title: Direktiva 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ  Tekst značajan za EGP

text:
               15/Sv. 009

               HR

               Službeni list Europske unije

               28

         32003L0087

               L 275/32

               SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE

               13.10.2003.

      DIREKTIVA 2003/87/EZ EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA

   od 13. listopada 2003.
   o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ
   (Tekst značajan za EGP)
   EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
   uzimajući u obzir Ugovor o osnivanju Europske zajednice, a posebno njegov članak 175. stavak 1.,
   uzimajući u obzir prijedlog Komisije (1),
   uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora (2),
   uzimajući u obzir mišljenje Odbora regija (3),
   u skladu s postupkom previđenim člankom 251. Ugovora (4),
   budući da:

               (1)

               Zelena knjiga o trgovanju emisijama stakleničkih plinova unutar Europske unije potaknula je raspravu širom Europe o prikladnosti i mogućem funkcioniranju trgovanja emisijama stakleničkih plinova unutar Europske unije. U Europskom programu o klimatskim promjenama razmotrene su politike i mjere Zajednice na temelju pristupa koji uključuje više zainteresiranih strana, uključujući i sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice (sustav Zajednice), koji se temelji na Zelenoj knjizi. U svojim Zaključcima od 8. ožujka 2001. Vijeće je prepoznalo posebnu važnost Europskog programa o klimatskim promjenama i rada koji se temelji na Zelenoj knjizi te naglasilo hitnu potrebu za konkretnim djelovanjem na razini Zajednice.

               (2)

               Šesti okolišni akcijski program Zajednice, utvrđen Odlukom 1600/2002/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (5), prepoznaje klimatske promjene kao prioritet za djelovanje i omogućava da se do 2005. uspostavi sustav trgovanja emisijama stakleničkih plinova širom Zajednice. U tom se programu prepoznaje da je Zajednica odlučna da od 2008. do 2012. smanji emisije stakleničkih plinova za 8 % u usporedbi s razinama iz 1990. te da dugoročno ukupna emisija stakleničkih plinova bude smanjena za oko 70 % u usporedbi s vrijednostima iz 1990.

               (3)

               Krajnji cilj Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o promjeni klime, potvrđene Odlukom Vijeća 94/69/EZ od 15. prosinca 1993. o sklapanju Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o promjeni klime (6), jest stabiliziranje koncentracije stakleničkih plinova u atmosferi na razini koja sprečava opasan utjecaj ljudskih djelatnosti na klimatski sustav.

               (4)

               Kada stupi na snagu Kyotski protokol‚ odobren Odlukom Vijeća 2002/358/EZ od 25. travnja 2002. o odobravanju, u ime Europske zajednice, Kyotskog protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime i zajedničkom ispunjavanju obveza koje iz njega proizlaze (7), on će Zajednicu i njezine države članice u razdoblju od 2008. do 2012. obvezati na smanjivanje emisije skupnih stakleničkih plinova nastalih ljudskom djelatnošću, popisanih u Prilogu A Protokolu, za 8 % u usporedbi s vrijednostima iz 1990.

               (5)

               Zajednica i njezine države članice dogovorile su se da zajednički ispune svoje obveze i smanje emisiju stakleničkih plinova uzrokovanih ljudskom djelatnošću prema Kyotskom protokolu, u skladu s Odlukom 2002/358/EZ. Cilj je ove Direktive doprinijeti učinkovitijem ispunjavanju obveza Europske zajednice i njezinih država članica putem učinkovitog europskog tržišta emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, uz najmanje moguće smanjivanje gospodarskog razvoja i zapošljavanja.

               (6)

               Odlukom Vijeća 93/389/EEZ od 24. lipnja 1993. o sustavu praćenja emisija CO2 i drugih stakleničkih plinova u Zajednici (8), uspostavljen je sustav za praćenje emisija stakleničkih plinova i ocjenu napretka prema ispunjavanju obveza u pogledu ispuštanja tih plinova. Taj će sustav pomoći državama članicama da odrede ukupnu količinu emisijskih jedinca koje se mogu dodijeliti.

               (7)

               Nužno je donošenje odredaba Zajednice o raspodjeli emisijskih jedinica koje dodjeljuju države članice da bi se doprinijelo očuvanju cjelovitosti unutarnjeg tržišta i izbjeglo narušavanje tržišnog natjecanja.

               (8)

               Pri raspodjeli emisijskih jedinica, države članice trebale bi uzeti u obzir potencijal za smanjivanje ispuštanja plinova koje proizlazi iz industrijskih djelatnosti.

               (9)

               Države članice mogu propisati dodjelu emisijskih jedinica osobama za razdoblje od pet godina počevši od 2008., u skladu s poništenim emisijskim jedinicama, samo za odgovarajuće smanjenje emisije koje te osobe obave na svom nacionalnom teritoriju tijekom razdoblja od tri godine, koje počinje 2005.

               (10)

               Nakon što počne teći spomenuto razdoblje od pet godina, prijenos emisijskih jedinica nekoj drugoj državi članici uključivat će odgovarajuće prilagodbe jedinica dodijeljene kvote u skladu s Kyotskim protokolom.

               (11)

               Države članice osiguravaju da operateri koji obavljaju određene posebne djelatnosti imaju dozvolu za emisiju stakleničkih plinova te da prate emisije određenih stakleničkih plinova vezanih uz te djelatnosti i o njima podnose izvješća.

               (12)

               Države članice trebale bi utvrditi pravila o kaznama primjenjivim na slučajeve kršenja ove Direktive te osigurati njihovu primjenu. Te kazne moraju biti učinkovite, razmjerne i odvraćajuće.

               (13)

               Da bi se osigurala transparentnost, javnost bi trebala imati pristup informacijama vezanim uz dodjelu emisijskih jedinica i rezultatima praćenja emisija, podložno samo ograničenjima iz Direktive 2003/4/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o pristupu javnosti informacijama o zaštiti okoliša (9).

               (14)

               Države članice trebale bi podnijeti izvješće o provedbi ove Direktive koje se temelji na Direktivi Vijeća 91/692/EEZ od 23. prosinca 1991. o standardiziranju i racionaliziranju izvješća o provedbi određenih direktiva koje se odnose na okoliš (10).

               (15)

               Uključivanje dodatnih postrojenja u sustav Zajednice mora biti u skladu s odredbama ove Direktive, a područje primjene sustava Zajednice može se proširiti na emisiju drugih stakleničkih plinova osim ugljikovog dioksida, među ostalim od korištenja aluminija i kemijskih djelatnosti.

               (16)

               Ova Direktiva ne sprečava nijednu državu članicu da zadrži ili uspostavi nacionalne sustave trgovanja kojima se reguliraju emisije stakleničkih plinova kao rezultat djelatnosti koje nisu navedene u Prilogu I. ili uključene u sustav Zajednice, ili iz postrojenja koja su privremeno isključena iz sustava Zajednice.

               (17)

               Države članice mogu, kao stranke Kyotskog protokola, sudjelovati u međunarodnoj trgovini emisijama s drugim strankama iz Priloga B tom Protokolu.

               (18)

               Povezivanje sustava Zajednice sa sustavima trgovanja emisijama stakleničkih plinova u trećim zemljama povećat će ekonomičnost pri postizanju cilja Zajednice, a to je smanjivanje emisije kao što je utvrđeno u Odluci 2002/358/EZ o zajedničkom ispunjavanju obveza.

               (19)

               Mehanizmi projekta, koji uključuju zajedničku primjenu (JI), i mehanizam čistog razvoja (CDM) važni su za postizanje oba cilja, odnosno smanjivanja emisije stakleničkih plinova na svjetskoj razini i povećanja isplativosti u funkcioniranju sustava Zajednice. U skladu s relevantnim odredbama Kyotskog protokola i Sporazuma iz Marrakecha, korištenje tih mehanizama trebalo bi biti dopuna domaćim mjerama, a domaće mjere predstavljaju važan element uloženih napora.

               (20)

               Ova će Direktiva potaknuti korištenje energetski učinkovitijih tehnologija, uključujući istovremenu proizvodnju topline i električne energije, što znači manje emisija po jedinici, dok će buduća direktiva Europskog parlamenta i Vijeća o promicanju kogeneracije koja se temelji na potražnji korisne topline na unutarnjem energetskom tržištu, posebno promicati istovremenu proizvodnju topline i struje.

               (21)

               Direktiva Vijeća 96/61/EZ od 24. rujna 1996. o integriranom sprečavanju i kontroli onečišćenja (11) uspostavlja opći okvir za sprečavanje i kontrolu onečišćavanja putem kojeg je moguće izdavanje dozvole za emisije stakleničkih plinova. Direktivu 96/61/EZ trebalo bi izmijeniti da bi se osiguralo da granične vrijednosti emisije ne budu određene za izravne emisije stakleničkih plinova iz postrojenja na koja se ova Direktiva odnosi i da države članice imaju pravo ne nametati zahtjeve koji se odnose na učinkovito korištenje energije s obzirom na postrojenja za spaljivanje ili druga postrojenja koja ispuštaju ugljikov dioksid, ne dovodeći u pitanje bilo koji drugi zahtjev u skladu s Direktivom 96/61/EZ.

               (22)

               Ova je Direktiva u skladu s Okvirnom konvencijom Ujedinjenih naroda o promjeni klime i Kyotskim protokolom. Trebalo bi je preispitivati u svjetlu razvoja događaja u tom kontekstu te uzeti u obzir iskustvo u njezinoj provedbi i postignuti napredak u praćenju emisija stakleničkih plinova.

               (23)

               Trgovanje emisijskim jedinicama trebalo bi biti dio sveobuhvatnog i koherentnog paketa politika i mjera koje se provode na razini država članica i na razini Zajednice. Ne dovodeći u pitanje primjenu članaka 87. i 88. Ugovora, kad su djelatnosti uključene u sustav Zajednice, države članice mogu razmatrati implikacije regulatorne, fiskalne i drugih politika koje su usmjerene na postizanje istih ciljeva. Pri preispitivanju ove Direktive u obzir trebalo bi uzeti u kojoj su mjeri ovi ciljevi postignuti.

               (24)

               Instrument za određivanje naknade može biti nacionalna politika za ograničavanje emisije iz privremeno isključenih postrojenja.

               (25)

               Politike i mjere trebale bi se provoditi na razini država članica i na razini Zajednice u svim sektorima gospodarstva Europske unije, a ne samo u industrijskom i energetskom sektoru, da bi se postiglo značajno smanjenje emisija. Komisija bi posebno trebala razmotriti politike i mjere na razini Zajednice da bi sektor prometa značajno pridonio ispunjenju obveza Zajednice i njezinih država članica u vezi s klimatskim promjenama u skladu s odredbama Kyotskog protokola.

               (26)

               Unatoč raznolikom potencijalu mehanizama temeljenih na tržišnim odnosima, strategija Europske unije s ciljem ublažavanja klimatskih promjena trebala bi se temeljiti na uravnoteženoj primjeni sustava Zajednice i drugih vrsta djelatnosti na razini Zajednice te na nacionalnoj i međunarodnoj razini.

               (27)

               Ova Direktiva poštuje temeljna prava i slijedi načela koja su posebno priznata u Povelji Europske unije o temeljnim pravima.

               (28)

               Mjere potrebne za provedbu ove Direktive trebale bi biti usvojene u skladu s Odlukom Vijeća 1999/468/EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji (12).

               (29)

               Budući da kriterije (1), (5) i (7) iz Priloga III. nije moguće izmijeniti putem postupaka komitologije, izmjene koje se odnose na razdoblje nakon 2012. mogu se donijeti samo postupkom suodlučivanja.

               (30)

               Budući da cilj predloženog djelovanja, uspostavu sustava Zajednice, ne mogu dostatno ostvariti države članice, nego ih se zbog opsega i učinaka predloženog djelovanja može na bolji način ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može usvojiti mjere, u skladu s načelom supsidijarnosti određenim u članku 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti određenim tim člankom, ova Direktiva ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tog cilja,

         DONIJELI SU OVU DIREKTIVU:
   Članak 1.
   Predmet
   Ova Direktiva utvrđuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice (dalje u tekstu „sustav Zajednice”) s ciljem promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu.
   Članak 2.
   Područje primjene
   1.   Ova se Direktiva primjenjuje na emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u Prilogu I. i na stakleničke plinove navedene u Prilogu II.
   2.   Ova se Direktiva primjenjuje ne dovodeći u pitanje zahtjeve iz Direktive 96/61/EZ.
   Članak 3.
   Definicije
   Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

               (a)

               „emisijska jedinica” znači pravo na emisiju jedne tone ekvivalenta ugljikovog dioksida tijekom određenog razdoblja, koja može vrijediti samo za potrebe ispunjavanja zahtjeva ove Direktive i može se prenositi u skladu s odredbama ove Direktive;

               (b)

               „emisije” znači ispuštanje stakleničkih plinova u atmosferu iz izvora na postrojenju;

               (c)

               „staklenički plinovi” znači plinovi navedeni u Prilogu II.;

               (d)

               „dozvola za emisiju stakleničkih plinova” znači dozvola koja se izdaje u skladu s člancima 5. i 6.;

               (e)

               „postrojenje” znači nepomična tehnička jedinica u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti koje su tehnički povezane s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koje mogu imati utjecaja na emisiju i onečišćavanje;

               (f)

               „operater” znači svaka osoba koja upravlja postrojenjem ili ga nadzire ili, ako to predviđaju nacionalni propisi, osoba kojoj je povjerena odlučujuća gospodarska ovlast nad tehničkim funkcioniranjem postrojenja;

               (g)

               „osoba” znači svaka fizička ili pravna osoba;

               (h)

               „novi sudionik” znači svako postrojenje u kojem se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I., koje je dobilo dozvolu za emisiju stakleničkih plinova ili ažuriranje dozvole za emisiju stakleničkih plinova zbog promjena u naravi ili funkcioniranju ili proširenju postrojenja, nakon što je Komisija obaviještena o nacionalnom planu dodjele emisijskih jedinica;

               (i)

               „javnost” znači jedna ili više osoba, u skladu s nacionalnim propisima ili praksom, udruge, organizacije ili skupine osoba;

               (j)

               „tona ekvivalenta ugljikovog dioksida” znači jedna metrička tona ugljikovog dioksida (CO2) ili količina bilo kojeg stakleničkoga plina navedenog u Prilogu II. s jednakim potencijalom globalnog zagrijavanja.

