metodom.
3.
Država članica koja
prima zahtjev suglasna je sa saslušanjem telefonskom konferencijskom vezom ako
to nije u suprotnosti s temeljnim načelima njezinog prava.
4.
Zahtjev za saslušanje
telefonskom konferencijskom vezom sadrži, uz podatke iz članka 14.
Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći i članka 37.
Beneluškog ugovora, naziv pravosudnog tijela i imena osoba koje će
provoditi saslušanje te navod da svjedok ili vještak pristaju sudjelovati u
saslušanju telefonskom konferencijskom vezom.
5.
Praktična rješenja u
vezi sa saslušanjem dogovaraju dotične države članice. Kada
dogovaraju takva rješenja, država članica koja prima zahtjev obvezuje se:
(a)     obavijestiti dotičnog svjedoka ili vještaka
o vremenu i mjestu saslušanja;
(b)     osigurati identifikaciju svjedoka ili vještaka;
(c)     provjeriti pristaju li svjedok ili vještak na
saslušanje telefonskom konferencijskom vezom.
Država članica koja prima zahtjev može svoj
pristanak, u potpunosti ili djelomično, uvjetovati odgovarajućim
odredbama članka 10. stavaka 5. i 8. Osim ako je drukčije
određeno, odredbe članka 10. stavka 7. primjenjuju se mutatis
mutandis.
Članak 12.
Kontrolirana izručenja
1.
Svaka država članica
obvezuje se osigurati, na zahtjev druge države članice, da su kontrolirana
izručenja dozvoljena na njezinom državnom području u okviru kaznenih
istraga o kaznenim djelima za koja je moguće izručenje.
2.
Odluku o provođenju
kontroliranih izručenja u svakom pojedinačnom slučaju donose
nadležna tijela države članice koja prima zahtjev, uz dužno poštovanje
nacionalnog prava te države članice.
3.
Kontrolirana izručenja
provode se u skladu s postupcima države članice koja prima zahtjev. Pravo
na djelovanje te na vođenje i kontrolu aktivnosti imaju nadležna tijela te
države članice.
Članak
13.
Zajednički istražni
timovi
1. Nadležna tijela dviju ili više država
članica mogu uzajamnim sporazumom osnovati zajednički istražni tim za
posebnu svrhu i na ograničeno vrijeme, koje se može produljiti uzajamnim
pristankom, radi provođenja kaznenih istraga u jednoj ili više država
članica koje su osnovale tim. Sastav tima određuje se sporazumom.
Zajednički istražni tim može se posebno osnivati u
slučaju kada:
(a)
istrage kaznenih djela države
članice zahtijevaju teške i zahtjevne istrage povezane s drugim državama
članicama;
(b)
nekoliko država članica
provodi istrage kaznenih djela kod kojih okolnosti slučaja zahtijevaju
koordinirano, usklađeno djelovanje u dotičnim državama
članicama.
Zahtjev za osnivanje zajedničkog istražnog tima može
podnijeti bilo koja dotična država članica. Tim se osniva u jednoj od
država članica u kojoj se predviđa provođenje istraga.
2.
Uz podatke navedene u
relevantnim odredbama članka 14. Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj
pomoći i članka 37. Beneluškog ugovora, zahtjevi za osnivanje
zajedničkog istražnog tima sadrže prijedloge sastava tima.
3.
Zajednički istražni
timovi djeluju na državnom području država članica koje su ga
osnovale pod sljedećim općim uvjetima:
(a)
voditelj tima je predstavnik
nadležnog tijela koje sudjeluje u kaznenim istragama iz države članice u
kojoj tim djeluje. Voditelj tima djeluje u granicama svoje nadležnosti na
temelju nacionalnog prava;
(b)
tim provodi svoje aktivnosti
u skladu s pravom države članice u kojoj djeluje. Članovi tima
provode svoje zadaće pod vodstvom osobe iz točke (a), uzimajući
u obzir uvjete koje određuju njihova vlastita tijela u sporazumu o
osnivanju tima;
(c)
država članica u kojoj
tim djeluje osigurava potrebne organizacijske aranžmane.
4.
U ovom članku,
članovi zajedničkog istražnog tima iz država članica koje nisu
država članica u kojoj tim djeluje nazivaju se članovima
„dodijeljenima” timu.
5.
Dodijeljeni članovi
zajedničkog istražnog tima imaju pravo biti prisutni kada se poduzimaju
istražne mjere u državi članici djelovanja. Međutim, voditelj tima
može, zbog posebnih razloga, u skladu s pravom države članice u kojoj tim
djeluje, odlučiti drukčije.
6.
Voditelj tima može
dodijeljenim članovima zajedničkog istražnog tima, u skladu s pravom
države članice u kojoj tim djeluje, povjeriti zadaću poduzimanja
određenih istražnih mjera u slučaju kada su to odobrila nadležna
tijela države članice u kojoj tim djeluje te država članica koja
dodjeljuje članove.
7.
U slučaju kada
zajednički istražni tim treba poduzeti istražne mjere u jednoj od država
članica koje su osnovale tim, članovi koje je dodijelila ta država
članica mogu zatražiti od svojih nadležnih tijela poduzimanje tih mjera. U
toj državi članici te se mjere razmatraju sukladno uvjetima koji bi se
primjenjivali da su zatražene u nacionalnoj istrazi.
8.
U slučaju kada
zajednički istražni tim treba pomoć države članice koja nije
jedna od država koje su osnovale tim ili treće države, nadležna tijela
države u kojoj tim djeluje mogu poslati zahtjev za pravnu pomoć nadležnim
tijelima druge dotične države sukladno odgovarajućim instrumentima ili
dogovorima.
9.
Član zajedničkog
istražnog tima može, sukladno vlastitom nacionalnom pravu i u granicama svoje
nadležnosti, timu pružiti podatke dostupne u državi članici koja ga je
dodijelila radi kaznenih istraga koje provodi tim.
10.
Podaci koji inače nisu dostupni
nadležnim tijelima država članica, a koje je član ili dodijeljeni
član zakonito pribavio dok je bio dio zajedničkog istražnog tima,
mogu se koristiti za sljedeće svrhe:
(a)
u svrhe za koje je tim
osnovan;
(b)
za otkrivanje, istraživanje i
kazneni progon drugih kaznenih djela podložno prethodnom odobrenju države
članice u kojoj je podatak postao dostupan. Takvo se odobrenje može
uskratiti samo u slučajevima u kojima bi takva uporaba dovela u opasnost
kaznene istrage u dotičnoj državi članici ili u onima u kojima bi ta
država članica mogla odbiti uzajamnu pravnu pomoć;

(c)     sprečavanja neposredne i ozbiljne prijetnje
javnoj sigurnosti te ne dovodeći u pitanje točku (b) ako je naknadno
pokrenuta kaznena istraga;
(d)
u druge svrhe u mjeri u kojoj
je to dogovoreno između država članica koje su osnovale tim.
11.
Odredbe ovog članka ne
dovode u pitanje bilo koje druge postojeće odredbe ili dogovore o
osnivanju ili djelovanju zajedničkih istražnih timova.
12.
U mjeri u kojoj pravo
dotičnih država članica ili odredbe bilo kojeg pravnog instrumenta
koji se među njima primjenjuje dozvoljavaju, mogu se postići dogovori
o sudjelovanju u djelatnostima tima osoba koje nisu predstavnici nadležnih
tijela država članica koje osnivaju zajednički istražni tim. Takve
osobe mogu biti, na primjer, službenici tijela osnovanih sukladno Ugovoru o
Europskoj uniji. Prava dana članovima ili dodijeljenim članovima tima
na temelju ovog članka ne primjenjuju se na te osobe, osim ako je
sporazumom izričito određeno drukčije.
Članak 14.
Tajne istrage
1.
Država članica koja je
uputila zahtjev i država članica koja prima zahtjev mogu se dogovoriti o
međusobnoj pomoći u vođenju istraga kaznenih djela koje provode
službenici koji djeluju pod tajnim ili lažnim identitetom (tajne istrage).
2.
Nadležna tijela države
članice koja prima zahtjev odlučuju o zahtjevu u svakom
pojedinačnom slučaju uz dužno poštovanje njezinog nacionalnog prava i
postupaka. Trajanje tajne istrage, detaljni uvjeti i pravni status
dotičnih službenika tijekom tajnih istraga dogovaraju države članice
uz dužno poštovanje njihovog nacionalnog prava i postupaka.
3.
Tajne istrage se odvijaju u
skladu s nacionalnim pravom i postupcima država članica na čijem se
državnom području tajna istraga odvija. Uključene države članice
surađuju kako bi osigurale pripremu i nadzor tajnih operacija te
dogovorile aranžmane za sigurnost službenika koji djeluju pod tajnim ili lažnim
identitetom.
4.
Prilikom davanja obavijesti
iz članka 27. stavka 2., svaka država članica može izjaviti da nije
vezana ovim člankom. Takva se izjava može u svako doba povući.
Članak 15.
Kaznena odgovornost službenika
Tijekom djelovanja iz članaka 12., 13. i 14.,
službenici države članice koja nije država članica u kojoj djeluju
smatraju se službenicima države članice u kojoj djeluju s obzirom na
kaznena djela počinjena protiv njih ili kaznenih djela koja su oni
počinili.
Članak 16.
Građanska odgovornost službenika
1.
U slučaju kada, u skladu
s člancima 12., 13. i 14., službenici države članice djeluju u drugoj
državi članici, prva država članica odgovara za svu štetu koju oni
počine tijekom svog djelovanja, u skladu s pravom države članice na
čijem državnom području djeluju.
2.
Država članica na
čijem je državnom području počinjena šteta iz stavka 1.
naknađuje takvu štetu pod uvjetima koji se primjenjuju na štetu koju su
počinili njezini vlastiti službenici.
3.
Država članica čiji
su službenici počinili štetu bilo kojoj osobi na državnom području
druge države članice potonjoj naknađuje u cijelosti iznose koje je
ona isplatila žrtvama ili osobama koje su one u tu svrhu ovlastile.
4.
Ne dovodeći u pitanje
izvršavanje prava prema trećim stranama i, uz izuzetak stavka 3., svaka
država članica suzdržava se, u slučaju predviđenom u stavku 1.,
od zahtjeva za naknadu štete koju je pretrpjela od druge države članice.