         Članak 4.
   Dozvole za emisije stakleničkih plinova
   Države članice osiguravaju da od 1. siječnja 2005. nijedno postrojenje ne obavlja djelatnosti navedene u Prilogu I. koje bi rezultirale emisijom plinova navedenih u vezi s tom djelatnošću osim ako njegov operater nema dozvolu koju je izdalo nadležno tijelo u skladu s člancima 5. i 6., ili ako je postrojenje privremeno isključeno iz sustava Zajednice u skladu s člankom 27.
   Članak 5.
   Zahtjev za izdavanje dozvole za emisije stakleničkih plinova
   Zahtjev nadležnom tijelu za izdavanje dozvole za emisije stakleničkih plinova mora sadržavati opis:

               a)

               postrojenja i njegove djelatnosti uključujući i tehnologiju koja se koristi;

               b)

               sirovina i pomoćnih materijala, čije korištenje vjerojatno dovodi do emisije plinova navedenih u Prilogu I.;

               c)

               izvora emisija plinova navedenih u Prilogu I. iz postrojenja; i

               d)

               planiranih mjera za praćenje i izvješćivanje o emisijama u skladu sa smjernicama prihvaćenim u skladu s člankom 14.

         Zahtjev mora sadržavati i netehnički sažetak detalja navedenih u prvom podstavku.
   Članak 6.
   Uvjeti za izdavanje i sadržaj dozvole za emisije stakleničkih plinova
   1.   Nadležno tijelo izdaje dozvolu za emisije stakleničkih plinova iz cijelog ili iz dijela postrojenja ako smatra da operater može pratiti emisije i izvješćivati o njima.
   Dozvola za emisije stakleničkih plinova može se odnositi na jedno ili više postrojenja na istom mjestu kojima upravlja isti operater.
   2.   Dozvola za emisije stakleničkih plinova sadržava sljedeće:

               a)

               naziv i adresu operatera;

               b)

               opis djelatnosti i emisija iz postrojenja;

               c)

               zahtjeve s obzirom na praćenje, određujući metode i učestalost praćenja;

               d)

               zahtjeve s obzirom na izvješćivanje; i

               e)

               obvezu predaje emisijskih jedinica u visini ukupnih emisija postrojenja u svakoj kalendarskoj godini, u skladu s verifikacijom iz članka 15., u roku od četiri mjeseca nakon završetka te godine.

         Članak 7.
   Promjene vezane uz postrojenja
   Operater obavješćuje nadležno tijelo o svim planiranim promjenama u naravi ili funkcioniranju ili proširenju postrojenja koje bi mogle zahtijevati ažuriranje dozvole za emisiju stakleničkih plinova. Ako je potrebno, nadležno tijelo ažurira dozvolu. Ako dođe do promjene osobe operatera koji upravlja postrojenjem, nadležno tijelo ažurira dozvolu te unosi naziv i adresu novog operatera.
   Članak 8.
   Usklađenost s Direktivom 96/61/EZ
   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere da bi osigurale da, u slučaju kad postrojenja obavljaju djelatnosti iz Priloga I. Direktivi 96/61/EZ, uvjeti i postupak za izdavanje dozvole za emisiju stakleničkih plinova budu usklađeni s uvjetima i postupkom za izdavanje dozvole iz te Direktive. Zahtjevi sadržani u člancima 5., 6. i 7. ove Direktive mogu postati sastavni dio postupaka propisanih Direktivom 96/61/EZ.
   Članak 9.
   Nacionalni plan raspodjele emisijskih jedinica
   1.   Za svako razdoblje iz članka 11. stavaka 1. i 2. svaka država članica izrađuje nacionalni plan u kojem se navodi ukupna količina emisijskih jedinica koje namjerava raspodijeliti za to razdoblje i prijedlog načina raspodjele tih emisijskih jedinica. Plan se temelji na objektivnim i transparentnim kriterijima, uključujući i one navedene u Prilogu III., uzimajući u obzir mišljenje javnosti. Komisija, ne dovodeći u pitanje Ugovor, najkasnije do 31. prosinca 2003. daje upute o primjeni kriterija navedenih u Prilogu III.
   Za razdoblje navedeno u članku 11. stavku 1. plan se objavljuje i o njemu se obavješćuju Komisija i države članice najkasnije do 31. ožujka 2004. Za naredna razdoblja plan se objavljuje, a Komisiju i države članice o njemu se obavješćuje najmanje 18 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja.
   2.   Nacionalne planove raspodjele emisijskih jedinica razmatra odbor iz članka 23. stavka 1.
   3.   U roku od tri mjeseca otkad ju država članica obavijesti o nacionalnom planu raspodjele emisijskih jedinica u skladu sa stavkom 1., Komisija može odbiti plan ili neki dio plana ako on nije usklađen s kriterijima navedenim u Prilogu III. ili u članku 10. Država članica može donijeti odluku u skladu s odredbama članka 11. stavaka 1. ili 2. samo ako Komisija prihvati predložene izmjene. Komisija mora obrazložiti svaku odluku o odbijanju.
   Članak 10.
   Metoda raspodjele emisijskih jedinica
   Za trogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2005. države članice raspodjeljuju najmanje 95 % emisijskih jedinica besplatno. Za petogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2008., države članice raspodjeljuju najmanje 90 % emisijskih jedinica besplatno.
   Članak 11.
   Raspodjela i izdavanje emisijskih jedinica
   1.   Za trogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2005. svaka država članica odlučuje o ukupnoj količini emisijskih jedinica koje će raspodijeliti za to razdoblje te o raspodjeli tih emisijskih jedinica operateru svakog postrojenja. Ova se odluka donosi najmanje tri mjeseca prije početka razdoblja i ona se mora temeljiti na nacionalnom planu raspodjele emisijskih jedinica u skladu s člankom 9. i člankom 10., uzimajući u obzir mišljenje javnosti.
   2.   Za petogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2008. i za svako naredno petogodišnje razdoblje, svaka država članica odlučuje o ukupnoj količini emisijskih jedinica koje će raspodijeliti za to razdoblje i pokreće postupak raspodjele tih emisijskih jedinica operateru svakog postrojenja. Ova odluka donosi se najkasnije 12 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja i temelji se na nacionalnom planu raspodjele države članice u skladu s člankom 9. i člankom 10., uzimajući u obzir mišljenje javnosti.
   3.   Odluke donesene u skladu sa stavcima 1. ili 2. moraju biti u skladu sa zahtjevima Ugovora, posebno s njegovim člancima 87. i 88. Države članice, pri donošenju odluka o raspodjeli moraju uzeti u obzir potrebu da omoguće pristup emisijskim jedinicama novim sudionicima.
   4.   Nadležno tijelo izdaje dio ukupne količine emisijskih jedinica svake godine razdoblja navedenog u stavcima 1. ili 2. do 28. veljače te godine.
   Članak 12.
   Prijenos, predaja i poništavanje emisijskih jedinica
   1.   Države članice osiguravaju da se emisijske jedinice mogu prenositi između:

               a)

               osoba unutar Zajednice;

               b)

               osoba unutar Zajednice i osoba u trećim zemljama, ako su takve emisijske jedinice priznate u skladu s postupkom iz članka 25. bez drugih ograničenja osim onih koje sadrži ova Direktiva ili koja su donesena na temelju njezinih odredbi.