GLAVA III.
PRESRETANJE TELEKOMUNIKACIJA
Članak 17.
Tijela nadležna za naredbe
presretanja telekomunikacija
Za potrebe primjene odredaba članaka 18., 19. i 20.,
„nadležno tijelo” znači pravosudno tijelo ili, u slučaju kada
pravosudna tijela nemaju nadležnost u području obuhvaćenom tim
odredbama, ekvivalentno nadležno tijelo određeno sukladno članku 24.
stavku 1. točki (e) koje djeluje s ciljem kaznene istrage.
Članak 18.
Zahtjevi za presretanje
telekomunikacija
1.
Za potrebe kaznene istrage,
nadležno tijelo u državi članici koja je uputila zahtjev može, u skladu sa
zahtjevima nacionalnog prava, podnijeti zahtjev nadležnom tijelu u državi
članici koja prima zahtjev za:
(a)
presretanje i neposredan
prijenos telekomunikacija državi članici koja je uputila zahtjev; ili
(b)     presretanje, snimanje i naknadan prijenos snimke
telekomunikacija državi članici koja je uputila zahtjev.
2.
Zahtjevi na temelju stavka 1.
mogu se podnijeti u odnosu na uporabu telekomunikacijskih sredstava od strane
subjekta presretanja ako je taj subjekt prisutan u:
(a)     državi članici koja je uputila zahtjev, a
država članica koja je uputila zahtjev treba tehničku pomoć
države članice koja prima zahtjev za presretanje njegovih komunikacija;
(b)
državi članici koja je
uputila zahtjev kada se njegove komunikacije mogu presresti u toj državi
članici;
(c)     trećoj državi članici koja je
obaviještena u skladu s člankom 20. stavkom 2. točkom (a), a država
članica koja je uputila zahtjev treba tehničku pomoć države
članice koja prima zahtjev za presretanje njegovih komunikacija.
3.
Odstupajući od
članka 14. Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći i
članka 37. Beneluškog ugovora, zahtjevi na temelju ovog članka sadrže
sljedeće:
(a)
navođenje tijela koje
podnosi zahtjev;
(b)     potvrdu da je izdana zakonita naredba ili nalog
za presretanje u vezi s kaznenom istragom;
(c)     informacije radi identifikacije subjekta tog
presretanja;
(d)     navođenje kažnjive radnje pod istragom;
(e)     željeno trajanje presretanja; i
(f)      ako je moguće, pružanje dostatnih
tehničkih podataka, posebno odgovarajući broj mrežnog priključka,
kako bi se osiguralo izvršenje tog zahtjeva.
4.
U slučaju zahtjeva u
skladu sa stavkom 2. točkom (b), zahtjev također sadrži sažetak
činjenica. Država članica koja prima zahtjev može tražiti sve dodatne
podatke koji bi joj omogućili donošenje odluke o tome bi li traženu mjeru
poduzela u sličnom nacionalnom slučaju.
5.
Država članica koja
prima zahtjev obvezuje se postupiti u skladu sa zahtjevima iz stavka 1.
točke (a):
(a) u slučaju zahtjeva na temelju stavka 2.
točke (a) i stavka 2. točke (c) nakon što dobije podatke iz stavka 3.
Država članica koja prima zahtjev također može dozvoliti nastavak
presretanja bez daljnjih formalnosti;