         2.   Države članice osiguravaju da emisijske jedinice koje je izdalo nadležno tijelo druge države članice budu priznate u svrhu ispunjavanja obveza operatera iz stavka 3.
   3.   Države članice osiguravaju da najkasnije do 30. travnja svake godine operater svakog postrojenja preda broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine, verificiranih u skladu s člankom 15., te da one nakon toga budu poništene.
   4.   Države članice poduzimaju potrebne korake da bi osigurale da emisijske jedinice u bilo koje vrijeme budu poništene na zahtjev osobe koja ih posjeduje.
   Članak 13.
   Valjanost emisijskih jedinica
   1.   Emisijske jedinice vrijede za emisije tijekom razdoblja iz članka 11. stavaka 1. ili 2. za koje su izdane.
   2.   Četiri mjeseca nakon početka prvog petogodišnjeg razdoblja iz članka 11. stavka 2., emisijske jedinice koje više ne vrijede, a koje nisu bile predane i poništene u skladu s člankom 12. stavkom 3., poništava nadležno tijelo.
   Države članice mogu izdati emisijske jedinice osobama za tekuće razdoblje da bi zamijenile bilo koje emisijske jedinice koje su imale, a koje su poništene u skladu s prvim podstavkom.
   3.   Četiri mjeseca nakon početka svakog sljedećeg petogodišnjeg razdoblja iz članka 11. stavka 2., emisijske jedinice koje više ne vrijede, a koje nisu bile predane i poništene u skladu s člankom 12. stavkom 3., poništava nadležno tijelo.
   Države članice izdaju emisijske jedinice osobama za tekuće razdoblje da bi zamijenile bilo koje emisijske jedinice koje su imale, a poništene su u skladu s prvim podstavkom.
   Članak 14.
   Upute za praćenje emisija i izvješćivanje o njima
   1.   Komisija do 30. rujna 2003. usvaja smjernice za praćenje i izvješćivanje o emisijama, koje su rezultat djelatnosti navedenih u Prilogu I., stakleničkih plinova vezanih uz te djelatnosti, u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2. Smjernice se temelje na načelima za praćenje i izvješćivanje propisanima u Prilogu IV.
   2.   Države članice osiguravaju da se emisije prate u skladu s tim smjernicama.
   3.   Države članice osiguravaju da svaki operater postrojenja nadležno tijelo izvješćuje o emisijama iz tog postrojenja nakon završetka te godine, u skladu sa smjernicama.
   Članak 15.
   Verifikacija
   Države članice osiguravaju da izvješća koja su podnijeli operateri u skladu s člankom 14. stavkom 3. budu verificirana u skladu s kriterijima iz Priloga V. te da o tome bude obaviješteno nadležno tijelo.
   Države članice osiguravaju da operater čije izvješće do 31. ožujka svake godine nije bilo ocijenjeno zadovoljavajućim u skladu s kriterijima iz Priloga V. za emisije tijekom prethodne godine ne može dalje trgovati emisijskim jedinicama sve dok izvješće tog operatera ne bude ocijenjeno zadovoljavajućim.
   Članak 16.
   Kazne
   1.   Države članice donose pravila o kaznama primjenjivima na kršenje nacionalnih odredbi donesenih u skladu s ovom Direktivom i poduzimaju sve potrebne mjere da bi osigurale da se ta pravila primjenjuju. Propisane kazne moraju biti učinkovite, razmjerne i moraju odvraćati od kršenja. Države članice o tim odredbama obavješćuju Komisiju najkasnije do 31. prosinca 2003., a obavješćuju je bez odlaganja i o svim daljnjim izmjenama koje na njih utječu.
   2.   Države članice osiguravaju objavljivanje imena operatera koji krše zahtjeve za predajom dovoljnog broja emisijskih jedinica prema članku 12. stavku 3.
   3.   Države članice osiguravaju da svi operateri koji ne predaju dovoljan broj emisijskih jedinica do 30. travnja svake godine, da bi pokrili svoje emisije tijekom prethodne godine, moraju platiti kaznu zbog prekomjerne emisije. Kazna za prekomjerne emisije iznosi 100 EUR za svaku tonu ekvivalenta ugljikovog dioksida koju ispusti postrojenje za koje operater nije predao emisijske jedinice. Plaćanje kazne za prekomjerne emisije operatera ne oslobađa obveze da preda određenu količinu emisijskih jedinica koja je jednaka količini prekomjernih emisija kada bude predavao emisijske jedinice u odnosu na sljedeću kalendarsku godinu.
   4.   Tijekom trogodišnjeg razdoblja koje počinje 1. siječnja 2005., države članice primjenjuju nižu kaznu za prekomjerne emisije u iznosu od 40 EUR za svaku tonu ekvivalenta ugljikovog dioksida koju ispusti postrojenje za koje operater nije predao emisijske jedinice. Plaćanje kazne za prekomjerne emisije operatera ne oslobađa obveze da preda određenu količinu emisijskih jedinica koja je jednaka količini prekomjernih emisija kada bude predavao emisijske jedinice u odnosu na sljedeću kalendarsku godinu.
   Članak 17.
   Pristup informacijama
   Odluke koje se odnose na raspodjelu emisijskih jedinica i izvješća o emisijama zahtijevana zbog dozvole za emisiju stakleničkih plinova, a posjeduje ih nadležno tijelo, to nadležno tijelo mora staviti na raspolaganje javnosti u skladu s ograničenjima iz članka 3. stavka 3. i članka 4. Direktive 2003/4/EZ.
   Članak 18.
   Nadležno tijelo
   Države članice poduzimaju potrebne administrativne mjere, uključujući imenovanje odgovarajućeg nadležnog tijela ili više njih, da bi osigurale provedbu pravila iz ove Direktive. U slučajevima kada se odredi više od jednog nadležnog tijela, rad tih tijela, u skladu s ovom Direktivom, mora biti koordiniran.
   Članak 19.
   Registri
   1.   Države članice uređuju osnivanje i rad registra da bi se osiguralo precizno bilježenje izdavanja, držanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica. Države članice mogu svoje registre držati u zajedničkom sustavu s jednom ili više država članica.
   2.   Bilo koja osoba može držati emisijske jedinice. Registar je dostupan javnosti i sadržava odvojene račune za bilježenje emisijskih jedinica koje drži pojedina osoba, koja izdaje ili prenosi ili kojoj se izdaju ili prenose emisijske jedinice.
   3.   Za provedbu ove Direktive, Komisija donosi uredbu u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2. o standardiziranom i sigurnom sustavu registara u obliku standardiziranih elektroničkih baza podataka koje sadrže uobičajene elemente podataka za praćenje izdavanja, držanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica, da bi omogućila pristup javnosti i čuvanje tajnosti, već prema potrebi, te spriječila prijenose koji nisu u skladu s obvezama koje proizlaze iz Kyotskog protokola.
   Članak 20.
   Središnji administrator
   1.   Komisija određuje središnjeg administratora za vođenje neovisnog dnevnika transakcija i bilježenje izdavanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica.
   2.   Središnji administrator automatski provjerava svaku transakciju u registrima kroz neovisnu evidenciju transakcija da bi osigurao da ne bude nepravilnosti u izdavanju, prijenosu i poništenju emisijskih jedinica.
   3.   Ako se tijekom automatske provjere otkriju nepravilnosti, središnji administrator obavješćuje dotičnu državu članicu ili države članice koje ne registriraju predmetnu transakciju ili bilo koju daljnju transakciju vezanu uz dotične emisijske jedinice dok se ne otklone nepravilnosti.
   Članak 21.
   Izvješćivanje država članica
   1.   Svake godine države članice Komisiji podnose izvješće o primjeni ove Direktive. U tom se izvješću posebna pažnja mora posvetiti aranžmanima za raspodjelu emisijskih jedinica, radu registara, primjeni smjernica za praćenje i izvješćivanje, verifikaciji i pitanjima vezanima uz usklađenost s Direktivom te fiskalnim tretmanom emisijskih jedinica, ako je potrebno. Prvo se izvješće šalje Komisiji do 30. lipnja 2005. Izvješće se izrađuje na temelju upitnika ili nacrta Komisije u skladu s postupkom iz članka 6. Direktive 91/692/EEZ. Upitnik ili nacrt šalju se državama članicama najkasnije šest mjeseci prije isteka roka za predaju prvog izvješća.
   2.   Na temelju izvješća iz stavka 1. Komisija objavljuje izvješće o primjeni ove Direktive u roku od tri mjeseca nakon što primi izvješća od država članica.
   3.   Komisija organizira razmjenu informacija između nadležnih tijela država članica u vezi s promjenama s obzirom na problematiku raspodjele, rada registara, praćenja, izvješćivanja, verifikacije i usklađenosti.
   Članak 22.
   Izmjene Priloga III.
   Komisija može izmijeniti Prilog III., izuzev kriterija 1), 5) i 7), za razdoblje od 2008. do 2012. u svjetlu izvješća iz članka 21. i iskustva stečenog u primjeni ove Direktive, u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2.
   Članak 23.
   Odbor
   1.   Komisiji pomaže odbor uspostavljen u skladu s odredbama članka 8. Odluke 93/389/EEZ.
   2.   Pri upućivanju na ovaj stavak primjenjuju se članci 5. i 7. Odluke 1999/468/EZ, uzimajući u obzir odredbe članka 8. Odluke.
   Razdoblje iz članka 5. stavka 6. Odluke 1999/468/EZ utvrđuje se na tri mjeseca.
   3.   Odbor donosi svoj poslovnik.
   Članak 24.
   Postupci za jednostrano uključivanje dodatnih djelatnosti i plinova
   1.   Od 2008. države članice mogu na djelatnosti, postrojenja i stakleničke plinove koji nisu navedeni u Prilogu I. primjenjivati trgovanje emisijskim jedinicama u skladu s ovom Direktivom, pod uvjetom da Komisija dopusti uključivanje tih djelatnosti, postrojenja i stakleničkih plinova u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2., uzimajući u obzir sve relevantne kriterije, a posebno učinke na unutarnje tržište, moguće narušavanje tržišnog natjecanja, integritet sustava s obzirom na zaštitu okoliša i pouzdanost planiranog sustava praćenja i izvješćivanja.
   Od 2005. države članice mogu pod istim uvjetima primjenjivati trgovanje emisijskim jedinicama na postrojenja koja obavljaju djelatnosti navedene u Prilogu I. do razine ograničenja kapaciteta koja se navode u Prilogu.
   2.   Emisijske jedinice dodijeljene postrojenjima koja obavljaju te djelatnosti moraju biti navedene u nacionalnom planu raspodjele emisijskih jedinica iz članka 9.
   3.   Komisija može prihvatiti na vlastitu inicijativu ili prihvaća na zahtjev države članice, smjernice za praćenje i izvješćivanje o emisijama koje proizlaze iz tih djelatnosti, postrojenja i stakleničke plinove koji nisu navedeni u Prilogu I. u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2, ako se praćenje i izvješćivanje o tim emisijama može obaviti s dovoljnom točnošću.
   4.   U slučaju uvođenja takvih mjera, preispitivanjima koja se provode u skladu s člankom 30. također se nastoji utvrditi bi li Prilog I. trebao biti izmijenjen na usklađen način u cijeloj Zajednici da bi uključivao emisije koje proizlaze iz tih djelatnosti.
   Članak 25.
   Veze s ostalim sustavima trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova
   1.   Potrebno je sklopiti sporazume s trećim zemljama utvrđenima u Prilogu B Kyotskom protokolu, koje su ratificirale Protokol, u svrhu uzajamnog priznavanja emisijskih jedinica između sustava Zajednice i drugih sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, u skladu s pravilima iz članka 300. Ugovora.
   2.   Ako je sklopljen sporazum iz stavka 1., Komisija izrađuje sve potrebne odredbe koje se odnose na uzajamno priznavanje emisijskih jedinica prema odredbama tog sporazuma, u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2.
   Članak 26.
   Izmjene Direktive 96/61/EZ
   U članku 9. stavku 3. Direktive 96/61/EZ dodaju se sljedeći podstavci:

      „Ako su emisije stakleničkog plina iz nekog postrojenja navedene u Prilogu I. Direktivi 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (13) u vezi s bilo kojom aktivnošću koja se obavlja u tom postrojenju, dozvola ne sadrži graničnu vrijednost emisije za izravnu emisiju tog plina, osim ako je potrebno osigurati da ne dođe do značajnijeg lokalnog onečišćenja.
      Za djelatnosti utvrđene u Prilogu I. Direktivi 2003/87/EZ, države članice mogu odlučiti da ne propišu zahtjeve koji se odnose na energetsku učinkovitost s obzirom na jedinice za izgaranje ili druge jedinice koje ispuštaju ugljikov dioksid.
      Prema potrebi, nadležna tijela izmjenjuju dozvolu ovisno o slučaju.
      Tri prethodna podstavka ne primjenjuju se na postrojenja koja su privremeno isključena iz sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkog plina u Zajednici, u skladu s odredbama članka 27. Direktive 2003/87/EZ.

   Članak 27.
   Privremeno isključivanje određenih postrojenja
   1.   Države članice mogu zatražiti od Komisije privremeno isključivanje postrojenja iz sustava Zajednice najkasnije do 31. prosinca 2007. U svakom takvom zahtjevu navodi se svako pojedino postrojenje, a zahtjev se objavljuje.
   2.   Ako nakon razmatranja svih primjedbi javnosti u vezi s takvim zahtjevom Komisija odluči da će, u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2., to postrojenje:

               (a)

               kao rezultat nacionalnih politika, ograničiti svoje emisije onoliko koliko bi to učinilo u slučaju da je podložno primjeni odredaba ove Direktive;

               (b)

               biti podložno zahtjevima koji se odnose na praćenje, izvješćivanje i verifikaciju koji odgovaraju onima iz članaka 14. i 15.; i

               (c)

               biti podložno kaznama koje su barem jednake onima iz članka 16. stavaka 1. i 4. u slučaju neispunjavanja nacionalnih zahtjeva;

         Komisija propisuje privremeno isključivanje tih postrojenja iz sustava Zajednice.
   Pri tome se mora osigurati da ne dođe do poremećaja na unutarnjem tržištu.
   Članak 28.
   Udruživanje
   1.   Države članice mogu dopustiti operaterima postrojenjâ koja obavljaju jednu od djelatnosti utvrđenih u Prilogu I. da udruže postrojenja koja obavljaju istu djelatnost u razdoblju iz članka 11. stavka 1. i/ili u prvom petogodišnjem razdoblju iz članka 11. stavka 2., u skladu s odredbama stavaka 2. i 6. ovog članka.
   2.   Operateri koji obavljaju djelatnost utvrđenu u Prilogu I., koji se žele udružiti, zahtjev podnose nadležnom tijelu navodeći postrojenja i razdoblje za koje se žele udružiti te podnose dokaze da će administrator kojemu se povjerava upravljanje biti sposoban ispuniti obveze iz stavaka 3. i 4.
   3.   Operateri koji se žele udružiti imenuju povjerenika:

               a)

               kojemu treba biti dodijeljena ukupna količina emisijskih jedinica koja je izračunata prema postrojenjima svih operatera, odstupajući od primjene članka 11.;

               b)

               koji treba biti odgovoran za predaju emisijskih jedinica koje odgovaraju ukupnim emisijama iz udruženih postrojenja, odstupajući od primjene članka 6. stavka 2. točke (e) i članka 12. stavka 3; i

               c)

               kojemu treba biti onemogućeno obavljanje prijenosa emisijskih jedinica u slučaju da izvješće operatera nije ocijenjeno zadovoljavajućim u skladu s odredbama članka 15. stavka 2.

         4.   Povjerenik je podložan kaznama primjenjivima na kršenje zahtjeva za predaju emisijskih jedinica dovoljnih za pokrivanje ukupnih emisija iz okupljenih postrojenja, odstupajući od primjene odredaba članka 16. stavaka 2., 3. i 4.
   5.   Država članica koja želi omogućiti jedno ili više udruživanja zahtjev iz stavka 2. podnosi Komisiji. Ne dovodeći u pitanje odredbe Ugovora, Komisija može, u roku od tri mjeseca od primitka zahtjeva, odbiti zahtjev koji ne ispunjava uvjete iz ove Direktive. Uz takvu odluku prilaže se obrazloženje. U slučaju odbijanja, država članica može dopustiti udruživanje samo ako Komisija prihvati predložene izmjene.
   6.   Ako povjerenik udruženih postrojenja ne postupi u skladu s kaznama iz stavka 4., svaki operater pojedinog postrojenja snosi odgovornost u skladu s odredbama članka 12. stavka 3. i članka 16. za emisije iz svojeg postrojenja.
   Članak 29.
   Viša sila
   1.   Tijekom razdoblja iz članka 11. stavka 1. države članice mogu uputiti zahtjev Komisiji da neka postrojenja dobiju dodatne količine emisijskih jedinica za slučaj više sile. Komisija utvrđuje postoji li viša sila i, u tom slučaju, dopušta toj državi članici da izda dodatne neprenosive emisijske jedinice operaterima takvih postrojenja.
   2.   Ne dovodeći u pitanje Ugovor, Komisija najkasnije do 31. prosinca 2003. donosi smjernice kojima se opisuju okolnosti za dokazivanje postojanja više sile.
   Članak 30.
   Preispitivanje i daljnji razvoj
   1.   Na temelju napretka postignutog u praćenju emisija stakleničkih plinova, Komisija može predložiti Europskom parlamentu i Vijeću, do 31. prosinca 2004., da izmijeni Prilog I. da bi se uključile i druge djelatnosti i emisije drugih stakleničkih plinova navedenih u Prilogu II.
   2.   Na temelju iskustva stečenog u primjeni ove Direktive i napretka postignutog pri praćenju emisija stakleničkih plinova te u svjetlu razvoja događaja u međunarodnom kontekstu, Komisija sastavlja izvješće o primjeni ove Direktive, razmatrajući pri tome:

               (a)

               bi li, i na koji način, Prilog I. trebao biti izmijenjen da bi se uključili i drugi relevantni sektori, među ostalim sektori proizvodnje kemijskih proizvoda, aluminija i prometni sektor te djelatnosti i emisije drugih stakleničkih plinova navedenih u Prilogu II., s ciljem dodatnog poboljšanja ekonomske učinkovitosti sustava;

               (b)

               vezu između trgovanja emisijskim jedinicama Zajednice i međunarodnog trgovanja emisijama, koje počinje u 2008.;

               (c)

               mogućnost dodatnog usklađivanja metode raspodjele emisijskih jedinica (uključujući javne dražbe za razdoblje nakon 2012.) te kriterije za nacionalne planove raspodjele iz Priloga III.;

               (d)

               korištenje jedinica iz projektnih mehanizama;

               (e)

               vezu između trgovanja emisijama i ostalih politika i mjera koje se provode na razini država članica i Zajednice, uključujući utvrđivanje naknada, a kojima se nastoje postići isti ciljevi;

               (f)

               je li potrebno postojanje jedinstvenog registra na razini Zajednice;

               (g)

               visine kazni za prekomjerne emisije, uzimajući u obzir, među ostalim, i inflaciju;

               (h)

               funkcioniranje tržišta emisijskim jedinicama, posebno bilo kakvo moguće narušavanje tržišta;

               (i)

               načine za prilagođavanje sustava Zajednice proširenoj Europskoj uniji;

               (j)

               udruživanje;

               (k)

               praktičnost razvoja referentnih vrijednosti na razini Zajednice, kao temelja za raspodjelu emisijskih jedinica, uzimajući u obzir najbolje raspoložive tehnike i analize troškova i koristi.