(b) u slučaju zahtjeva na temelju stavka 2.
točke (b), nakon što dobije podatke iz stavaka 3. i 4. i u slučaju
kada bi zatraženu mjeru sama poduzela u sličnom nacionalnom slučaju.
Država članica koja prima zahtjev može svoj pristanak uvjetovati
poštovanjem uvjeta koji bi se poštovali u sličnom nacionalnom
slučaju.
6. U slučaju kada neposredan prijenos nije
moguć, država članica koja prima zahtjev obvezuje se postupiti u
skladu sa zahtjevima na temelju stavka 1. točke (b) nakon što dobije
podatke iz stavaka 3. i 4. i u slučaju kada bi zatraženu mjeru sama
poduzela u sličnom nacionalnom slučaju. Država članica koja
prima zahtjev može svoj pristanak uvjetovati poštovanjem uvjeta koji bi se
poštovali u sličnom nacionalnom slučaju.
7. Prilikom davanja obavijesti iz članka 27.
stavka 2., svaka država članica može izjaviti da je stavak 6. obvezuje
samo u slučaju kada ne može pružiti neposredan prijenos. U tom
slučaju druga država članica može primijeniti načelo
uzajamnosti.
8. Prilikom podnošenja zahtjeva na temelju stavka
1. točke (b), država članica koja je uputila zahtjev može, u
slučaju kada ima poseban razlog za to, također zatražiti prijepis
snimke. Država članica koja prima zahtjev razmatra takve zahtjeve u skladu
sa svojim nacionalnom pravom i postupcima.
9. Država članica koja prima podatke pružene
na temelju stavaka 3. i 4. čuva tajnost tih podataka u skladu sa svojim
nacionalnim pravom.
Članak 19.
Presretanje
telekomunikacija na vlastitom
državnom području pomoću pružatelja usluga
1. Države članice osiguravaju da sustavi
telekomunikacijskih usluga kojima se upravlja preko zemaljske stanice na
njihovom državnom području, za koje zakonito presretanje komunikacije
subjekta presretanja prisutnog u drugoj državi članici nije izravno
dostupno na državnom području potonje države članice, mogu toj drugoj
državi članici biti izravno dostupni za zakonito presretanje posredstvom
imenovanog pružatelja usluga prisutnog na njezinom državnom području.
2. U slučaju iz stavka 1., nadležna tijela
države članice imaju pravo, za potrebe kaznene istrage i u skladu s
primjenjivim nacionalnim pravom te pod uvjetom da je subjekt presretanja
prisutan u toj državi članici, provesti presretanje posredstvom imenovanog
pružatelja usluga prisutnog na njezinom državnom području bez
uključivanja države članice na čijem je državnom području
smještena zemaljska stanica.
3. Stavak 2. također se
primjenjuje u slučaju kada se presretanje provodi na zahtjev upućen
sukladno članku 18. stavku 2. točki (b).
4. Ni jedna odredba ovog članka ne
sprječava državu članicu da pošalje zahtjev državi članici na
čijem je državnom području smještena zemaljska stanica za zakonito presretanje
telekomunikacija sukladno članku 18., a posebno u slučaju kada nema
posrednika u državi članici koja je uputila zahtjev.
Članak 20.
Presretanje
telekomunikacija bez tehničke pomoći druge države članice
1. Ne dovodeći
u pitanje opća načela međunarodnog prava kao i odredbe
članka 18. stavka 2. točke (c), obveze iz ovog članka
primjenjuju se na naloge za presretanje koje izdaje ili odobrava nadležno
tijelo jedne države članice tijekom kaznenih istraga koje imaju obilježja
istraga koje slijede nakon što je počinjeno određeno kazneno djelo,
uključujući i pokušaje u mjeri u kojoj su kažnjivi na temelju
nacionalnog prava, s ciljem utvrđivanja identiteta i uhićenja,
podizanja optužnice, kaznenog progona i izricanja presude onima koji su
odgovorni.
2. U slučaju kada radi kaznene istrage
presretanje telekomunikacija odobrava nadležno tijelo jedne države članice
(„država članica koja provodi presretanje”), a telekomunikacijska adresa
subjekta navedenog u nalogu za presretanje se koristi na državnom području
druge države članice („obaviještena država članica”) od koje nije
potrebna tehnička pomoć za provođenje presretanja, država
članica koja provodi presretanje obavješćuje obaviještenu državu
članicu o presretanju:
(a)
prije presretanja u
slučajevima kada je u trenutku izdavanja naloga za presretanje poznato da
se subjekt presretanja nalazi na državnom području obaviještene države
članice;
(b)     u ostalim slučajevima, neposredno nakon što
se ustanovi da se subjekt presretanja nalazi na državnom području
obaviještene države članice.
3.
Podaci koje dostavlja država članica koja provodi presretanje sadrže:
(a)
navođenje tijela koje je
naredilo presretanje;
(b)
potvrdu da je izdan zakonit
nalog za presretanje u vezi s kaznenom istragom;
(c)
podatke radi identifikacije
subjekta presretanja;
(d)
navođenje kažnjive
radnje pod istragom; i
(e)
očekivano trajanje
presretanja.
4. U slučaju kada se država članica
obavješćuje sukladno stavcima 2. i 3. primjenjuje se sljedeće:
(a) po primitku podataka pruženih na temelju
stavka 3., nadležno tijelo obaviještene države članice bez odgode, a
najkasnije u roku od 96 sati, odgovara državi članici koja provodi
presretanje kako bi:
(i)
dozvolila provođenje ili
nastavak presretanja. Obaviještena država članica može dati svoj pristanak
podložno uvjetima koji bi se poštovali u sličnom nacionalnom slučaju;
(ii)
zatražila da se presretanje
ne provede ili da se okonča u slučaju kada presretanje ne bi bilo
dozvoljeno na temelju nacionalnog prava obaviještene države članice, ili
zbog razloga navedenih u članku 2. Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj
pomoći. U slučaju kada obaviještena država članica uvede takav
zahtjev, ona u pisanom obliku obrazlaže svoju odluku;
(iii)
u slučajevima iz
podtočke ii., zatražila da se svi materijali već dobiveni
presretanjem dok je subjekt bio na njezinom državnom području ne rabe, ili
se mogu rabiti samo pod uvjetima koje ona određuje. Obaviještena država
članica obavješćuje državu članicu koja provodi presretanje o
razlozima koji opravdavaju navedene uvjete;
(iv)
zatražila kratko produljenje,
u razdoblju od najviše osam dana, prvotnog roka od 96 sati, koje se dogovora s
državom članicom koja provodi presretanje, s ciljem provođenja
unutarnjih postupaka na temelju njezinog nacionalnog prava. Obaviještena država
članica obavješćuje u pisanom obliku državu članicu koja provodi
presretanje o uvjetima koji, sukladno njenom nacionalnom pravu, opravdavaju
traženo produljenje roka.
(b)
Sve do donošenja odluke
obaviještene države članice sukladno točki (a) podtočki i. ili
ii., država članica koja provodi presretanje:
(i)
može nastaviti presretanje; i
(ii)
ne smije koristiti materijal
već dobiven presretanjem, osim:
—     ako je drukčije dogovoreno između
država članica na koje se to odnosi; ili
—     za donošenje žurnih mjera za sprječavanje
neposredne i ozbiljne prijetnje javnoj sigurnosti. Obaviještena država
članica obavješćuje se o svim takvim uporabama i razlozima koji ih
opravdavaju.
(c)
Obaviještena država
članica može tražiti sažetak činjeničnog stanja i sve dodatne
podatke koji su joj potrebni za donošenje odluke o tome bi li se presretanje odobrilo
u sličnom nacionalnom slučaju. Takav zahtjev ne utječe na
primjenu točke (b), osim ako se obaviještena država članica i država
članica koja provodi presretanje dogovore drukčije.
(d)  Države članice poduzimaju potrebne
mjere kako bi osigurale davanje odgovora u roku od 96 sati. S tim ciljem one
određuju kontaktne točke koje rade 24 sata dnevno te ih
uključuju u svoje izjave na temelju članka 24. stavka 1. točke
(e).
5. Obaviještena država članica čuva
podatke pružene na temelju stavka 3. tajnima u skladu s vlastitim nacionalnim
pravom.
6.
U slučaju kada država
članica koja provodi presretanje smatra da su podaci koji se pružaju na
temelju stavka 3. posebno osjetljive prirode, oni se mogu nadležnom tijelu
poslati preko posebnog tijela ako je to dogovoreno na bilateralnoj osnovi
između tih država članica.
7.
Prilikom davanja obavijesti
na temelju članka 27. stavka 2., ili u bilo kojem trenutku nakon toga,
svaka država članica može izjaviti da joj neće biti potrebno pružiti
podatke o presretanjima kako je predviđeno u ovom članku.
Članak 21.
Odgovornost za troškove
telekomunikacijskih operatora
Troškove koje su pretrpjeli telekomunikacijski operateri
ili pružatelji usluga u izvršavanju zahtjeva sukladno članku 18. snosi
država članica koja je uputila zahtjev.
Članak 22.
Bilateralni dogovori
Ni jedna odredba ove glave ne sprječava sklapanje
bilateralnih ili multilateralnih dogovora među državama članicama s
ciljem lakšeg iskorištavanja sadašnjih i budućih tehničkih
mogućnosti u pogledu zakonitog presretanja telekomunikacija.
GLAVA IV.
Članak 23.
Zaštita osobnih podataka
1.
Država članica koja je
primila osobne podatke dostavljene na temelju ove Konvencije može ih koristiti:
(a)     za potrebe postupaka na koje se primjenjuje ova
Konvencija;
(b)     za ostale sudske i upravne postupke koji su u
izravnoj svezi sa postupcima iz točke (a);
(c)     za sprječavanje neposredne i ozbiljne
prijetnje javnoj sigurnosti;
(d)
u sve ostale svrhe, samo uz
prethodnu suglasnost države članice koja dostavlja podatke, osim ako je
dotična država članica dobila suglasnost ispitanika.
2.
Ovaj se članak
također primjenjuje na osobne podatke koji nisu dostavljeni, nego su na
drugi način dobiveni na temelju ove Konvencije.
3.
U okolnostima
pojedinačnog slučaja, država članica koja dostavlja podatke može
zahtijevati od države članice kojoj su poslani osobni podaci da dostavi
informacije o korištenju tih podataka.
4.
U slučaju kada su uvjeti
o korištenju osobnih podataka uvedeni na temelju članka 7. stavka 2.,
članka 18. stavka 5 točke (b), članka 18. stavka 6. ili
članka 20. stavka 4., ti uvjeti imaju prednost. U slučaju kada takvih
uvjeta nema, primjenjuje se ovaj članak.
5.
Odredbe članka 13.
stavka 10. imaju prednost pred ovim člankom u pogledu podataka dobivenih
na temelju članka 13.
6.
Ovaj se članak ne
primjenjuje na osobne podatke koje je država članica dobila na temelju ove
Konvencija, a koji potječu iz te države članice.
7.
Luksemburg može, prilikom
potpisivanja Konvencije, izjaviti da se, u slučaju kada Luksemburg
dostavlja osobne podatke na temelju ove Konvencije drugoj državi članici,
primjenjuje sljedeće:
Luksemburg može, podložno stavku 1. točki
(c), u okolnostima pojedinačnog slučaja zahtijevati da se, osim ako
je dotična država članica dobila suglasnost ispitanika, osobni podaci
mogu rabiti samo u svrhe navedene u stavku 1. točkama (a) i (b) uz
prethodnu suglasnost Luksemburga u pogledu postupaka za koje bi Luksemburg
mogao odbiti ili ograničiti slanje ili uporabu osobnih podataka u skladu s
odredbama ove Konvencije ili instrumentima iz članka 1.
Ako u određenom slučaju Luksemburg
odbije dati pristanak na zahtjev države članice sukladno odredbama stavka
1., mora obrazložiti svoju odluku u pisanom obliku.
GLAVA
V.
ZAVRŠNE ODREDBE
Članak 24.
Izjave
1.
Prilikom obavješćivanja
iz članka 27. stavka 2., svaka država članica daje izjavu
imenujući tijela koja su, uz ona već naznačena u Europskoj
konvenciji o uzajamnoj pomoći i Beneluškom ugovoru, nadležna za primjenu
ove Konvencije i primjenu među državama članicama odredaba o
uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima instrumenata iz članka
1. stavka 1., uključujući posebno:
(a)
nadležna upravna tijela u
smislu članka 3. stavka 1., ako postoje;
(b)     jedno ili više središnjih tijela nadležnih za
potrebe primjene članka 6., kao i tijela nadležna za rješavanje zahtjeva
iz članka 6. stavka 8.;
(c)
policijska ili carinska
tijela nadležna za potrebe članka 6. stavka 5, ako postoje;
(d)
upravna tijela nadležna za
potrebe članka 6. stavka 6., ako postoje; i
(e)     tijelo ili tijela nadležna za potrebe primjene
članaka 18. i 19. te članka 20. stavaka od 1. do 5.
2.
Izjave dane u skladu sa
stavkom 1. mogu se u cijelosti ili djelomično izmijeniti u svako doba
istim postupkom.
Članak 25.
 Rezerve
U odnosu na
ovu Konvenciju ne mogu se staviti nikakve rezerve, osim onih koje su u njoj
izričito predviđene.
Članak 26.
Teritorijalna
primjena
Primjena ove Konvencije na Gibraltar stupa na
snagu proširenjem Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći na
Gibraltar.
Ujedinjena
Kraljevina pisanim putem obavješćuje predsjednika Vijeća kada želi
primijeniti Konvenciju na Kanalske otoke i Otok Man nakon proširenja Europske
konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći na ta područja. Vijeće
donosi odluku o tom zahtjevu jednoglasnom odlukom članova.
Članak 27.
Stupanje na snagu
1.
Ova Konvencija podliježe
usvajanju od strane država članica u skladu s njihovim odgovarajućim
ustavnim odredbama.
2.
Države članice
obavješćuju glavnog tajnika Vijeća Europske unije o dovršetku
ustavnih postupaka potrebnih za usvajanje ove Konvencije.
3.
Ova Konvencija, stupa na
snagu za dotičnih osam država članica 90 dana od obavijesti iz stavka
2. od strane države koja je članica Europske unije u trenutku kada
Vijeće donese Akt o utvrđivanju ove Konvencije i koja osma dovrši tu
formalnost.
4.
Svaka obavijest od strane
države članice nakon primitka osme obavijesti iz stavka 2. ima takav
učinak da, 90 dana od naknadne obavijesti, ova Konvencija stupa na snagu
između te države članice i onih država članica za koje je
Konvencija već stupila na snagu.
5.
Prije nego što Konvencija
stupi na snagu sukladno stavku 3., bilo koja država članica može, prilikom
slanja obavijesti iz stavka 2. ili u bilo kojem trenutku nakon toga, izjaviti
da će primjenjivati ovu Konvenciju u odnosu na države članice koje su
dale istu izjavu. Takve izjave stupaju na snagu 90 dana od dana njihova
polaganja.
6.
Ova se Konvencija primjenjuje
na uzajamnu pravnu pomoć započetu nakon dana njezina stupanja na
snagu, ili početka njezine primjene sukladno stavku 5., između
dotičnih država članica.
Članak 28.
Pristupanje novih država članica
1.
Ova je Konvencija otvorena za
pristupanje svakoj državi koja postane članicom Europske unije.
2.
Tekst ove Konvencije na
jeziku države pristupnice koji sastavlja Vijeće Europske unije je
vjerodostojan.
3.
Isprave o pristupanju polažu
se kod depozitara.
4.
Ova Konvencija stupa na snagu
u odnosu na svaku državu koja joj pristupi 90 dana od polaganja njezine isprave
o pristupanju ili na dan stupanja na snagu ove Konvencije ako već nije
stupila na snagu u vrijeme isteka navedenog razdoblja od 90 dana.
5.
U slučaju da ova
Konvencija još nije na snazi u vrijeme polaganja njihove isprave o pristupanju,
članak 27. stavak 5. primjenjuje se na države članice pristupnice.
Članak 29.
Stupanje na snagu za Island
i Norvešku
1.
Ne dovodeći u pitanje
članak 8. Sporazuma sklopljenog između Vijeća Europske unije i
Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih država provedbi,
primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine („Sporazum o
pridruživanju”), odredbe iz članka 2. stavka 1. stupaju na snagu za Island
i Norvešku 90 dana nakon što Vijeće i Komisija prime obavijest sukladno
članku 8. stavku 2. Sporazuma o pridruživanju o ispunjenju njihovih
ustavnih odredaba, u njihovim uzajamnim odnosima sa svim državama
članicama za koje je ova Konvencija već stupila na snagu sukladno
članku 27. stavku 3. ili 4.
2.
Svako stupanje na snagu ove
Konvencije za državu članicu nakon dana stupanja na snagu odredaba iz
članka 2. stavka 1. za Island i Norvešku čini te odredbe također
primjenjivima u uzajamnim odnosima između te države članice i Islanda
i Norveške.
3.
Odredbe iz članka 2.
stavka 1. ni u kojem slučaju ne postaju obvezujuće za Island i
Norvešku prije datuma koji se treba odrediti sukladno članku 15. stavku 4.
Sporazuma o pridruživanju.
4. Ne dovodeći u pitanje gore navedene
stavke 1., 2. i 3., odredbe iz članka 2. stavka 1. stupaju na snagu za
Island i Norvešku najkasnije na dan stupanja na snagu ove Konvencije za
petnaestu državu koja je članica Europske unije u trenutku kada
Vijeće donese Akt o utvrđivanju ove Konvencije.
Članak 30.
Depozitar
1.
Glavni tajnik Vijeća Europske
unije je depozitar ove Konvencije
2.
Depozitar objavljuje u Službenom
listu Europskih zajednica informacije o tijeku usvajanja i pristupanja,
izjave i rezerve kao i sve ostale obavijesti u vezi s ovom Konvencijom.
Hecho en Bruselas, el veintinueve de mayo de dos
mil, en un ejemplar unico, en lenguas alemana, danesa, española, finesa,
francesa, griega, inglesa, irlandesa, italiana, neerlandesa, portuguesa y
sueca, cuyos textos son igualmente auténticos y que sera depositado en los
archivos de la Secretaría General del Consejo de la Union Europea. El Secretario General remitiraí una
copia certificado del mismo a cada Estado miembro.
Udfærdiget i Bruxelles den niogtyvende maj to
tusind i ét eksemplar på dansk, engelsk, finsk, fransk, græsk, irsk, italiensk,
nederlandsk, portugisisk, spansk, svensk og tysk, idet hver af disse tekster
har samme gyldighed; de deponeres i arkiverne i Generalsekretariatet for Den
Europæiske Union. Generalsekretæren fremsender en bekræftet kopi heraf til hver
medlemsstat.
Geschehen zu Brüssel am neunundzwanzigsten Mai
zweitausend in einer Urschrift in dänischer, deutscher, englischer, finnischer,
französischer, griechischer, irischer, italienischer, niederländischer,
portugiesischer, schwedischer und spanischer Sprache, wobei jeder Wortlaut
gleichermaßen verbindlich ist; die Urschrift wird im Archiv des
Generalsekretariats des Rates der Europäischen Union hinterlegt. Der
Generalsekretär übermittelt jedem Mitgliedstaat eine beglaubigte Abschrift
dieser Urschrift.
'Εγινε σης
Βρυξέλλες σης είκοσι
εννεα Μαίου
δυο χιλιάδες
σε ενα μόνο αντίτυπο
στην αγγλική,
γαλλική,
γερμανική,
δανική, ελληνική,
ιρλανδική,
ισπανική,
ιταλική,
ολλανδική, πορτογαλική,
σουηδική και
φινλανδική
γλώσσα, και ολα
τα κεόμενα
εόναι εξήσου
αυθενικα. Η
συμβασή κατατίθεται
στο αρχειο τής
Γενικής
Γραμματείας
του Συμβουλίου
τής Ευρωπαϊκής
'Ενωσής. Ο
Γενικος
Γραμματεας
διαβιβαζει
ακριβες
επικυρωμενο
αντιγραφο σε καθε
κρατος μελος.
Done at Brussels on the twenty-ninth day of May
in the year two thousand in a single original in the Danish, Dutch, English,
Finnish, French, German, Greek, Irish, Italian, Portuguese, Spanish and Swedish
languages, all texts being equally authentic, such original being deposited in
the archives of the General Secretariat of the Council of the European Union.
The Secretary-General shall forward a certified copy thereof to each Member
State.
Fait à Bruxelles, le vingt-neuf mai deux mille,
en un exemplaire unique, en langues allemande, anglaise, danoise, espagnole,
finnoise, française, grecque, irlandaise, italienne, néerlandaise, portugaise
et suédoise, les textes établis dans chacune de ces langues faisant également
foi, lequel est déposé dans les archives du secrétariat général du Conseil de
l'Union européenne. Le secrétaire général en fait parvenir une copie certifiée
à chaque Etat membre.
Arna dhéanamh sa Bhruiséil, an naou la is fiche
de Bhealtaine sa bhliain dha mhile i scríbhinn bhunaidh amhain sa Bhéarla, sa
Danmhairgis, san Fhionlainnis, sa Fhraincis, sa Ghaeilge, sa Ghearmainis, sa
Ghréigis, san Iodailis, san Ollainnis, sa Phortaingéilis, sa Spainnis agus sa
tSualainnis, agus comhudarás ag gach ceann de na téacsanna sin; déanfar an
scríbhinn bhunaidh sin a thaisceadh i gcartlann Ardránaíocht Chomhairle an
Aontais Eorpaigh. Díreoidh an tArdrúnaí œip fhíordheimhnithe de chuig gach
Ballstat.
Fatto a Bruxelles, addì ventinove maggio duemila,
in un esemplare unico nelle lingue danese, finlandese, francese, greca,
inglese, irlandese, italiana, olandese, portoghese, spagnola, svedese e
tedesca, ciascuna di esse facente ugualmente fede, depositato negli archivi del
segretariato generale del Consiglio dell'Unione europea. Il segretario generale
ne trasmette una copia certificata conforme a ogni Stato membro.
Gedaan te Brussel,
de negenentwintigste mei tweeduizend, in één exemplaar, in de Deense, de
Duitse, de Engelse, de Finse, de Franse, de Griekse, de Ierse, de Italiaanse,
de Nederlandse, de Portugese, de Spaanse en de Zweedse taal, zijnde alle
teksten gelijkelijk authentiek, dat wordt neergelegd in het archief van het
secretariaat-generaal van de Raad van de Europese Unie. De secretaris-generaal
zendt een voor eensluidend gewaarmerkt afschrift daarvan toe aan elke lidstaat.
Feito em Bruxelas, aos vinte e nove de Maio de
dois mil num unico exemplar, nas línguas alema, dinamarquesa, espanhola,
finlandesa, francesa, grega, inglesa, irlandesa, italiana, neerlandesa,
portuguesa e sueca, todos os textos fazendo igualmente fé, o qual sera
depositado nos arquivos do Secretariado-Geral do Conselho da Uniao Europeia. O
secretario-geral remetera dele uma œpia autenticada a cada Estado-Membro.
Tehty Brysselissä
kahdentenakymmenentenäyhdeksäntenä päivänä toukokuuta vuonna kaksituhatta
yhtenä ainoana alkuperäiskappaleena englannin, espanjan, hollannin, iirin,
italian, kreikan, portugalin, ranskan, ruotsin, saksan, suomen ja tanskan
kielellä, jonka kullakin kielellä laadittu teksti on yhtä todistusvoimainen, ja
se talletetaan Euroopan unionin neuvoston pääsihteeristön arkistoon.
Pääsihteeri toimittaa oikeaksi todistetun jäljennöksen yleissopimuksesta
jokaiselle jäsenvaltiolle.
Som skedde i Bryssel den tjugonionde maj
tjugohundra i ett enda exemplar på danska, engelska, finska, franska, grekiska,
iriska, italienska, nederländska, portugisiska, spanska, svenska och tyska språken,
varvid varje text äger samma giltighet, och detta exemplar skall deponeras i
arkivet hos generalsekretariatet för Europeiska unionens råd.
Generalsekreteraren skall överlämna en bestyrkt kopia därav till varje
medlemsstat.