         Komisija ovo izvješće, uz prijedloge, ako je potrebno, podnosi Europskom parlamentu i Vijeću najkasnije do 30. lipnja 2006.
   3.   Povezivanje mehanizama koji se temelje na projektima, uključujući zajedničku primjenu (JI) i mehanizam čistog razvoja (CDM), sa sustavom Zajednice, poželjno je i važno za postizanje ciljeva, kako smanjivanja ukupnih emisija stakleničkih plinova, tako i poboljšavanja učinkovitosti sustava Zajednice s obzirom na troškove i korist. Zbog toga će jedinice emisija iz mehanizama koje se temelje na projektima biti priznate u svrhe njihova korištenja u ovom sustavu, ali podložno odredbama koje usvoje Europski parlament i Vijeće na prijedlog Komisije, koje bi se trebale primjenjivati istodobno sa sustavom Zajednice u 2005. Korištenje tih mehanizama dopuna je djelovanju na nacionalnoj razini, u skladu s odgovarajućim odredbama Kyotskog protokola i Sporazuma iz Marrakecha.
   Članak 31.
   Provedba
   1.   Države članice, najkasnije do 31. prosinca 2003., donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom. One o tome odmah obavješćuju Komisiju. Komisija o tim zakonima i drugim propisima obavješćuje druge države članice.
   Kada države članice donose ove mjere, te mjere prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja određuju države članice.
   2.   Države članice Komisiji dostavljaju tekst odredaba nacionalnog prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva. Komisija o tome obavješćuje ostale države članice.
   Članak 32.
   Stupanje na snagu
   Ova Direktiva stupa na snagu na dan objave u Službenom listu Europske unije.
   Članak 33.
   Adresati
   Ova je Direktiva upućena državama članicama.

      Sastavljeno u Luxembourgu 13. listopada 2003.

            Za Europski parlament

            Predsjednik

         P. COX

            Za Vijeće

            Predsjednik

         G. ALEMANNO

      (1)  SL C 75 E, 26.3.2002., str. 33.

      (2)  SL C 221, 17.9.2002., str. 27.

      (3)  SL C 192, 12.8.2002., str. 59.

      (4)  Mišljenje Europskog parlamenta od 10. listopada 2002. (još nije objavljeno u Službenom listu), Zajedničko stajalište Vijeća od 18. ožujka 2003. (SL C 125 E, 27.5.2003., str. 72.), Odluka Europskog parlamenta od 2. srpnja 2003. (još nije objavljeno u Službenom listu) i Odluka Vijeća od 22. srpnja 2003.

      (5)  SL L 242, 10.9.2002., str. 1.

      (6)  SL L 33, 7.2.1994., str. 11.

      (7)  SL L 130, 15.5.2002., str. 1.

      (8)  SL L 167, 9.7.1993., str. 31. Odluka kako je izmijenjena Odlukom 1999/296/EZ (SL L 117, 5.5.1999., str. 35.).

      (9)  SL L 41, 14.2.2003., str. 26.

      (10)  SL L 377, 31.12.1991., str. 48.

      (11)  SL L 257, 10.10.1996., str. 26.

      (12)  SL L 184, 17.7.1999., str. 23.

      (13)  SL L 275, 25.10.2003., str. 32.”
   PRILOG I.
   KATEGORIJE DJELATNOSTI IZ ČLANKA 2. STAVKA 1., ČLANAKA 3. I 4., ČLANKA 14. STAVKA 1. TE ČLANAKA 28. I 30.
   1.   Ova Direktiva ne obuhvaća postrojenja ili dijelove postrojenja koji se koriste za istraživanje, razvoj i ispitivanje novih proizvoda i procesa.
   2.   Dolje navedene granične vrijednosti odnose se na proizvodne kapacitete ili na količinu proizvoda. Ako jedan operater obavlja više djelatnosti koje pripadaju istoj rubrici, u istom postrojenju ili na istom mjestu, kapaciteti takvih djelatnosti se zbrajaju.

               Djelatnosti

               Staklenički plin

                  Djelatnosti u sektoru energetike

               Postrojenja za izgaranje ukupne nazivne ulazne toplinske snage veće od 20 MW (osim postrojenja za spaljivanje opasnog ili komunalnog otpada)

               Ugljikov dioksid

               Rafiniranje mineralnog ulja

               Ugljikov dioksid

               Proizvodnja koksa

               Ugljikov dioksid

                  Proizvodnja ili obrada željeza i čelika

               Postrojenja za pečenje ili sinteriranje metalnih ruda (uključujući sulfidnu rudu)

               Ugljikov dioksid

               Postrojenja za proizvodnju sirovog željeza ili čelika (primarno ili sekundarno taljenje), uključujući kontinuirano lijevanje, kapaciteta većeg od 2,5 tona na sat

               Ugljikov dioksid

                  Proizvodnja minerala

               Postrojenja za proizvodnju cementnoga klinkera u rotacijskim pećima proizvodnog kapaciteta većeg od 500 tona na dan ili za proizvodnju vapna u rotacijskim pećima proizvodnog kapaciteta većeg od 50 tona na dan ili u drugim vrstama peći proizvodnog kapaciteta većeg od 50 tona na dan

               Ugljikov dioksid

               Postrojenja za proizvodnju stakla, uključujući ona namijenjena proizvodnji staklene vune, talioničkog kapaciteta većeg od 20 tona na dan

               Ugljikov dioksid

               Postrojenja za izradu keramičkih proizvoda pečenjem, posebno krovnog crijepa, cigle, vatrostalne cigle, pločica, kamenine ili porculana, proizvodnog kapaciteta većeg od 75 tona na dan i/ili kapaciteta peći većeg od 4 m3 i gustoće materijala u peći veće od 300 kg/m3

               Ugljikov dioksid

                  Ostale djelatnosti

               Industrijska postrojenja za proizvodnju:

                           a)

                           papirne kaše od drva ili drugih vlaknastih materijala;

               Ugljikov dioksid

                           b)

                           papira i kartona, proizvodnog kapaciteta većeg od 20 tona na dan

               Ugljikov dioksid

         PRILOG II.
   STAKLENIČKI PLINOVI IZ ČLANAKA 3. I 30.
   Ugljikov dioksid (CO2)
   Metan (CH4)
   Didušikov oksid (N2O)
   Fluorougljikovodici (HFC-i)
   Perfluorougljici (PFC-i)
   Sumporov heksafluorid (SF6)
   PRILOG III.
   KRITERIJI ZA NACIONALNE PLANOVE RASPODJELE EMISIJSKIH JEDINICA IZ ČLANAKA 9., 22. I 30.

               1.

               Ukupna količina emisijskih jedinica za raspodjelu za određeno vremensko razdoblje mora biti u skladu s obvezom države članice da ograniči svoje emisije u skladu s odredbama Direktive 2002/358/EZ i odredbama Kyotskog protokola, uzimajući u obzir, s jedne strane, razmjere ukupnih emisija koje te emisijske jedinice predstavljaju u usporedbi s emisijama iz izvora koji nisu obuhvaćeni ovom Direktivom i, s druge strane, nacionalnu politiku u području energetike, te treba biti u skladu i s nacionalnim programom za klimatske promjene. Ukupna količina emisijskih jedinica koje se raspodjeljuju ne smije biti viša od one koja će, prema svim pokazateljima, biti potrebna za strogu primjenu kriterija sadržanih u ovom Prilogu. U razdoblju do 2008. godine količina mora biti u skladu s putem koji je potreban da svaka država članica postigne cilj ili čak i bolji rezultat od onog koji je predviđen u skladu s Odlukom 2002/358/EZ i Kyotskim protokolom.

               2.

               Ukupna količina emisijskih jedinica koje se raspodjeljuju mora biti u skladu s procjenama sadašnjeg i predviđenog napretka prema ostvarivanju doprinosa država članica za ispunjavanje obveza Zajednice u skladu s odredbama Odluke 93/389/EEZ.

               3.

               Količine emisijskih jedinica koje se raspodjeljuju moraju biti u skladu s potencijalom, uključujući i tehnološkim potencijalom, djelatnosti obuhvaćenih ovim sustavom za smanjivanje emisija. Države članice mogu temeljiti raspodjelu svojih emisijskih jedinica na prosječnoj emisiji stakleničkih plinova prema proizvodu u svakoj djelatnosti i napretku koji se može postići u svakoj djelatnosti.

               4.

               Plan mora biti sukladan ostalim zakonodavnim i političkim instrumentima Zajednice. Treba uzeti u obzir i neizbježna povećanja emisija kao rezultata novih zakonodavnih zahtjeva.

               5.

               U skladu sa zahtjevima Ugovora, posebno članaka 87. i 88., plan ne smije diskriminirati poduzeća i sektore tako da neopravdano pogoduje nekim poduzećima ili djelatnostima.

               6.

               Plan mora sadržavati informacije o načinu na koji će novi sudionici moći sudjelovati u sustavu Zajednice u državi članici o kojoj je riječ.

               7.

               Plan može uzeti u obzir mjere poduzete u ranoj fazi i mora sadržavati informacije o načinu na koji su mjere poduzete u ranoj fazi uzete u obzir. Referentne vrijednosti iz referentnih dokumenata koji se odnose na najbolje raspoložive tehnologije države članice mogu koristiti za razvoj svojih nacionalnih planova raspodjele emisijskih jedinica, a te referentne vrijednosti mogu sadržavati i neki element koji će uzeti u obzir mjere poduzete u ranoj fazi.

               8.

               Plan sadrži informacije o načinu na koji je uzeta u obzir čista tehnologija, uključujući i tehnologije koje su učinkovite s obzirom na potrošnju energije.

               9.

               Plan sadrži odredbe koje javnosti omogućuju izražavanje primjedaba te informacije o načinima koji će omogućiti da te primjedbe budu uzete u obzir prije donošenja odluke o raspodjeli emisijskih jedinica.

               10.

               Plan sadrži popis postrojenja obuhvaćenih ovom Direktivom s količinama emisijskih jedinica za koje postoji namjera da budu dodijeljene svakom od njih.

               11.

               Plan može sadržavati informacije o načinu na koji će postojanje konkurencije iz zemalja ili entiteta izvan Unije biti uzeto u obzir.

         PRILOG IV.
   NAČELA ZA PRAĆENJE I IZVJEŠĆIVANJE IZ ČLANKA 14. STAVKA 1.

      Praćenje emisija ugljikovog dioksida

   Emisije se prate na temelju izračuna ili na temelju mjerenja.

      Proračun

   Proračunavanje emisija obavlja se korištenjem formule:

               Podaci o djelatnosti × faktor emisije × faktor oksidacije.

         Podaci o djelatnostima (korišteno gorivo, ritam proizvodnje itd.) prate se na temelju podataka o opskrbi postrojenja ili na temelju mjerenja.
   Koriste se prihvaćeni faktori emisije. Faktori emisije specifični za pojedinu djelatnost prihvatljivi su za sva goriva. Standardni faktori prihvatljivi su za sva goriva osim za nekomercijalna goriva (otpadna goriva poput pneumatskih guma i plinova koji nastaju u industrijskom procesu). Standardni faktori koji ovise o ležištu ugljena te oni koji su specifični za EU ili oni koji su specifični za pojedinu državu kad je riječ o prirodnom plinu, dodatno se razrađuju. Standardne vrijednosti koje je razvio IPCC (Međuvladino tijelo za klimatske promjene) prihvatljive su za rafinerijske proizvode. Faktor emisije za biomasu jednak je nuli.
   Ako faktor emisije ne uzima u obzir činjenicu da dio ugljena nije oksidiran, koristi se dodatni faktor oksidacije. Ako su faktori emisije specifični za pojedinu djelatnost proračunati i već uzimaju u obzir oksidaciju, faktor oksidacije ne mora se primjenjivati.
   Koriste se standardni faktori oksidacije utvrđeni u skladu s Direktivom 96/61/EZ, osim ako operater može dokazati da su točniji faktori specifični za djelatnost.
   Zasebni proračun obavlja se za svaku djelatnost, postrojenje i za svako gorivo.