Pour le gouvernement du Royaume de Belgique
Voor de regering van het Koninkrijk België Für die Regierung des Königreichs
Belgien
Για την
κυβέρνηση της
Ελληνικής
Δημοκρατίας
Por
el Gobierno del Reino de España
Pour
le gouvernement de la République française
Thar
ceann Rialtas na hEireann For the Government of Ireland
 ¡UuO ί&ντλ ^

Pour le gouvernement du Grand-Duché de
Luxembourg
-ν
Voor de regering van het Koninkrijk der Nederlanden
Für
die Regierung der Republik Österreich
α M ibtůuíé/

Pelo Governo da Republica Portuguesa
Suomen
hallituksen puolesta På finska regeringens vägnar
For
the Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland
Izjava
Vijeća o članku 10. stavku 9.
Prilikom
razmatranja usvajanja instrumenta kako je navedeno u članku 10. stavku 9.,
Vijeće poštuje obveze država članica na temelju Europske konvencije o
ljudskim pravima.
Izjava
Ujedinjene Kraljevine o članku 20.
Ova Izjava
predstavlja usuglašeni, sastavni dio Konvencije.
U
Ujedinjenoj Kraljevini će se članak 20. primjenjivati u pogledu
naloga za presretanje koje izdaje državni tajnik za policijsku službu ili
carinsku i poreznu službu u slučaju kada je, u skladu s nacionalnim pravom
o presretanju komunikacija, navedena svrha naloga otkrivanje teških kaznenih
djela. Također će se primjenjivati na takve naloge izdane službi
sigurnosti u slučaju kada, u skladu s nacionalnim pravom, ona djeluje kao
podrška istrazi koja ima obilježja opisana u članku 20. stavku 1.
                                                PRILOG
Protokol utvrđen
od strane Vijeća u skladu s člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji uz
Konvenciju o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među
državama članicama Europske unije
PROTOKOL
utvrđen od
strane Vijeća u skladu s člankom 34. Ugovora o Europskoj uniji uz
Konvenciju o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među
državama članicama Europske unije
VISOKE UGOVORNE
STRANKE ovog Protokola, države članice Europske unije,
POZIVAJUĆI SE na
Akt Vijeća od 16. listopada 2001. o utvrđivanju Protokola uz
Konvenciju o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među
državama članicama Europske unije,
UZIMAJUĆI U
OBZIR zaključke usvojene na sastanku Europskog vijeća održanom u
Tampereu 15. i 16. listopada 1999. i potrebu njihove trenutačne provedbe
radi postizanja područja slobode, sigurnosti i pravde,
IMAJUĆI NA UMU
preporuke stručnjaka iznesene prilikom predstavljanja izvješća o
uzajamnoj procjeni na temelju Zajedničke akcije Vijeća 97/827/PUP od
5. prosinca 1997. o uspostavi mehanizma za ocjenjivanje primjene i provedbe, na
nacionalnoj razini, međunarodnih obveza u borbi protiv organiziranog
kriminala(1),
UVJERENE u potrebu za
dodatnim mjerama u području uzajamne pravne pomoći u kaznenim
stvarima s ciljem borbe protiv kriminala, posebno uključujući
organizirani kriminal, pranje novca i financijski kriminal,
SPORAZUMJELE SU SE O
SLJEDEĆIM ODREDBAMA, koje se prilažu i čine sastavni dio Konvencije o
uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među državama
članicama Europske unije od 29. svibnja 2000.(2), dalje u tekstu
„Konvencija o uzajamnoj pravnoj pomoći iz 2000.”
Članak 1.
Zahtjevi za
informacijama o bankovnim računima
1. Svaka država članica
odgovarajući na zahtjev druge države članice poduzima potrebne mjere,
pod uvjetima određenima u ovom članku, radi utvrđivanja
posjeduje li ili kontrolira fizička ili pravna osoba koja je predmet
kaznene istrage jedan ili više bankovnih računa bilo koje vrste u bilo
kojoj banci koja se nalazi na njezinom državnom području i, ako je tako,
pruža sve potrebne informacije o utvrđenim računima.
Informacije, ako se
zatraže i u mjeri u kojoj je njihovo dobivanje moguće u razumnom roku,
uključuju i račune za koje osoba, koja je predmet postupka, ima
punomoć.
2. Obveza
određena u ovom članku primjenjuje se samo u mjeri u kojoj se
informacije nalaze u banci u kojoj je otvoren račun.
3. Obveza
određena u ovom članku primjenjuje se samo ako se istraga odnosi na:
– kazneno djelo koje je
kažnjivo kaznom oduzimanja slobode ili sigurnosnom mjerom oduzimanja slobode za
maksimalno razdoblje od najmanje četiri godine u državi koja je uputila
zahtjev i najmanje dvije godine u državi koja je primila zahtjev, ili
– kazneno djelo iz
članka 2. Konvencije o osnivanju Europskog policijskog ureda iz 1995.
(Konvencija o Europolu) ili iz Priloga toj konvenciji, kako je izmijenjena, ili
– u mjeri u kojoj nije
obuhvaćeno Konvencijom o Europolu, kazneno djelo iz Konvencije o zaštiti
financijskih interesa Europskih zajednica iz 1995., iz njezinog Protokola iz
1996., ili njezinog Drugog protokola iz 1997.
4. Tijelo koje
upućuje zahtjev mora u zahtjevu:
– navesti zašto smatra
da bi zatražene informacije mogle biti od iznimne važnosti za istragu kaznenog
djela,
–  navesti na temelju
čega pretpostavlja da banke u državi članici kojoj je upućen
zahtjev vode račun  i, u mjeri u kojoj je to dostupno, koje banke bi mogle
biti uključene,
– uvrstiti sve dostupne
informacije koje mogu olakšati izvršenje zahtjeva.
5. Države
članice mogu izvršiti zahtjev u skladu s ovim člankom pod istim
uvjetima koji se primjenjuju u odnosu na zahtjeve za pretragu i zapljenu.
6. Vijeće na
temelju članka 34. stavka 2. točke (c) Ugovora o Europskoj uniji može
donijeti odluku o proširenju područje primjene stavka 3.
Članak 2.
Zahtjevi za
informacijama o bankovnim poslovima
1. Na zahtjev države
koja upućuje zahtjev, država koja prima zahtjev pruža podatke o
određenim bankovnim računima i bankovnom poslovanju izvršenom tijekom
odgovarajućeg razdoblja putem jednog ili više računa navedenih u
zahtjevu, uključujući podatke o svim računima pošiljatelja ili
primatelja.
2. Obveza
određena u ovom članku primjenjuje se samo u mjeri u kojoj su te
informacije u posjedu banke koja vodi račun.
3. Država
članica koja upućuje zahtjev u svojem zahtjevu navodi razloge zbog
kojih smatra da su zatražene informacije značajne za istragu kaznenog
djela.
4. Države
članice mogu izvršiti zahtjev u skladu s ovim člankom pod istim
uvjetima koji se primjenjuju u odnosu na zahtjeve za pretragu i zapljenu.
Članak 3.
Zahtjevi za nadzor
bankovnih poslova
1. Svaka država
članica se obvezuje osigurati da može, na zahtjev druge države
članice, tijekom predviđenog razdoblja nadzirati bankovno poslovanje
izvršeno putem jednog ili više bankovnih računa navedenih u zahtjevu te
dostaviti rezultate nadzora državi članici koja upućuje zahtjev.
2. Država
članica koja upućuje zahtjev u svojem zahtjevu navodi razloge zbog
kojih smatra da su zatražene informacije značajne za istragu kaznenog
djela.
3. Nadležna tijela
države članice koja prima zahtjev donose odluku o nadzoru za svaki
pojedini slučaj, vodeći računa o nacionalnom pravu te države
članice.
4. Nadležna tijela
države članice koja upućuje zahtjev i države članice koja prima
zahtjev međusobno dogovaraju praktične detalje u vezi s nadzorom.
Članak 4.
Povjerljivost
Svaka država
članica poduzima potrebne mjere kako bi se osiguralo da banka ne otkrije
dotičnom korisniku ili ostalim trećim osobama da su podaci
proslijeđeni državi koja je uputila zahtjev u skladu s člankom 1., 2.
ili 3., ili da se provodi istraga.
Članak 5.
Obveza
obavješćivanja
Ako nadležno tijelo
države članice koja prima zahtjev tijekom izvršavanja zahtjeva za uzajamnu
pravnu pomoć smatra da bi bilo prikladno poduzeti istragu koja
početno nije predviđena ili koja se nije mogla odrediti u trenutku
upućivanja zahtjeva, ono odmah obavješćuje tijelo koje je uputilo
zahtjev kako bi mu omogućilo poduzeti daljnje mjere.
Članak 6.
Dodatni zahtjevi za
uzajamnu pravnu pomoć
1. U slučaju
kada nadležno tijelo države članice koja upućuje zahtjev uz
postojeći zahtjev uputi dodatni zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć,
nije potrebno pružiti informacije koje su već pružene prvim zahtjevom.
Dodatni zahtjev sadrži podatke potrebne za identifikaciju prvotnog zahtjeva.
2. U slučaju
kada u skladu s važećim odredbama nadležno tijelo koje je uputilo zahtjev
za uzajamnu pravnu pomoć sudjeluje u izvršavanju zahtjeva u državi
članici koja je primila zahtjev, ono može, ne dovodeći u pitanje
članak 6. stavak 3. Konvencije o uzajamnoj pravnoj pomoći iz 2000., uputiti
dodatni zahtjev izravno nadležnom tijelu države članice koja prima zahtjev
dok se nalazi u dotičnoj državi.
Članak 7.
Bankovna tajna
Država članica
se ne poziva na tajnost bankovnih podataka kao razlog za odbijanje bilo kakve
suradnje u vezi sa zahtjevom o uzajamnoj pravnoj pomoći koji je uputila
druga država članica.
Članak 8.
Fiskalna kažnjiva
djela
1. Uzajamna pravna
pomoć se ne može odbiti samo na temelju toga što se zahtjev odnosi na
kažnjivo djelo koje država članica koja prima zahtjev smatra fiskalnim
kažnjivim djelom.
2. Ako je država
članica izvršila zahtjev za pretragu i zapljenu pod uvjetom da je kažnjivo