      Mjerenje

   Za mjerenje emisija koriste se standardizirane ili prihvaćene metode, a nadopunjava ih dodatni proračun emisija.

      Praćenje emisija drugih stakleničkih plinova

   Koriste se standardizirane ili prihvaćene metode koje razvija Komisija u suradnji sa svim relevantnim zainteresiranim strankama, usvojene u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2.

      Izvješćivanje o emisijama

   Svaki operater uključuje sljedeće informacije u izvješće o postrojenju:

               A.

               podatke kojima se identificira postrojenje, uključujući:

                           —

                           naziv postrojenja,

                           —

                           njegovu adresu, s poštanskim brojem i državom,

                           —

                           vrstu i broj djelatnosti iz Priloga I. koje se obavljaju u postrojenju,

                           —

                           adrese, brojeve telefona i telefaksa, adresu elektroničke pošte osobe za kontakt, i

                           —

                           ime vlasnika postrojenja te matičnog društva, ako postoji;

               B.

               za svaku djelatnost iz Priloga I. koja se obavlja na mjestu za koje se proračunavaju emisije:

                           —

                           podatke o djelatnosti,

                           —

                           faktore emisije,

                           —

                           faktore oksidacije,

                           —

                           ukupne emisije, i

                           —

                           stupanj nesigurnosti;

               C.

               za svaku djelatnost iz Priloga I. koja se obavlja na mjestu za koje se obavlja mjerenje emisija:

                           —

                           ukupne emisije,

                           —

                           informacije o pouzdanosti metoda mjerenja, i

                           —

                           stupanj nesigurnosti;

               D.

               za emisije od izgaranja, u izvješću se navodi i faktor oksidacije, osim ako je oksidacija već uzeta u obzir pri utvrđivanju faktora emisije specifičnog za djelatnost.

         Države članice donose mjere za koordiniranje zahtjeva povezanih s izvješćivanjem s bilo kakvim drugim postojećim zahtjevima za izvješćivanje s ciljem smanjivanja opterećenja koje trpe poduzeća zbog podnošenja izvješća.
   PRILOG V.
   KRITERIJI ZA VERIFIKACIJU IZ ČLANKA 15.

      Opća načela

               1.

               Emisije od svake djelatnosti navedene u Prilogu I. podložne su verifikaciji.

               2.

               Proces verifikacije uključuje razmatranje izvješća u skladu s člankom 14., stavkom 3. i praćenja tijekom prethodne godine. U postupku verifikacije provjeravaju se pouzdanost, vjerodostojnost i točnost sustava za praćenje te podataka u izvješću i informacija koje se odnose na emisije, a posebno:

                           (a)

                           podataka iz izvješća o djelatnostima te povezanim mjerenjima i proračunima;

                           (b)

                           izbora i primjene faktora emisije;

                           (c)

                           proračuna obavljenih da bi se utvrdile ukupne emisije; i

                           (d)

                           ako je korišteno mjerenje, prikladnosti izabranih metoda mjerenja te njihove primjene.

               3.

               Emisije u izvješću mogu biti verificirane samo ako pouzdani i vjerodostojni podaci i informacije omogućuju utvrđivanje emisija uz visoki stupanj sigurnosti. Visoki stupanj sigurnosti zahtijeva od operatera da dokaže:

                           (a)

                           da u podacima u izvješću nema nedosljednosti;

                           (b)

                           da je prikupljanje podataka obavljeno u skladu s primjenjivim znanstvenim standardima; i

                           (c)

                           da su odgovarajući podaci o postrojenju potpuni i dosljedni.

               4.

               Verifikator ima pristup svim mjestima i informacijama povezanim s predmetom verifikacije.

               5.

               Verifikator uzima u obzir je li postrojenje registrirano u skladu sa sustavom Zajednice za upravljanje okolišem i reviziju (EMAS).

      Metodologija

      Strateška analiza

               6.

               Verifikacija se temelji na strateškoj analizi svih djelatnosti obavljanih u postrojenju. To podrazumijeva da verifikator ima pregled nad svim djelatnostima i njihovom važnosti za emisije.

      Analiza procesa

               7.

               Verifikacija dostavljenih informacija, ako je potrebno, obavlja se na mjestu na kojem se nalazi postrojenje. Verifikator se služi posjetima samom mjestu da bi utvrdio pouzdanost dostavljenih podataka i informacija.

      Analiza rizika

               8.

               Verifikator podnosi na procjenu pouzdanosti sve izvore emisija u postrojenju za svaki pojedini izvor koji pridonosi ukupnim emisijama postrojenja.

               9.

               Na temelju ove analize, verifikator izričito utvrđuje one izvore kod kojih postoji veliki rizik od pogreške i druge aspekte postupka praćenja i izvješćivanja koji bi mogli doprinijeti pogreškama pri utvrđivanju ukupnih emisija. Riječ je posebno o izboru faktora emisije i proračunima koji su potrebni za utvrđivanje razine emisija iz pojedinačnih izvora. Posebna se pozornost posvećuje onim izvorima s velikim rizikom pojave pogreške i spomenutim aspektima postupka praćenja.

               10.

               Verifikator uzima u obzir sve učinkovite metode za kontrolu rizika koje primjenjuje operater s ciljem smanjivanja stupnja nesigurnosti.

      Izvješće

               11.

               Verifikator priprema izvješće o procesu provjere u kojem se navodi je li izvješće iz članka 14. stavka 3. zadovoljavajuće. U tom se izvješću navode i svi relevantni aspekti u vezi s obavljenim poslom. Izjava da je izvješće načinjeno u skladu s odredbama članka 14. stavka 3. zadovoljavajuće može se dati ako, prema mišljenju verifikatora, ukupne emisije nisu materijalno netočne.

      Minimalni zahtjevi osposobljenosti verifikatora

               12.

               Verifikator je neovisan o operateru, obavlja svoje aktivnosti ispravno, objektivno i profesionalno te razumije:

                           (a)

                           odredbe ove Direktive te relevantne standarde i smjernice koje je Komisija prihvatila u skladu s člankom 14. stavkom 1.;

                           (b)

                           zakonodavne, regulatorne i upravne zahtjeve povezane s djelatnostima koje verificira; i

                           (c)

                           način izrade svih informacija povezanih sa svakim izvorom emisija u postrojenju, a posebno onih koje su povezane s prikupljanjem podataka, mjerenjem, proračunavanjem i izvješćivanjem.


title: Direktiva Vijeća 93/14/EEZ od 5. travnja 1993. o kočenju motornih vozila na dva ili tri kotača

text:
               13/Sv. 004

               HR

               Službeni list Europske unije

               250

         31993L0014

               L 121/1

               SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE

               05.04.1993.

      DIREKTIVA VIJEĆA 93/14/EEZ
   od 5. travnja 1993.
   o kočenju motornih vozila na dva ili tri kotača
   VIJEĆE EUROPSKIH ZAJEDNICA,
   uzimajući u obzir Ugovor o osnivanju Europske ekonomske zajednice, a posebno njegov članak 100.a,
   uzimajući u obzir Direktivu Vijeća 92/61/EEZ od 30. lipnja 1992. o homologaciji tipa motornih vozila na dva ili tri kotača (1),
   uzimajući u obzir prijedlog Komisije (2),
   u suradnji s Europskim parlamentom (3),
   uzimajući u obzir mišljenje Gospodarskog i socijalnog odbora (4),
   budući da treba donijeti mjere kojima će se postupno uspostavljati unutarnje tržište unutar razdoblja koje završava 31. prosinca 1992.; budući da unutarnje tržište obuhvaća područje bez unutarnjih granica u kojem je osigurano slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala;
   budući da u svakoj državi članici vozila na dva ili tri kotača s obzirom na kočenje moraju imati određene tehničke značajke utvrđene obveznim propisima koji se razlikuju od jedne do druge države članice; budući da kao posljedica njihovih razlika takvi propisi stvaraju prepreke trgovini unutar Zajednice;
   budući da se te prepreke uspostavljanju i djelovanju unutarnjeg tržišta mogu otkloniti ako sve države članice donesu iste zahtjeve umjesto svojih nacionalnih propisa;
   budući da je potrebno uspostaviti usklađene zahtjeve za kočenje motornih vozila na dva ili tri kotača da bi se omogućila primjena postupaka homologacije tipa i homologacije tipa sastavnoga dijela utvrđenih Direktivom 92/61/EEZ za svaki tip takvog vozila;
   budući da je radi lakšeg pristupa tržištima zemalja koje nisu članice Zajednice potrebno uspostaviti istovrijednost između zahtjeva ove Direktive i zahtjeva Pravilnika ECE R 78 Gospodarske komisije Ujedinjenih naroda za Europu,
   DONIJELO JE OVU DIREKTIVU:
   Članak 1.
   Ova se Direktiva primjenjuje na kočenje za sve tipove vozila prema definiciji u članku 1. Direktive 92/61/EEZ.
   Članak 2.
   Postupci za dodjeljivanje homologacije tipa sastavnog dijela s obzirom na kočenje na određenom tipu motornog vozila na dva ili tri kotača i uvjeti za slobodno kretanje takvih vozila moraju biti kao što su predviđeni u poglavljima II. i III. Direktive 92/61/EEZ.
   Članak 3.
   U skladu s člankom 11. Direktive 92/61/EEZ priznaje se istovrijednost između zahtjeva popisanih u ovoj Direktivi i zahtjeva popisanih u Pravilniku Ujedinjenih naroda ECE br. 78 (E/ECE/324 i E/ECE/TRANS/505/REV 1/Add. 77 od 20. listopada 1988.).
   Nadležna tijela država članica koja dodjeljuju homologacije tipa sastavnog dijela moraju prihvaćati homologacije dodijeljene u skladu sa zahtjevima gore navedenog Pravilnika ECE R 78 kao i oznake homologacije tipa sastavnog dijela dodijeljene u skladu s ovom Direktivom.
   Članak 4.
   Ova se Direktiva može izmijeniti u skladu s člankom 13. Direktive 70/156/EEZ (5) kako bi se:

               —

               uzele u obzir izmjene ECE Pravilnika navedenog u članku 3.,

               —

               Prilog prilagodio tehničkom napretku.

         Članak 5.
   1.   Države članice donose i objavljuju odredbe potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom prije 5. listopada 1994. i o tome odmah obavješćuju Komisiju.
   Kada države članice donose ove odredbe, te odredbe prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja određuju države članice.
   Od datuma koji je naveden u prvom podstavku, države članice ne smiju zabraniti s obzirom na kočenje početak uporabe vozila koja su u skladu s ovom Direktivom.
   One primjenjuju odredbe navedene u prvom podstavku od 5. travnja 1995.
   2.   Države članice Komisiji dostavljaju tekst odredaba nacionalnog prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.
   Članak 6.
   Ova je Direktiva upućena državama članicama.

      Sastavljeno u Luxembourgu 5. travnja 1993.

            Za Vijeće

            Predsjednik

         J. TRØJBORG

      (1)  SL L 225, 10.8.1992., str. 72.

      (2)  SL C 93, 13.4.1992., str. 24.

      (3)  SL C 305, 23.11.1992., str. 114. i SL C 72, 15.3.1993.

      (4)  SL C 313, 30.11.1992., str. 7.

      (5)  SL L 42, 23.2.1970., str. 1. Direktiva kako je zadnje izmijenjena Direktivom 92/53/EEZ (SL L 225, 10.8.1992., str. 1.).
   PRILOG
   1.   DEFINICIJE
   U smislu ove Direktive:
   1.1.   Tip vozila s obzirom na njegovo kočenje:

   znači vozila koja se međusobno ne razlikuju u takvim bitnim značajkama kao što su:
   1.1.1.   kategorija vozila, prema definiciji u članku 1. ove Direktive;
   1.1.2.   najveća masa prema definiciji u točki 1.13.;
   1.1.3.   razdioba mase po osovinama;
   1.1.4.   najveća konstrukcijska brzina;
   1.1.5.   različit tip sustava kočenja;
   1.1.6.   broj i raspored osovina;
   1.1.7.   tip motora;
   1.1.8.   broj stupnjeva prijenosa i njihov ukupni prijenosni omjer;
   1.1.8.a   ukupni prijenosni omjeri;
   1.1.9.   dimenzije guma.
   1.2.   Uređaj za kočenje:

   znači kombinacija dijelova, osim dijelova motora, čija je zadaća progresivno smanjenje brzine vozila u vožnji, njegovo zaustavljanje ili zadržavanje u stanju mirovanja ako je vozilo već zaustavljeno; te zadaće su navedene u točki 2.1.2. Sustav se sastoji od upravljačke naprave, prijenosnog mehanizma i same kočnice.
   1.3.   Upravljačka naprava:

   znači dio na koji djeluje izravno vozač kako bi opskrbio prijenosni mehanizam energijom potrebnom za kočenje ili za upravljanje kočenjem. Ta energija može biti mišićna energija vozača, energija iz nekog drugog izvora kojom upravlja vozač ili kombinacija tih različitih vrsta energije.
   1.4.   Prijenosni mehanizam:

   znači skupina sastavnih dijelova koji se nalaze između upravljačke naprave i kočnica i funkcionalno ih povezuju. Kad učinak kočenja potječe od, ili je podržan iz energetskog izvora neovisno od vozača, ali koji je pod njegovim nadzorom, rezerva energije u uređaju također je dio prijenosnog mehanizma.
   1.5.   Kočnica:

   znači dijelovi uređaja za kočenje u kojem se uspostavljaju sile koje se suprotstavljaju gibanju vozila.
   1.6.   Različiti tipovi uređaja za kočenje:

   znači uređaji za kočenje koji se razlikuju po bitnim značajkama kao što su:
   1.6.1.   sastavni dijelovi s različitim značajkama;
   1.6.2.   sastavni dio izrađen od materijala različitih značajki, ili sastavni dio koji se razlikuje po obliku i veličini;
   1.6.3.   različiti sklop sastavnih dijelova.
   1.7.   Sastavni dio (dijelovi) uređaja za kočenje:

   znači jedan ili više pojedinačnih dijelova koji, nakon sastavljanja, čine uređaj za kočenje.
   1.8.   Kombinirani uređaj za kočenje znači:

   1.8.1.   u slučaju mopeda i motocikala na dva kotača, sustav u kojem se najmanje dvije kočnice na različitim kotačima zajedno aktiviraju djelovanjem na jednu upravljačku napravu;
   1.8.2.   u slučaju mopeda na dva kotača i tricikala, uređaj za kočenje koji djeluje na sve kotače;
   1.8.3.   u slučaju motocikala s bočnom prikolicom, uređaj za kočenje koji najmanje djeluje na prednji i stražnji kotač. Međutim, uređaj za kočenje koji djeluje istodobno na stražnji kotač i kotač bočne prikolice smatra se stražnjom kočnicom.
   1.9.   Progresivno i postupno kočenje:

   znači kočenje za čijeg trajanja u uobičajenom radnom području uređaja, kao i za vrijeme djelovanja kočnica ili otpuštanja kočnica:
   1.9.1.   vozač može u bilo kojem trenutku povećati ili smanjiti silu kočenja djelovanjem na upravljačku napravu;
   1.9.2.   sila kočenja mijenja se razmjerno djelovanju na upravljačku napravu (monotona funkcija); i
   1.9.3.   sila kočenja se može lako regulirati dovoljnom preciznošću.
   1.10.   Najveća konstrukcijska brzina:

   znači brzina koju vozilo ne može prekoračiti na vodoravnoj ravnini i bez nepredviđenih vanjskih utjecaja, uzimajući u obzir posebna ograničenja nametnuta konstrukcijom i proizvodnjom vozila.
   1.11.   Opterećeno vozilo:

   znači, osim ako nije drugačije naznačeno, vozilo tako opterećeno da postigne svoju najveću masu.
   1.12.   Neopterećeno vozilo:

   znači samo vozilo, takvo kakvo je dostavljeno na ispitivanja, jedino s vozačem i potrebnom ispitnom opremom i uređajima.
   1.13.   Najveća masa:

   znači najveća masa koju je naznačio proizvođač vozila kao tehnički dopuštenu (ta masa može biti veća od najveće dopuštene mase koju je propisalo nadležno nacionalno tijelo).
   1.14.   Mokra kočnica:

   znači kočnica ili kočnice koje su ispitane u skladu s točkom 1.3. Dodatka 1.
   2.   ZAHTJEVI ZA PROIZVODNJU I UGRADBU
   2.1.   Općenito

   2.1.1.   Uređaj za kočenje

   2.1.1.1.   Uređaj za kočenje mora biti konstruiran, izrađen i ugrađen tako da omogući vozilu u uobičajenoj uporabi da neovisno o vibracijama kojima može biti izloženo zadovoljava odredbe ove Direktive.
   2.1.1.2.   Posebice, uređaj za kočenje mora biti konstruiran, izrađen i ugrađen tako da je osigurana otpornost na utjecaje korozije i starenja kojima je uređaj izložen.
   2.1.2.   Zadaci uređaja za kočenje

   Uređaj za kočenje određen u točki 1.2. mora ispunjavati sljedeće uvjete:
   2.1.2.1.   Radnokočenje

   Radno kočenje mora omogućiti upravljanje gibanjem vozila i njegovo sigurno, brzo i učinkovito zaustavljanje pri bilo kojoj brzini i opterećenju i pri bilo kojoj uzbrdici ili nizbrdici. Mora biti omogućena postupna promjena tog kočnog učinka. Vozač mora moći postići taj kočni učinak sa svojeg sjedala, bez dizanja ruku s upravljača.
   2.1.2.2.   Pomoćno (sigurnosno) kočenje (kad je primjenjivo)
   Pomoćno (sigurnosno) kočenje mora omogućiti zaustavljanje vozila na prihvatljivoj udaljenosti u slučaju neispravnosti radnog kočenja. Mora biti omogućena postupna promjena ovog kočnog učinka. Vozač mora moći postići taj kočni učinak sa svojeg sjedala, držeći pri tome najmanje jednu ruku na upravljaču. U smislu ovih odredaba pretpostavlja se da se ne može istodobno pojaviti više od jedne neispravnosti u sustavu radnog kočenja.
   2.1.2.3.   Parkirna kočnica (ako je ugrađena)
   Parkirna kočnica mora omogućiti zadržavanje vozila u mirovanju na uzbrdici ili nizbrdici, čak i kad vozač nije prisutan, pri čemu se držanje radnih dijelova kočnice u blokiranom stanju mora postići isključivo mehaničkim uređajem. Vozač mora moći ostvariti taj kočni učinak sa svojeg sjedala.
   2.2.   Značajke uređaja za kočenje

   Mopedi i motocikli na dva kotača moraju biti opremljeni s dva uređaja za radno kočenje, s nezavisnim upravljačkim napravama i prijenosnim mehanizmima, pri čemu jedan djeluje najmanje na prednji kotač, a drugi najmanje na stražnji kotač.
   2.2.1.1.   Oba uređaja za radno kočenje mogu zajednički kočiti, ako neispravnost na jednom uređaju za kočenje ne utječe na radne značajke drugoga. Određeni dijelovi kao što je sama kočnica, kočni cilindri i njihovi klipovi (s iznimkom brtvi), tlačne poluge i bregasti sklopovi kočnica, ne smatraju se dijelovima podložnima lomu ako su dovoljno dimenzionirani, lako pristupačni za održavanje i ako pokazuju dovoljne sigurnosne značajke.
   2.2.1.2.   Uređaj za parkirno kočenje nije obavezan.
   2.2.2.   Svaki motocikl s bočnom prikolicom mora biti opremljen kočnim uređajima koji bi bili zahtijevani kad on ne bi imao bočnu prikolicu; ako ti kočni uređaji omogućuju postizanje zahtijevane radne značajke pri ispitivanjima vozila s bočnom prikolicom, tada kočnica na kotaču bočne prikolice nije potrebna; uređaj za parkirno kočenje nije obavezan.
   Svaki moped na tri kotača mora biti opremljen:
   2.2.3.1.   s dva nezavisna uređaja za radno kočenje koji zajedno aktiviraju kočnice na svim kotačima, ili
   2.2.3.2.   s uređajem za radno kočenje koji djeluje na sve kotače i s pomoćnim (sigurnosnim) uređajem za kočenje koji može biti parkirna kočnica.
   2.2.3.3.   Dodatno, svaki moped na tri kotača mora biti opremljen uređajem za parkirno kočenje koji djeluje na kotač ili kotače najmanje jedne osovine. Uređaj za parkirno kočenje, koji može biti jedan od dva uređaja navedena u točki 2.2.3.1., mora biti nezavisan od uređaja koji djeluje na drugu osovinu ili osovine.
   Svaki tricikl mora biti opremljen:
   2.2.4.1.   nožno upravljanim uređajem za radno kočenje koji djeluje na sve kotače i uređajem za pomoćno (sigurnosno) kočenje koji može biti parkirna kočnica; i
   2.2.4.2.   uređajem za parkirno kočenje koji djeluje na kotače najmanje jedne osovine. Upravljačka naprava uređaja za parkirno kočenje mora biti neovisna o upravljačkoj napravi uređaja za radno kočenje.
   2.2.5.   Uređaji za kočenje moraju djelovati na kočne površine stalno pričvršćene na kotače, čvrsto ili pomoću dijelova za koje nije vjerojatno da mogu otkazati.
   2.2.6.   Sastavni dijelovi svih uređaja za kočenje moraju biti, na mjestima gdje su pričvršćeni za vozilo, tako osigurani da uređaji za kočenje neće otkazati u svojem djelovanju pod uobičajenim radnim uvjetima.
   Uređaji za kočenje moraju djelovati slobodno ako su ispravno podmazani i namješteni.
   2.2.7.1.   Trošenje kočnica mora se moći na lak način otkloniti pomoću ručnog ili automatskog namještanja. Kočnice se moraju moći namještati na učinkoviti radni položaj dokle se god kočne obloge ne istroše do stanja kad je potrebna njihova zamjena.
   2.2.7.2.   Upravljačka naprava, sastavni dijelovi prijenosnog mehanizma i kočnica moraju imati rezervu u hodu tako da kad se kočnice zagriju i kočne obloge dosegnu najveći dopušteni stupanj istrošenosti bude osigurano učinkovito kočenje bez potrebe za trenutnim namještanjem.
   2.2.7.3.   Kad su ispravno namještani, sastavni dijelovi uređaja za kočenje ne smiju za vrijeme djelovanja dodirivati druge dijelove osim predviđenih.
   2.2.8.   Kod uređaja za kočenje s hidrauličnim prijenosnim mehanizmom, spremnici rezerve tekućine moraju biti konstruirani i proizvedeni tako, da se razina rezervne tekućine može lako provjeriti.
   Ta se odredba ne primjenjuje na mopede čija je najveća brzina 25 km/h ili manja.
   Dodatak 1.
   Ispitivanja kočenja i učinak uređaja za kočenje
   1.   ISPITIVANJA KOČENJA
   1.1.   Općenito

   1.1.1.   Propisani učinak za uređaje za kočenje temelji se na zaustavnom putu. Učinak uređaja za kočenje određuje se mjerenjem zaustavnog puta u ovisnosti o početnoj brzini vozila ili vremenu odziva uređaja i najveće srednje vrijednosti postignutog punog usporenja.
   1.1.2.   Zaustavni put je udaljenost koju vozilo prijeđe od trenutka kad vozač počne djelovati na upravljačku napravu uređaja do trenutka kad se vozilo zaustavi. Početna brzina je brzina u trenutku kad vozač počne djelovati na upravljačku napravu uređaja. U dolje navedenim izrazima za mjerenje učinka kočenja:
   V= početna brzina u km/h, i
   S= zaustavni put u metrima.
   Za homologaciju tipa sastavnog dijela, učinak kočenja mora biti izmjeren za vrijeme cestovnih ispitivanja koja se provode u sljedećim uvjetima:
   1.1.3.1.   stanje vozila s obzirom na svoju masu mora biti onakvo kakvo je propisano za svaki tip ispitivanja i mora biti navedeno u izvještaju o ispitivanju;
   1.1.3.2.   ispitivanje se mora obaviti pri brzini i na način propisan za svaki tip ispitivanja: ako najveća konstrukcijska brzina ne odgovara propisanoj brzini, ispitivanje se mora obaviti prema drugim posebno predviđenim uvjetima;
   1.1.3.3.   propisani učinak mora se postići bez blokiranja kotača, bez skretanja vozila s putanje i bez neuobičajenih vibracija;
   1.1.3.4.   za vrijeme ispitivanja, sila kojom se djeluje na upravljačku napravu kočnice s ciljem postizanja propisanog učinka ne smije biti veća od najveće sile propisane za kategoriju ispitivanog vozila.
   1.1.4.   Uvjeti ispitivanja

   Ispitivanja radne kočnice moraju biti obavljena u sljedećim uvjetima:
   1.1.4.1.1.   na početku ispitivanja ili niza ispitivanja, gume moraju biti hladne i napuhane na tlak propisan za stvarno opterećenje kotača kad je vozilo u mirovanju;
   1.1.4.1.2.   kad se zahtijeva ispitivanje pod opterećenjem, vozilo mora biti opterećeno, a razdioba opterećenja u skladu s odredbama proizvođača;
   1.1.4.1.3.   za sva ispitivanja tipa 0 kočnice moraju biti hladne: kočnica se smatra hladnom kad je temperatura izmjerena na disku ili na vanjskoj strani bubnja niža od 100 °C;
   1.1.4.1.4.   vozač mora sjediti na sjedalu u uobičajenom položaju u vožnji i mora zadržati isti položaj dok traje ispitivanje;
   1.1.4.1.5.   ispitna površina mora biti vodoravna, suha i omogućavati dobro prianjanje;
   1.1.4.1.6.   ispitivanje se mora obaviti kad nema vjetra koji bi mogao utjecati na rezultate ispitivanja.
   1.2.   Ispitivanje tipa 0 (ispitivanje učinka s hladnim kočnicama)
   1.2.1.   Općenito