djelo za koje se upućuje zahtjev također kažnjivo na temelju njezinog
prava, taj je uvjet, u odnosu na kažnjiva djela iz stavka 1., ispunjen ako
kažnjivo djelo odgovara kažnjivom djelu iste vrste na temelju njezinog prava.
Zahtjev se ne može
odbiti na temelju činjenice da se pravom države članice koja prima
zahtjev ne nameće ista vrsta poreza ili pristojbe ili se ne predviđa
ista vrsta propisa u području poreza, pristojbi, carina i devizne razmjene
kao pravom države članice koja upućuje zahtjev.
3. Članak 50.
Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma stavlja se izvan.
Članak 9.
Politička
kaznena djela
1. Za potrebe
uzajamne pravne pomoći između država članica, država
članica koja prima zahtjev ne može nijedno kažnjivo djelo smatrati
političkim kaznenim djelom, kažnjivim djelom koje je povezano s
političkim kaznenim djelom ili političkim motiviranim kažnjivim
djelom.
2. Svaka država
članica prilikom davanja obavijesti iz članka 13. stavka 2. može
izjaviti da će primjenjivati stavak 1. samo u odnosu na:
(a) kaznena djela iz
članka 1. i 2. Europske konvencije o suzbijanju terorizma od 27.
siječnja 1977.; i
(b) kaznena djela
zavjere ili udruživanja, koja odgovaraju opisu postupanja iz članka 3.
stavka 4. Konvencije od 27. rujna 1996. o izručenju između država
članica Europske unije, radi počinjenja jednog ili više kaznenih
djela iz članka 1. i 2. Europske konvencije o suzbijanju terorizma.
3. Rezerve stavljene
u skladu s člankom 13. Europske konvencije o suzbijanju terorizma ne
primjenjuju se na uzajamnu pravnu pomoć između država članica.
Članak 10.
Prosljeđivanje
odbijanja zahtjeva Vijeću i sudjelovanje Eurojusta
1. Ako je zahtjev
odbijen na temelju:
– članka 2.
točke (b) Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći ili
članka 22. stavka 2. točke (b) Beneluškog ugovora; ili
– članka 51.
Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma ili članka 5. Europske
konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći; ili
– članka 1. stavka
5. ili članka 2. stavka 4. ovog Protokola,
a država članica
koja je uputila zahtjev i dalje zadržava svoj zahtjev, a da se pritom ne može
naći rješenje, država članica koja prima zahtjev Vijeću na
znanje upućuje obrazloženu odluku o odbijanju zahtjeva, radi moguće
evaluacije djelovanja pravosudne suradnje između država članica.
2. Nadležna tijela
države članice koja je uputila zahtjev mogu izvijestiti Eurojust, nakon
njegovog osnivanja, o svakom problemu koji se pojavio prilikom izvršavanja
zahtjeva u odnosu na odredbe iz stavka 1. radi mogućeg praktičnog
rješavanja u skladu s odredbama utvrđenima u instrumentu o osnivanju
Eurojusta.
Članak 11.
Rezerve
U odnosu na ovaj
Protokol ne mogu se staviti nikakve rezerve, osim rezerva predviđenih u
članku 9. stavku 2.
Članak 12.
Teritorijalna
primjena
Primjena ovog
Protokola na Gibraltar stupa na snagu nakon stupanja na snagu Konvencije o
uzajamnoj pravnoj pomoći iz 2000. u Gibraltaru, u skladu s člankom
26. te konvencije.
Članak 13.
Stupanje na snagu
1. Ovaj Protokol
podliježe usvajanju od strane država članica u skladu s njihovim
odgovarajućim ustavnim odredbama.
2. Države
članice obavješćuju glavnog tajnika Vijeća Europske unije o
dovršetku ustavnih postupaka potrebnih za usvajanje ovog Protokola.
3. Ovaj Protokol
stupa na snagu u dotičnih osam država članica 90 dana od obavijesti
iz stavka 2. od strane države koja je članica Europske unije u trenutku
kada Vijeće donese Akt o utvrđivanju ovog Protokola i koja osma
dovrši tu formalnost. Međutim, ako Konvencija o uzajamnoj pravnoj
pomoći iz 2000. nije stupila na snagu do tog dana, ovaj Protokol stupa na
snagu na dan stupanja na snagu te konvencije.
4. Svaka obavijest od
strane države članice nakon stupanja na snagu ovog Protokola sukladno
stavku 3. ima takav učinak da, 90 dana od takve obavijesti, ovaj Protokol
stupa na snagu između te države članice i onih država članica za
koje je ovaj Protokol već stupio na snagu.
5. Prije stupanja na
snagu ovog Protokola sukladno stavku 3. svaka država članica može,
prilikom slanja obavijesti iz stavka 2. ili u bilo kojem trenutku nakon toga,
izjaviti da će primjenjivati ovaj Protokol u odnosu na druge države
članice koje su dale istu izjavu. Takve izjave stupaju na snagu 90 dana od
dana njihovog polaganja.
6. Neovisno o
stavcima 3. i 5., ovaj Protokol ne stupa na snagu niti se primjenjuje
između bilo koje dvije države članice prije stupanja na snagu ili
primjene Konvencije o uzajamnoj pravnoj pomoći iz 2000. između tih
država članica.
7. Ovaj se Protokol
primjenjuje na uzajamnu pravnu pomoć započetu nakon dana njegova
stupanja na snagu, ili početka njegove primjene sukladno stavku 5.,
između dotičnih država članica.
Članak 14.
Države pristupnice
1. Ovaj je Protokol
otvoren za pristupanje svakoj državi koja postane članicom Europske unije
i koja pristupi Konvenciji o uzajamnoj pravnoj pomoći iz 2000.
2. Tekst ovog
Protokola na jeziku države pristupnice koji sastavlja Vijeće Europske
unije je vjerodostojan.
3. Isprave o
pristupanju polažu se kod depozitara.
4. Ovaj Protokol
stupa na snagu u odnosu na svaku državu koja mu pristupi 90 dana od polaganja
njezine isprave o pristupanju ili na dan stupanja na snagu ovog Protokola ako
već nije stupio na snagu u vrijeme isteka navedenog razdoblja od 90 dana.
5. U slučaju da
ovaj Protokol još nije na snazi u vrijeme polaganja njihove isprave o
pristupanju, članak 13. stavak 5. primjenjuje se na države članice
pristupnice.
6. Neovisno o
stavcima 4. i 5., ovaj Protokol ne stupa na snagu niti se primjenjuje se u
odnosu na državu pristupnicu prije stupanja na snagu ili primjene Konvencija o
uzajamnoj pravnoj pomoći iz 2000. u odnosu na tu državu.
Članak 15.
Položaj Islanda i
Norveške
Članak 8.
predstavlja mjere kojima se mijenjaju ili koje se temelje na odredbama iz
Priloga A Sporazumu sklopljenom između Vijeća Europske unije i
Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih država provedbi,
primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine(3) (dalje u tekstu
„Sporazum o pridruživanju”).
Članak 16.
Stupanje na snagu za
Island i Norvešku
1. Ne dovodeći u
pitanje članak 8. Sporazuma o pridruživanju, odredba iz članka 15.
stupa na snagu za Island i Norvešku 90 dana nakon što Vijeće i Komisija
prime obavijest u skladu s člankom 8. stavkom 2. Sporazuma o pridruživanju
o ispunjenju njihovih ustavnih odredaba, u njihovim uzajamnim odnosima sa svim
državama članicama za koje je ovaj Protokol već stupio na snagu u
skladu s člankom 13. stavkom 3. ili 4.
2. Svako stupanje na
snagu ovog Protokola za državu članicu nakon dana stupanja na snagu
odredbe iz članka 15. za Island i Norvešku čini te odredbe
također primjenjivima u uzajamnim odnosima između te države
članice i Islanda i Norveške.
3. Odredba iz
članka 15. ni u kojem slučaju ne postaje obvezujuća za Island i
Norvešku prije stupanja na snagu odredaba iz članka 2. stavka 1.
Konvencije o uzajamnoj pravnoj pomoći iz 2000.
4. Ne dovodeći u
pitanje stavke 1., 2. i 3., odredba iz članka 15. stupa na snagu za Island
i Norvešku najkasnije na dan stupanja na snagu ovog Protokola za petnaestu
državu koja je članica Europske unije u trenutku kada Vijeće donese
Akt o utvrđivanju ovog Protokola.
Članak 17.
Depozitar
Glavni tajnik
Vijeća Europske unije je depozitar ovog Protokola.
Depozitar objavljuje
u Službenom listu Europskih zajednica informacije o tijeku usvajanja i
pristupanja, izjave i sve druge obavijesti u vezi s ovim Protokolom.
U POTVRDU TOGA dolje
potpisani opunomoćenici potpisali su ovaj Protokol.
Sastavljeno u
Luxembourgu 16. listopada 2001. godine u jednom izvorniku na danskom,
engleskom, finskom, francuskom, grčkom, irskom, nizozemskom,
njemačkom, portugalskom, španjolskom, švedskom i talijanskom jeziku, pri
čemu je svaki tekst jednako vjerodostojan, a izvornik se pohranjuje u
arhivi Glavnog tajništva Vijeća Europske unije. Glavni tajnik
prosljeđuje njegov ovjereni primjerak svakoj državi članici.
Pour le gouvernement
du Royaume de Belgique Voor de regering van het Koninkrijk België Für die
Regierung des Königreichs Belgien
For regeringen for
Kongeriget Danmark
Für die Regierung der
Bundesrepublik Deutschland
Για
την κυβέρνηση
της Ελληνικής
Δημοκρατίας
Por el Gobierno del
Reino de España
Pour le gouvernement
de la République française
Thar ceann Rialtas na
hEireann For the Government of Ireland
Per il governo della
Repubblica italiana
Pour le gouvernement
du Grand-Duché de Luxembourg
Voor de regering van
het Koninkrijk der Nederlanden
Für die Regierung der
Republik Österreich
Pelo Governo da
Republica Portuguesa
Suomen hallituksen
puolesta På finska regeringens vägnar
På svenska
regeringens vägnar
For the Government of
the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland
(1) SL L 344,
15.12.1997., str. 7.
(2) SL C 197,
12.7.2000., str. 3.
(3) SL L 176,
10.7.1999., str. 36.