   1.2.1.1.   Propisane granice za učinak za radne kočnice moraju odgovarati utvrđenima za svaku kategoriju vozila.
   1.2.2.   Ispitivanje tipa 0 s odvojenim motorom

   Ispitivanje se mora provesti pri brzini za kategoriju kojoj pripada vozilo, uzimajući u obzir određena dopuštena odstupanja za propisane vrijednosti.
   U slučaju vozila s dvije radne kočnice koje se mogu aktivirati odvojeno, uređaji za kočenje moraju se ispitati odvojeno. Svaki uređaj za kočenje mora postići najmanji učinak za svaku kategoriju vozila.
   1.2.2.1.1.   U slučaju vozila s ručnim mjenjačem ili s automatskim mjenjačem s mogućnošću ručnog odvajanja mjenjača, ispitivanja se moraju provesti s mjenjačem u neutralnom položaju i/ili s odvojenim motorom pomoću spojke ili na drugi način.
   1.2.2.1.2.   U slučaju vozila s drugim tipovima automatskog mjenjača, ispitivanja se moraju provesti u uobičajenim radnim uvjetima.
   1.2.3.   Ispitivanje tipa 0 s uključenim motorom za motocikle (sa ili bez bočne prikolice) i tricikle

   1.2.3.1.   Ispitivanja se moraju provesti u neopterećenom stanju pri različitim brzinama, s tim da je najniža jednaka 30 % najveće brzine vozila i najviša 80 % te brzine ili 160 km/h, ovisno što je manje.
   Najveće praktične vrijednosti učinka treba izmjeriti i zapisati u izvještaju o ispitivanju zajedno s ponašanjem vozila pri ispitivanju. U slučaju kad se dva uređaja za radno kočenje mogu aktivirati odvojeno, oba se uređaja moraju ispitati zajedno i istodobno, s neopterećenim vozilom.
   1.2.4.   Ispitivanje tipa 0 s odvojenim motorom: s mokrim kočnicama

   1.2.4.1.   Ovo se ispitivanje (s iznimkom navedenom u točki 1.3.1.) mora obaviti na mopedima i motociklima (ali ne i triciklima). Postupak ispitivanja isti je kao za ispitivanje tipa 0 s odvojenim motorom, osim odredbi za ovlaživanje kočnica opisanih u točki 1.3.
   1.3.   Posebne odredbe za ispitivanje s mokrim kočnicama

   1.3.1.   Zaštićene kočnice: nije potrebno obaviti ispitivanja tipa 0 na vozilima opremljenima uobičajenim kočnicama s bubnjem ili zaštićenim kočnicama u koje pri uobičajenim uvjetima vožnje ne može prodrijeti voda.
   1.3.2.   Ispitivanja s mokrim kočnicama moraju se obaviti pod istim uvjetima kao pri ispitivanju suhih kočnica. Pri tom nije dopušteno nikakvo namještanje ili preinaka uređaja za kočenje osim ugradbe opreme potrebne za ovlaživanje kočnice.
   1.3.3.   Ispitna oprema mora stalno močiti kočnice u svakom ispitnom ciklusu protokom od 15 l/h na svakoj kočnici. Kočnice s dva diska na jednom kotaču smatraju se dvjema kočnicama.
   Za izložene ili djelomično izložene kočnice s diskom, propisana količina vode mora biti usmjerena na rotirajući disk tako da je ravnomjerno raspoređena po površini ili površinama diska koje prekriva tarna pločica ili pločice.
   1.3.4.1.   Za potpuno izložene kočnice s diskom, voda mora biti usmjerena na površinu (površine) diska 45o ispred tarne (tarnih) pločice (pločica).
   1.3.4.2.   Za djelomično izložene kočnice s diskom, voda mora biti usmjerena na površinu (površine) diska 45o ispred usmjerivača zraka ili zaštitnog lima.
   1.3.4.3.   Voda mora biti usmjerena na površinu (površine) diska (diskova) u neprekinutom mlazu, u smjeru okomitom na površinu diska, iz sapnica s jednim mlazom postavljenih između unutrašnjeg ruba i točke koja je na razmaku od vanjskog ruba dvije trećine širine pojasa diska koji prekriva (prekrivaju) tarna (tarne) pločica (pločice) (vidjeti sliku 1.).
   1.3.5.   Za potpuno zaštićene kočnice s diskom, kad se ne primjenjuju odredbe točke 1.3.1., voda mora biti usmjerena na obje strane usmjerivača zraka ili zaštitnog lima u jednu točku i na način koji odgovara opisanom u točkama 1.3.4.1. i 1.3.4.3. Kad se sapnica nalazi ispred otvora za prozračivanje ili za pregled, vodu treba prskati četvrtinu okretaja ispred tog otvora.
   1.3.6.   Kad u slučajevima iz točaka 1.3.3. i 1.4. nije moguće prskati vodu na propisano mjesto zbog postojanja određenih nepomičnih dijelova vozila, voda se mora prskati u prvu točku 45o ispred, u kojoj je moguće neprekinuto prskanje.
   1.3.7.   Za kočnice s diskom, kad se ne primjenjuju odredbe točke 1.3.1., propisana količina vode mora biti jednako raspoređena na obje strane uređaja za kočenje (tj. na nosivu ploču i rotirajući bubanj) iz sapnica postavljenih tako da budu na dvije trećine razmaka od vanjskog oboda rotirajućeg bubnja do glavine kotača.
   1.3.8.   U skladu sa zahtjevima točke 1.3.7. i zahtjevima da mlaznice ne smiju biti unutar 15o ili se nalaziti ispred otvora za prozračivanje ili pregled na nosećoj ploči, ispitna oprema za kočnice s bubnjem mora se postaviti tako da se dobije optimalno neprekinuto prskanje vode.
   1.3.9.   Da bi se osiguralo ispravno ovlaživanje kočnice (kočnica), izravno prije početka niza ispitivanja vozilo mora biti voženo:

               —

               s opremom za ovlaživanje koja je stalno u radu, kako je propisano u ovom Dodatku,

               —

               propisanom brzinom,

               —

               bez aktiviranja uređaja za kočenje koji (koje) treba ispitati,

               —

               na duljini od najmanje 500 m do mjesta na kojem će se obaviti ispitivanje.

         1.3.10.   Kod kočnica koje djeluju na naplatku, kakve se ugrađuju na neke mopede s najvećom brzinom 25 km/h, ili manjom, voda mora biti usmjerena na naplatak kotača kako je prikazano na slici 2.

   1.4.   Ispitivanje tipa I. (ispitivanje slabljenja učinkovitosti kočenja)
   1.4.1.   Posebne odredbe

   1.4.1.1.   Radne kočnice svakog motocikla (sa ili bez bočne prikolice) i tricikla moraju biti ispitane nizom uzastopnih zaustavljanja, s vozilom u opterećenom stanju, u skladu s dolje navedenim zahtjevima. Za vozila opremljena kombiniranim sustavom kočenja, dovoljno je dostaviti taj uređaj za radno kočenje na ispitivanje tipa I.
   Ispitivanje tipa I. obavlja se u tri dijela.
   1.4.1.2.1.   Jedno ispitivanje tipa 0 kako je propisano u točkama 2.1.2. ili 2.2.3.1.
   1.4.1.2.2.   Niz od 10 ponovljenih zaustavljanja obavljenih u skladu sa zahtjevima točke 1.4.2.
   1.4.1.2.3.   Jedno ispitivanje tipa 0, obavljeno što je moguće prije nakon završetka ispitivanja navedenog u točki 1.4.1.2.2., u svakom slučaju unutar jedne minute, i provedeno pod istim uvjetima koji su upotrijebljeni za ispitivanje u točki 1.4.1.2.1., a posebno silom upravljanja konstantnom koliko je god moguće, čija srednja vrijednost ne prelazi srednju vrijednost stvarno upotrijebljene sile u tom ispitivanju.
   1.4.2.   Uvjeti ispitivanja

   1.4.2.1.   Vozilo i kočnica (kočnice) koje treba ispitati moraju biti praktično suhi, a kočnica (kočnice) hladne (≤ 100 °C).
   Početna ispitna brzina:
   1.4.2.2.1.   za ispitivanje prednje (prednjih) kočnice (kočnica), manja vrijednost je ona koja je manja od sljedećih dvaju brzina: 70 % najveće brzine vozila i 100 km/h;
   1.4.2.2.2.   za ispitivanje stražnje (stražnjih) kočnice (kočnica), manja vrijednost je ona koja je manja od sljedećih dvaju brzina: 70 % najveće brzine vozila i 80 km/h;
   1.4.2.2.3.   za ispitivanje kombiniranog sustava kočenja, manja vrijednost je ona koja je manja od sljedećih dvaju brzina: 70 % najveće brzine vozila i 100 km/h.
   1.4.2.3.   Razmak između početka jednog zaustavljanja i početka sljedećeg mora biti 1 000 m.
   Mjenjač i/ili spojka upotrebljavaju se kako slijedi:
   1.4.2.4.1.   U slučaju vozila s ručnim mjenjačem ili s automatskim mjenjačem s mogućnošću ručnog odvajanja mjenjača, najviši stupanj prijenosa, u kojem se postiže početna ispitna brzina, mora biti uključen pri zaustavljanjima.
   Kad se brzina vozila smanji na 50 % početne ispitne brzine, motor se mora odvojiti.
   1.4.2.4.2.   U slučaju vozila s potpuno automatskim mjenjačem ispitivanje se mora obaviti pod uobičajenim uvjetima za takvu opremu.
   Za prilaz se mora upotrijebiti odgovarajući stupanj prijenosa za početnu ispitnu brzinu.
   1.4.2.5.   Nakon svakog zaustavljanja, vozilo se odmah mora najviše ubrzati kako bi se postigla početna ispitna brzina, i zadržati na toj brzini do početka sljedećeg zaustavljanja. Po potrebi, vozilo se može prije ubrzavanja provesti po ispitnoj stazi.
   1.4.2.6.   Sila kojom se djeluje na upravljačku napravu mora biti namještena tako da se pri prvom zaustavljanju postigne srednje usporenje od 3 m/s2 ili najveće usporenje koje se može postići s tom kočnicom, ovisno o tome koje je manje: ta se sila mora zadržati konstantnom tijekom sljedećih kočenja koja se zahtijevaju u točki 1.4.1.2.2.
   1.4.3.   Preostali učinak

   1.4.3.1.   Preostali učinak uređaja za radno kočenje mora biti izmjeren na kraju ispitivanja tipa I. u istim uvjetima (a posebno sa što je moguće više konstantnom silom upravljanja čija srednja vrijednost ne smije prelaziti srednju vrijednost stvarno upotrijebljene sile) kao pri ispitivanju tipa 0 s odvojenim motorom (temperature mogu biti različite).
   Preostali učinak ne smije biti:
   1.4.3.2.1.   ako je izražen kao usporenje, manji od 60 % vrijednosti usporenja postignutog pri ispitivanju tipa 0;
   ili
   1.4.3.2.2.   ako je izražen kao zaustavni put, veći od vrijednosti zaustavnog puta izračunate prema sljedećoj formuli:
   S2 ≤ 1,67 S1 – 0,67 a V
   gdje je:
   S1= zaustavni put dobiven pri ispitivanju tipa 0,
   S2= zaustavni put zabilježen pri ispitivanju preostalog učinka,
   a= 0,1,
   V= početna brzina na početku kočenja prema definiciji u točkama 2.1.1. ili 2.2.2.
   2.   UČINAK UREĐAJA ZA KOČENJE
   2.1.   Odredbe koje se odnose na vozila s uređajima za kočenje koji djeluju samo na kotač ili kotače prednje ili stražnje osovine.