title: Preporuka Vijeća od 14. srpnja 2015. o Nacionalnom programu reformi Bugarske za 2015. i davanje mišljenja Vijeća o Programu konvergencije Bugarske za 2015.

text:
               18.8.2015

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 272/28

         PREPORUKA VIJEĆA
   od 14. srpnja 2015.
   o Nacionalnom programu reformi Bugarske za 2015. i davanje mišljenja Vijeća o Programu konvergencije Bugarske za 2015.
   (2015/C 272/08)
   VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
   uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 121. stavak 2. i članak 148. stavak 4.,
   uzimajući u obzir Uredbu Vijeća (EZ) br. 1466/97 od 7. srpnja 1997. o jačanju nadzora stanja proračuna i nadzora i koordinacije ekonomskih politika (1), a posebno njezin članak 9. stavak 2.,
   uzimajući u obzir Uredbu (EU) br. 1176/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2011. o sprečavanju i ispravljanju makroekonomskih neravnoteža (2), a posebno njezin članak 6. stavak 1.,
   uzimajući u obzir preporuku Europske komisije,
   uzimajući u obzir rezolucije Europskog parlamenta,
   uzimajući u obzir zaključke Europskog vijeća,
   uzimajući u obzir mišljenje Odbora za zapošljavanje,
   uzimajući u obzir mišljenje Gospodarskog i financijskog odbora,
   uzimajući u obzir mišljenje Odbora za socijalnu zaštitu,
   uzimajući u obzir mišljenje Odbora za ekonomsku politiku,
   budući da:

               (1)

               Europsko vijeće prihvatilo je 26. ožujka 2010. prijedlog Komisije o pokretanju nove strategije za rast i radna mjesta Europa 2020., koja se temelji na pojačanom usklađivanju ekonomskih politika. Strategija je usredotočena na ključna područja u kojima je potrebno jačati europski potencijal za održivi rast i konkurentnost.

               (2)

               Vijeće je 14. srpnja 2015. na temelju prijedloga Komisije donijelo Preporuku o općim smjernicama za ekonomske politike država članica i Unije, a 21. listopada 2010. donijelo je odluku o smjernicama za politike zapošljavanja država članica (3). One zajedno čine „integrirane smjernice”, a države članice pozvane su da ih uzmu u obzir u svojim nacionalnim ekonomskim politikama i politikama zapošljavanja.

               (3)

               Vijeće je 8. srpnja 2014. donijelo Preporuku (4) o Nacionalnom programu reformi Bugarske za 2014. i dostavilo mišljenje o ažuriranom Programu konvergencije Bugarske za 2014.

               (4)

               Komisija je 28. studenoga 2014. donijela Godišnji pregled rasta, čime je označen početak europskog semestra 2015. za koordinaciju ekonomskih politika. Istog je dana Komisija na temelju Uredbe (EU) br. 1176/2011 donijela Izvješće o mehanizmu upozoravanja u kojem Bugarsku smatra jednom od država članica za koje je potrebno provesti detaljno preispitivanje.

               (5)

               Europsko vijeće podržalo je 18. prosinca 2014. prioritete za poticanje ulaganja, intenziviranje strukturnih reformi i provedbu odgovorne fiskalne konsolidacije koja pogoduje rastu.

               (6)

               Komisija je 26. veljače 2015. objavila izvješće za Bugarsku za 2015. Njime je ocijenjen napredak Bugarske u vezi s preporukama za pojedine zemlje donesenima 8. srpnja 2014. U izvješću za tu zemlju navedeni su i rezultati detaljnog preispitivanja u skladu s člankom 5. Uredbe (EU) br. 1176/2011. U analizi Komisija zaključuje da u Bugarskoj postoje makroekonomske neravnoteže. Posebno su problemi u financijskom sektoru u 2014. uzrokovali zabrinutost u pogledu bankarskih praksi u bankama u domaćem vlasništvu, s mogućim znatnim utjecajem na financijski sektor i sveukupnu makroekonomsku stabilnost. Uz to, daljnji negativni vanjski položaj, koji se ipak poboljšava, korporativna prezaduženost i loša prilagodba tržišta rada i dalje predstavljaju makroekonomske rizike te im je potrebno posvetiti posebnu pozornost.

               (7)

               Bugarska je 30. travnja 2015. dostavila svoj Nacionalni program reformi za 2015. te Program konvergencije za 2015. Kako bi se u obzir uzela njihova povezanost, oba su programa ocijenjena istodobno.

               (8)

               Na Bugarsku se trenutačno primjenjuje preventivni dio Pakta o stabilnosti i rastu. Vlada u svojem Programu konvergencije za 2015. ukupni deficit u 2015. planira zadržati na 2,8 % BDP-a. Nakon toga vlada namjerava postupno smanjivati deficit kako bi u 2018. došao na razinu od 1,3 % BDP-a. Prema Programu konvergencije vlada u 2018. namjerava ostvariti srednjoročni cilj, odnosno strukturni deficit od 1 % BDP-a. Očekuje se da će omjer državnog duga u BDP-u narasti tijekom programskog razdoblja te u 2018. doseći gotovo 31 %. Makroekonomski scenarij na kojem se temelje proračunske projekcije djeluje uvjerljivo. Međutim, mjere kojima bi se podržali planirani ciljevi u pogledu deficita od 2016. nadalje nisu dovoljno jasno utvrđene. Na temelju Komisijine proljetne prognoze za 2015. predviđa se da će rast neto rashoda u 2015. poštovati referentno mjerilo. No zbog pogoršanja strukturnog salda (1,7 % BDP-a u 2014.) postoji opasnost da tijekom razdoblja od 2014. do 2015.dođe do određenog odstupanja od zahtjeva. U 2016. postoji rizik od znatnog odstupanja jer će rast neto rashoda prijeći referentno mjerilo za 0,9 % BDP-a. Stoga će za obje godine potrebne dodatne mjere. Na temelju ocjene Programa konvergencije i uzimajući u obzir Komisijinu proljetnu prognozu za 2015. Vijeće smatra da postoji rizik da Bugarska neće biti u skladu s odredbama Pakta o stabilnosti i rastu.

               (9)

               Porezna disciplina i dalje je velik izazov u Bugarskoj. Postoji potreba za sveobuhvatnom strategijom za poreznu disciplinu temeljenom na detaljnoj analizi rizika, sustavnoj procjeni učinka već provedenih mjera te većoj koordinaciji raznih agencija za ubiranje poreza.

               (10)

               Bugarski sustav zdravstvene skrbi suočava se s nekoliko većih izazova, što uključuje loše rezultate u području zdravlja, nisku razinu financiranja i ozbiljnu neučinkovitost u iskorištavanju sredstava. Očekivani životni vijek znatno je ispod prosjeka EU-a, a očekivani životni vijek pri rođenju među najnižima je u Uniji. Sustav se i dalje temelji na prevelikom bolničkom sektoru. Iako je zadnjih godina financiranje primarne i izvanbolničke skrbi neznatno poraslo u nominalnoj vrijednosti, i dalje je vrlo ograničeno. Zdravstveni fond ugovorno je obvezan bolnicama isplatiti povrat troškova za liječenje po unaprijed utvrđenim cijenama, što bolnice potiče na pružanje neprimjerene zdravstvene skrbi. Nacionalna strategija zdravstvene skrbi donesena je 2014., ali nema jasnog plana provedbe.

               (11)

               Previranjima u bankarskom sektoru u ljeto 2014. razotkriveno je postojanje institucionalnih slabosti i nedostataka u nadzoru. Budući da nadzorno tijelo nije uspjelo prepoznati velike probleme u četvrtoj najvećoj banci u Bugarskoj (Corporate Commercial Bank, KTB), očito je da postoje nedostaci u nadzornoj praksi financijskog sektora i pregledu koncentracijskog rizika. Time je narušena vjerodostojnost bankarskog nadzora, što dovodi u pitanje i održivost ostalih dijelova financijskog sektora. Kriza likvidnosti u lipnju 2014. potaknula je detaljnu reviziju u KTB-u koja je dovela do poništenja bankarske licence KTB-a. Zajamčeni depoziti koji iznose gotovo 4,4 % BDP-a isplaćeni su tek uz znatna kašnjenja.

               (12)

               Aktivne politike tržišta rada nisu dovoljno razvijene ni u pogledu pokrivanja ni usmjerenosti. Fragmentacija agencija glavna je prepreka u pružanju naknada i usluga nezaposlenim i neaktivnim osobama. Koordinacija ureda za zapošljavanje i uprave za socijalnu pomoć nije usmjerena na učinkovito i integrirano donošenje mjera kako bi se pomoglo najugroženijima. Bugarska ima velik udio mladih koji nisu zaposleni, ne obrazuju se i ne osposobljavaju, niti su u doticaju sa službama za zapošljavanje, što znači da nisu uključeni u područje djelovanja standardnih poticajnih mjera na tržištu rada. Većina nezaposlenih u Bugarskoj dugoročno su nezaposleni, što znači da je nezaposlenost više strukturna nego ciklička. Iako je minimalna plaća u Bugarskoj u nominalnoj vrijednosti najniža u Uniji, znatno je porasla od 2011., a vlada sljedećih godina planira dodatna znatna povećanja. Tako oštrim diskrecijskim pomacima u vladinoj politici određivanja plaća moglo bi se narušiti tržište rada. Isto tako, ne postoje jasne smjernice za određivanje minimalne plaće, što u sustavu dovodi do stvaranja nesigurnosti u pogledu toga hoće li se uspostaviti prava ravnoteža između podržavanja zapošljavanja i konkurentnosti s jedne strane te zaštite dohotka od rada s druge. Siromaštvo i socijalna isključenost i dalje su problem jer Bugarska ima najvišu stopu materijalne deprivacije u Uniji. Posebno visoke razine siromaštva i socijalne isključenosti zabilježeni su među romskim stanovništvom. Većina mladih Roma nije zaposlena, ne obrazuje se i ne osposobljava. Upisi u dječje vrtiće i predškolski odgoj romske djece na niskoj su razini, a gotovo četvrtina djece između 7. i 15. godine starosti ne sudjeluje u obrazovnom sustavu.

               (13)

               Niskom razinom kvalitete sustava obrazovanja i osposobljavanja te njihovom ograničenom relevantnošću za tržište rada narušena je ponuda radne snage s odgovarajućim vještinama u gospodarstvu. Stopa sudjelovanja odraslih u cjeloživotnom učenju među najnižima je u Uniji. Nakon godina kašnjenja Bugarska još nije donijela reforme Zakona o školskom obrazovanju, a provedba strategije o ranom napuštanju školovanja još je u početnoj fazi. Nacionalna strategija strukovnog obrazovanja i osposobljavanja (2014. – 2020.) i nova strategija o visokom obrazovanju donesene su 2015. Provedbom tih strategija trebalo bi se pridonijeti poboljšanju obrazovnog sustava koji bi bio relevantniji za gospodarstvo te promicati inovacije i otvaranje radnih mjesta.

               (14)

               Vlada je u proljeće 2015. predstavila prijedlog reforme mirovinskog sustava. Prikladnost i održivost mirovinskog sustava ovise o reformama kojima se potiče i podržava dulji radni vijek s manje prekida. U 2013. godini 1,2 milijuna umirovljenika primalo je mirovine koje su ispod nacionalnog praga siromaštva. Glavni razlozi malih mirovina jesu prijevremeno umirovljenje i kratka razdoblja uplaćivanja doprinosa. Brzo starenje bugarskog društva vjerojatno će otežati stanje u budućnosti. Stoga je primjereno da Bugarska obuzda rast rashoda povezanih sa starosnom dobi kako bi pridonijela dugoročnoj održivosti javnih financija, uključujući provedbom snažnih mirovinskih reformi.

               (15)

               Ključan element izgradnje poslovnog okruženja pogodnog za ulaganja neovisan je, visokokvalitetan i učinkovit pravosudni sustav te djelotvorni mehanizmi za suzbijanje korupcije. Glavni su izazovi u tom području nedostatak sveopće koordinacije, institucionalni nedostaci i slaba evidencija osiguranja pravomoćnih presuda na sudu. Ta će važna područja politika biti obuhvaćena mehanizmom suradnje i provjere.

               (16)

               Stečajni okvir u Bugarskoj neučinkovit je te se njime povećava nesigurnost među sudionicima na tržištu i smanjuje opća privlačnost zemlje za ulagače. Stečajni postupci traju duže nego u ostalim usporedivim zemljama, a stopa prinudnog naplaćivanja niska je. Potrebu za učinkovitim okvirom za rješavanje stečaja trebalo bi promatrati i u okviru visoke zaduženosti nefinancijskih društava u Bugarskoj te uloge tog okvira u olakšavanju postupka smanjivanja razduživanja.

               (17)

               Strategije za reformu javne uprave i uvođenje e-vlade donesene su 2014. Njihova će provedba zahtijevati snažno usmjeravanje i koordinaciju politike. Usprkos poduzetim naporima kvaliteta javnih usluga i dalje je niska. Nedovoljnim razvojem e-vlade ograničavaju se napori poboljšanja transparentnosti i smanjenja administrativnog opterećenja. Poseban su problem postupci javne nabave koje ometaju česte izmjene pravnog okvira i nedostatni administrativni kapaciteti. Ex ante provjera postupaka nabave često je tek formalnost. S druge strane, postupci provjere istodobno se podvrgavaju različitim ex post kontrolama, što ponekad dovodi do različitih nalaza. Nedostatak transparentnosti u postupku podnošenja ponuda posljedica je i kašnjenja u uvođenju sveobuhvatnih platformi e-nabave. Zbog nepravilnosti u postupcima javne nabave došlo je do znatnog zaostatka u provedbi programa fondova EU-a u prošlosti, negativno su utjecale na poslovno okruženje te zbog njih nisu ostvarena nužna poboljšanja infrastrukture. Višegodišnjom strategijom donesenom u srpnju 2014. kako bi se riješile slabosti sustava javne nabave utvrđen je jasan plan konkretnih mjera koje treba poduzeti u 2015. i 2016. One će se morati provesti.

               (18)

               Komisija je u okviru europskog semestra provela sveobuhvatnu analizu ekonomske politike Bugarske, koju je objavila u izvješću za Bugarsku za 2015. Ocijenila je i Program konvergencije i Nacionalni program reformi te mjere praćenja provedbe preporuka upućenih Bugarskoj proteklih godina. U obzir je uzela njihovu važnost za održivu fiskalnu i socioekonomsku politiku u Bugarskoj, ali i poštovanje pravila i smjernica EU-a zbog potrebe jačanja sveopćeg ekonomskog upravljanja Unijom pružanjem doprinosa na razini EU-a budućim nacionalnim odlukama. Preporuke iz europskog semestra navedene su u preporukama od 1. do 5. u nastavku.

               (19)

               Vijeće je s obzirom na vlastitu ocjenu preispitalo Program konvergencije, a njegovo mišljenje (5) posebno je navedeno u preporuci 1. u nastavku.

               (20)

               U svjetlu detaljnog preispitivanja koje provodi Komisija i navedene ocjene, Vijeće je preispitalo Nacionalni program reformi i Program konvergencije. Njegove preporuke u skladu s člankom 6. Uredbe (EU) br. 1176/2011 navedene su u preporukama od 1. do 3. te preporuci 5. u nastavku,

         PREPORUČUJE Bugarskoj da u 2015. i 2016. poduzme mjere kojima je cilj:

               1.

               izbjeći strukturno pogoršanje u javnim financijama u 2015. i postići prilagodbu od 0,5 % BDP-a u 2016. Poduzeti odlučne mjere poboljšanja ubiranja poreza i rješavanja sive ekonomije na temelju sveobuhvatne analize rizika i ocjene poduzetih mjera. Poboljšati troškovnu učinkovitost zdravstvenog sustava, osobito preispitivanjem cijena zdravstvene skrbi i jačanjem izvanbolničke i primarne skrbi;

               2.

               do prosinca 2015. dovršiti neovisno preispitivanje kvalitete imovine cijelog sustava i test otpornosti bankarskog sustava odozdo prema gore, u bliskoj suradnji s europskim tijelima. Provesti provjeru portfelja za mirovinski fond i sektore osiguranja. Preispitati i učvrstiti nadzor bankarskog i nebankarskog financijskog sektora, među ostalim jačanjem okvira za rješavanje banaka i depozitna jamstva. Poboljšati korporativno upravljanje u financijskom posredovanju, među ostalim rješavanjem koncentracijskog rizika i izloženosti između povezanih strana;

               3.

               razviti integrirani pristup za skupine na rubu tržišta rada, posebno starije radnike i mlade koji nisu zaposleni niti su na školovanju ili osposobljavanju. Uz savjetovanje sa socijalnim partnerima i u skladu s nacionalnim praksama uspostaviti transparentni mehanizam za određivanje minimalne plaće i minimalnih doprinosa za socijalno osiguranje u kontekstu njihova utjecaja na siromaštvo zaposlenih, otvaranje radnih mjesta i konkurentnosti;

               4.

               donijeti reformu Zakona o školskom obrazovanju i povećati sudjelovanje u obrazovanju djece koja žive u nepovoljnim uvjetima, posebice romske djece, poboljšavanjem pristupa kvalitetnom ranom školovanju;

               5.

               u cilju poboljšanja ulagačke klime pripremiti sveobuhvatnu reformu stečajnog okvira temeljenog na međunarodnoj najboljoj praksi i stručnom znanju, posebno radi poboljšanja mehanizama za predstečajne nagodbe i izvansudsko restrukturiranje.

      Sastavljeno u Bruxellesu 14. srpnja 2015.

            Za Vijeće

            Predsjednik

         P. GRAMEGNA

      (1)  SL L 209, 2.8.1997., str. 1.

      (2)  SL L 306, 23.11.2011., str. 25.

      (3)  Zadržana Odlukom Vijeća 2014/322/EU od 6. svibnja 2014. o smjernicama za politike zapošljavanja država članica za 2014. godinu (SL L 165, 4.6.2014., str. 49.).

      (4)  Preporuka Vijeća od 8. srpnja 2014. o Nacionalnom programu reformi Bugarske za 2014. i dostavljanje mišljenja Vijeća o programu konvergencije Bugarske za 2014. (SL C 247, 29.7.2014., str. 7.).

      (5)  U skladu s člankom 9. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 1466/97.