   2.1.1.   Ispitna brzina V = 40 km/h (1) za mopede.
   Ispitna brzina V = 60 km/h (1) za motocikle (sa ili bez bočne prikolice) i tricikle.
   2.1.2.   Učinak kočenja s opterećenim vozilom

   2.1.2.1.   U smislu ispitivanja tipa I. preostalog učinka (za motocikle sa ili bez bočne prikolice), zapisuju se zabilježene razine učinka u obliku zaustavnih putova, srednje vrijednosti postignutog punog usporenja, kao i upotrijebljena sila upravljanja.
   2.1.2.2.   Kočenjesamo prednjom kočnicom

               Kategorija

               Zaustavni put (S)
               (m)

               Odgovarajuća srednja vrijednost postignutog usporenja (m/s2)

               Mopedi na dva kotača

               S ≤ 0,1 V + V2/90

               3,4 (2)

               Motocikli na tri kotača

               S ≤ 0,1 V + V2/70

               2,7 (3)

               Motocikli na dva kotača

               S ≤ 0,1 V + V2/115

               4,4 (3)

               Motocikli s bočnom prikolicom

               S ≤ 0,1 V + V2/95

               3,6

         2.1.2.3.   Kočenje samo stražnjom kočnicom

               Kategorija

               Zaustavni put (S)
               (u m)

               Odgovarajuća srednja vrijednost postignutog usporenja (u m/s2)

               Mopedi na dva kotača

               S ≤ 0,1 V + V2/70

               2,7

               Motocikli na tri kotača

               S ≤ 0,1 V + V2/70

               2,7 (4)

               Motocikli na dva kotača

               S ≤ 0,1 V + V2/75

               2,9 (4)

               Motocikli s bočnom prikolicom

               S ≤ 0,1 V + V2/95

               3,6

         2.1.3.   Učinak kočenja s neopterećenim vozilom

   2.1.3.1.   Stvarno ispitivanje vozila opterećenog vozačem nije potrebno ako se proračunom pokaže da je razdioba mase na kočenim kotačima takva da svaki od uređaja za kočenje jedne osovine omogućava postizanje srednje vrijednosti punog usporenja od najmanje 2,5 m/s2 ili zaustavnog puta
   S ≤ 0,1 V + V2/65
   koje treba postići u svakoj osi uređaja za kočenje.
   2.2.   Odredbe koje se odnose na vozila na kojima je (najmanje) jedan od uređaja za kočenje kombinirani sustav kočenja

   2.2.1.   U smislu ispitivanja tipa I. preostalog učinka za motocikle (sa ili bez bočne prikolice) i tricikle, zapisuju se zabilježene razine učinka u obliku zaustavnih putova, srednja vrijednost postignutog punog usporenja, kao i upotrijebljena sila upravljanja.
   2.2.2.   Ispitna brzina V = 40 km/h (5) za mopede.
   Ispitna brzina V = 60 km/h (5) za motocikle (sa ili bez bočne prikolice) i tricikle.
   Vozilo se ispituje opterećeno i neopterećeno.
   2.2.3.1.   Kočenje samo s kombiniranim sustavom kočenja

               Kategorija

               Zaustavni put (S) (u m)

               Odgovarajuća srednja vrijednost postignutog usporenja (u m/s2)

               Mopedi

               S ≤ 0,1 V + V2/115

               4,4

               Motocikli na dva kotača

               S ≤ 0,1 V + V2/132

               5,1

               Motocikli s bočnom prikolicom

               S ≤ 0,1 V + V2/140

               5,4

               Tricikli

               S ≤ 0,1 V + V2/130

               5,0

         2.2.3.2.   Kočenje s drugim radnim ili pomoćnim (sigurnosnim) uređajem za kočenje, sve kategorije

   Zaustavni put je:
   S ≤ 0,1 V + V2/65
   (odgovara srednjoj vrijednosti postignutog punog usporenja 2,5 m/s2).
   2.3.   Učinak kočenja s uređajem za parkirno kočenje (ako je primjenjivo)

   2.3.1.   Uređaj za parkirno kočenje mora, čak i ako je kombiniran s nekim uređajima za kočenje, moći držati opterećeno vozilo u mirovanju na nagibu od 18 % na uzbrdici ili nizbrdici.
   2.4.   Odredbe o silama s kojima se djeluje na upravljačke naprave

   2.4.1.   Sile koje djeluju na upravljačke naprave radne kočnice

   ručno upravljanje ≤ 200 N
   nožno upravljanje ≤ 350 N (mopedi i motocikli (sa ili bez bočne prikolice))
   nožno upravljanje ≤ 500 N (tricikli).
   2.4.2.   Sile koje djeluju na upravljačke naprave parkirne kočnice (ako je primjenjivo)

   ručno upravljanje ≤ 400 N
   nožno upravljanje ≤ 500 N.
   2.4.3.   U slučaju ručica ručnih kočnica, treba pretpostaviti da se točka djelovanja mišićne sile nalazi 50 mm od vanjskog kraja ručice.
   2.5.   Razine učinka (najveći i najmanji) koje treba postići s mokrim kočnicama

   2.5.1.   Srednje usporenje koje treba postići s mokrom (mokrim) kočnicom (kočnicama) između 0,5 i 1,0 sekunda, nakon aktiviranja kočnice mora iznositi najmanje 60 % (6) od dobivenih vrijednosti sa suhom (suhim) kočnicom (kočnicama) tijekom istog vremena i pomoću iste sile upravljanja.
   2.5.2.   Upotrijebljena sila upravljanja kojom treba djelovati što je brže moguće, mora biti jednaka sili koja je potrebna za postizanje usporenja 2,5 m/s2 sa suhom (suhim) kočnicom (kočnicama).
   2.5.3.   Ni u jednom trenutku za vrijeme ispitivanja tipa 0 s mokrom (mokrim) kočnicom (kočnicama), usporenje ne smije prelaziti 120 % usporenja postignutog sa suhom (suhim) kočnicom (kočnicama).

      (1)  Vozila čija je najveća brzina (Vmax) niža od 45 km/h za mopede, ili 67 km/h za motocikle (sa ili bez bočne prikolice) i tricikle, treba ispitati pri brzini koja iznosi 0,9 Vmax.

      (2)  Za mopede s najvećom brzinom 25 km/h, ili manjom, koji imaju naplatak kotača 45 mm, ili manji (kodna oznaka 1,75), ta je vrijednost 2,8 ili S ≤ 0,1 + V2/73. Ako svaki uređaj za kočenje ne može postići tu vrijednost zbog ograničenog prianjanja, vrijednost 4,0 m/s2 mora se upotrijebiti za ispitivanje s opterećenim vozilom, istodobnim kočenjem s oba uređaja za kočenje.

      (3)  Ako se te vrijednosti za pojedinačne uređaje za kočenje ne mogu postići zbog ograničenog prianjanja, umjesto njih se upotrebljavaju sljedeće vrijednosti za ispitivanje s opterećenim vozilom zajedničkim kočenjem s oba uređaja za kočenje:
   —   za mopede na tri kotača: 4,4 m/s2;
   —   za motocikle na dva kotača: 5,8 m/s2.

      (4)  Ako se te vrijednosti za pojedinačne uređaje za kočenje ne mogu postići zbog ograničenog prianjanja, umjesto njih se upotrebljavaju sljedeće za ispitivanje s opterećenim vozilom, zajedničkim kočenjem s oba uređaja za kočenje:
   —   za mopede na tri kotača: 4,4 m/s2,
   —   za motocikli na dva kotača: 5,8 m/s2.

      (5)  Vozila čija je najveća brzina (Vmax) niža od 45 km/h za mopede, ili 67 km/h za motocikle (sa ili bez bočne prikolice) i tricikle treba ispitati pri brzini koja iznosi 0,9 Vmax.

      (6)  Za mopede s najvećom brzinom 25 km/h ili nižom, ta je vrijednost 40 %.
   Dodatak 2.
   Zahtjevi koji se primjenjuju na mopede na dva kotača, motocikle na dva kotača i tricikle opremljene protublokirajućim uređajem
   1.   OPĆENITO
   1.1.   Cilj ovih odredbi je definirati najmanje učinke sustava kočenja s protublokirajućim uređajima ugrađenima na mopede na dva kotača, motocikle na dva kotača i tricikle. To ne znači da je obvezna ugradba protublokirajućih uređaja na vozila, ali ako su takvi uređaji ugrađeni moraju zadovoljavati dolje navedene zahtjeve.
   1.2.   Uređaji koji su sada poznati sadrže jedno ili više osjetila, jedno ili više računala i jedan ili više modulatora. Uređaji različite konstrukcije smatraju se protublokirajućim uređajima u smislu ovog Dodatka ako su im učinci barem jednaki propisanima u ovom Dodatku.
   2.   DEFINICIJE
   U smislu ovog Dodatka:
   2.1.   Protublokirajući uređaj

   znači dio sustava radnog kočenja koji automatski regulira stupanj proklizavanja u smjeru vrtnje kotača na jednom ili više kotača vozila pri kočenju.
   2.2.   Osjetilo

   znači dio konstruiran da utvrđuje i prenosi računalu stanje vrtnje kotača ili dinamička stanja vozila.
   2.3.   Računalo

   znači dio konstruiran za vrednovanje podataka koji se šalju putem osjetila i prenose signal modulatoru.
   2.4.   Modulator

   znači dio konstruiran za promjenu sile (sila) kočenja u skladu sa signalom koji prima od računala.
   3.   VRSTA I ZNAČAJKE SUSTAVA
   3.1.   Svaki regulirani kotač mora moći pokrenuti najmanje svoj vlastiti uređaj.
   3.2.   Svaki prekid napajanja uređaja električnom energijom i/ili ožičenja izvan elektronike računala mora se signalizirati vozaču optičkim upozoravajućim signalom, koji mora biti vidljiv čak i na dnevnom svjetlu; vozač mora moći lako provjeriti njegovo radno stanje (1).
   3.3.   U slučaju pogreške u protublokirajućem uređaju, učinkovitost kočenja opterećenog vozila ne smije biti manja od one vrijednosti koja je niža između dva propisana zahtjeva za vozilo, navedena u točkama 2.1.2.2. ili 2.1.2.3. Dodatka 1.
   3.4.   Smetnje koje prave elektromagnetska polja ne smiju ometati rad uređaja (2).
   3.5   Protublokirajući uređaji moraju zadržati ispravnost pri kočenju proizvoljnog trajanja punom snagom.
   4.   ISKORIŠTENOST PRIANJANJA
   4.1.   Općenito

   4.1.1.   U slučaju motocikala na dva kotača i tricikala, sustavi kočenja opremljeni protublokirajućim uređajem smatraju se prihvatljivima ako je zadovoljen uvjet
   ε ≥ 0,70
   gdje ε predstavlja prianjanje koje se upotrebljava kako je određeno u dopuni ovom Dodatku (3).
   4.1.2.   Koeficijent iskorištenog prianjanja ε mora se izmjeriti na površinama ceste s koeficijentom prianjanja koji ne prelazi 0,45 i nije manji od 0,8.
   4.1.3.   Ispitivanja se moraju provesti s neopterećenim vozilom.
   4.1.4.   Postupak ispitivanja za određivanje koeficijenta prianjanja (K) i formula za izračunavanje iskorištenog prianjanja (ε) su kako je propisano u Dopuni ovom Dodatku.
   5.   DODATNA ISPITIVANJA
   Sljedeće dodatne provjere moraju se obaviti s neopterećenim vozilom.
   5.1.1.   Svaki kotač koji regulira protublokirajući uređaj mora blokirati kad se punom silom (4) naglo djeluje na njegovu upravljačku napravu, na dvije vrste površine ceste propisane u točki 4.1.2, pri početnim brzinama koje idu do 0,8 Vmax, ali ne prelaze 80 km/h (5)

   5.1.2.   Kad kotač kojeg regulira protublokirajući uređaj prelazi s površine s visokim prianjanjem na površinu s niskim prianjanjem kako je propisano u točki 4.1.2., uz djelovanje punom silom ( 4 ) na upravljačku napravu, kotač ne smije blokirati. Brzina vožnje i trenutak aktiviranja kočnica moraju biti proračunani tako da se, s potpuno aktivnim protublokirajućim uređajem na površini s niskim prianjanjem, prelazak s jedne površine na drugu obavi približno brzinom 0,5 Vmax, ne prelazeći 50 km/h.
   5.1.3.   Kad kotač prelazi s površine s niskim prianjanjem na površinu s visokim prianjanjem propisanom u točki 4.1.2. uz djelovanje punom silom ( 4 ) na upravljačku napravu, usporenje vozila mora se povećavati do odgovarajuće vrijednosti u razumnom vremenu, a vozilo ne smije skretati iz svog početnog smjera. Brzina vožnje i trenutak aktiviranja kočnica moraju biti proračunani tako da se, s potpuno aktivnim protublokirajućim uređajem na površini s niskim prianjanjem, prelazak s jedne površine na drugu obavi približno brzinom 0,5 Vmax, ne prelazeći 50 km/h.
   5.1.4.   Kad su oba nezavisna uređaja za kočenje opremljena protublokirajućim uređajem, ispitivanja propisana u točkama 5.1.1, 5.1.2. i 5.1.3. moraju se također obaviti zajedničkim aktiviranjem oba nezavisna uređaja za kočenje, pri čemu vozilo cijelo to vrijeme mora zadržati svoju stabilnost.
   5.1.5.   Međutim, pri ispitivanjima predviđenima u točkama 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3. i 5.1.4., dopušteno je privremeno blokiranje ili veće proklizavanje kotača pod uvjetom da to nije nepovoljno djelovalo na stabilnost vozila.

      (1)  Tehnička služba treba pregledati elektronički regulator i/ili sve pogonske sustave s obzirom na moguće vrste kvarova.

      (2)  Proizvođači moraju tehničkim službama staviti na uvid postupke ispitivanja i rezultate, dok se ne odobre ujednačeni postupci ispitivanja.

      (3)  Za mopede na dva kotača, dok se ne propiše najmanja vrijednost za ε, izmjerenu vrijednost treba upisati u izvještaj o ispitivanju.

      (4)  Puna sila označava najveću silu propisanu u točki 2.4. Dodatka 1. za odgovarajuću kategoriju vozila: može se upotrijebiti veća sila ako je potrebna za aktiviranje protublokirajućeg uređaja.

      (5)  Na površinama s niskim prianjanjem (≤ 0,35) početna brzina može se smanjiti iz sigurnosnih razloga: u takvim slučajevima, vrijednost K i početna brzina moraju se navesti u izvještaju o ispitivanju.
   Dodatak 3.
   Opisni dokument s obzirom na kočenje za tip motornog vozila na dva ili tri kotača

   Dodatak 4.