title: Direktiva Vijeća 2009/50/EZ od 25. svibnja 2009. o uvjetima za ulazak i boravak državljana trećih zemalja radi visokokvalificiranog zapošljavanja

text:
               19/Sv. 11

               HR

               Službeni list Europske unije

               135

         32009L0050

               L 155/17

               SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE

         DIREKTIVA VIJEĆA 2009/50/EZ
   od 25. svibnja 2009.
   o uvjetima za ulazak i boravak državljana trećih zemalja radi visokokvalificiranog zapošljavanja
   VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
   uzimajući u obzir Ugovor o osnivanju Europske zajednice, a posebno njegov članak 63. prvi podstavak točke 3. (a) i 4.,
   uzimajući u obzir prijedlog Komisije,
   uzimajući u obzir mišljenje Europskog parlamenta (1),
   nakon savjetovanja s Europskim gospodarskim i socijalnim odborom (2),
   nakon savjetovanja s Odborom regija (3),
   budući da:

               (1)

               S ciljem postupne uspostave područja slobode, sigurnosti i pravde, Ugovor sadrži mjere koje je potrebno donijeti u području azila, imigracija i zaštite prava državljana trećih zemalja.

               (2)

               Ugovorom se određuje da Vijeće donosi mjere o imigracijskoj politici koje se odnose na uvjete za ulazak i boravak, standarde povezane s postupcima država članica pri izdavanju viza za dugoročni boravak i boravišnih dozvola te mjere kojima se utvrđuju prava i uvjeti pod kojima državljani trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici mogu boraviti u drugoj državi članici.

               (3)

               Europsko je vijeće u ožujku 2000. u Lisabonu postavilo Zajednici cilj da do 2010. postane najkonkurentnije i najdinamičnije gospodarstvo na svijetu koje se temelji na znanju, sposobno za održivi gospodarski rast s većim brojem boljih radnih mjesta i većom socijalnom kohezijom. Mjere kojima je cilj privući i zadržati visokokvalificirane radnike iz trećih zemalja a koje su dio pristupa utemeljenog na potrebama država članica, trebale bi se sagledati u širem kontekstu koji je utvrđen Lisabonskom strategijom i Komunikacijom Komisije od 11. prosinca 2007. o integriranim smjernicama za rast i radna mjesta.

               (4)

               U Haškom programu kojeg je 4. i 5. studenoga 2004. usvojilo Europsko vijeće potvrđeno je da će zakonita migracija imati važnu ulogu u izgradnji gospodarstva u Europi koje se temelji na znanju i u unapređenju gospodarskog razvoja te tako doprinositi provedbi Lisabonske strategije. Europsko je vijeće pozvalo Komisiju da predstavi nacrt politike zakonite migracije, uključujući postupke prihvata, koja je u stanju brzo odgovoriti na promjenjive potrebe za radom migranata na tržištu rada.

               (5)

               Europsko se vijeće dana 14. i 15. prosinca 2006. sporazumjelo o nizu koraka za 2007., među kojima je bio i razvoj dobro vođene migracijske politike koja u potpunosti poštuje nacionalne nadležnosti i koja pomaže državama članicama u zadovoljavanju postojećih i budućih potreba za radnom snagom.

               (6)

               Za postizanje ciljeva Lisabonske strategije također je važno promicati mobilnost visokokvalificiranih radnika koji su građani Unije unutar Unije, posebno onih koji su iz država članica koje su pristupile 2004. i 2007. U provođenju ove Direktive, države su članice obvezne poštovati načela prvenstva Zajednice kako je odlučeno ponajprije u mjerodavnim odredbama Akata o pristupanju iz 2003. i 2005.

               (7)

               Svrha je ove Direktive doprinijeti postizanju tih ciljeva i rješavanju potreba za radnom snagom promicanjem prihvata i mobilnosti – s ciljem visokokvalificiranog zapošljavanja – državljana trećih zemalja na rok dulji od tri mjeseca, a kako bi se Zajednica učinila privlačnijom tim radnicima iz cijelog svijeta te održala svoju konkurentnost i gospodarski rast. Za postizanje tih ciljeva potrebno je olakšati prihvat visokokvalificiranih radnika i njihovih obitelji uspostavom postupka brzog prihvata i priznavanjem tim radnicima u brojnim područjima istih socijalnih i ekonomskih prava kao i državljanima države članice domaćina. Također je potrebno uzeti u obzir prioritete, potrebe tržišta rada i prihvatne kapacitete država članica. Ova Direktiva ne bi trebala dovoditi u pitanje nadležnost država članica da zadrže ili uvedu nove nacionalne boravišne dozvole za bilo koju vrstu zapošljavanja. Navedeni državljani trećih zemalja trebali bi imati mogućnost zatražiti dobivanje plave karte EU-a ili nacionalnu boravišnu dozvolu. Štoviše, ova Direktiva ne bi trebala utjecati na mogućnost imatelja plave karte EU-a da ostvaruje dodatna prava i povlastice koji mogu biti predviđeni nacionalnim pravom a koji su u skladu s ovom Direktivom.

               (8)

               Ova Direktiva ne bi trebala dovoditi u pitanje pravo država članica da odrede opseg prihvata državljana trećih zemalja koji ulaze na njihovo državno područje radi visokokvalificiranog zapošljavanja. To također uključuje državljane trećih zemalja koji žele ostati na državnom području države članice radi obavljanja plaćene gospodarske djelatnosti i koji zakonito borave u toj državi članici sukladno drugim programima, kao što su studenti koji su upravo završili studij ili istraživači koji su prihvaćeni sukladno Direktivi Vijeća 2004/114/EZ od 13. prosinca 2004. o uvjetima prihvata državljana trećih zemalja u svrhu studija, razmjene učenika, osposobljavanja bez naknade ili volonterstva (4), odnosno Direktivi Vijeća 2005/71/EZ od 12. listopada 2005. o posebnom postupku za ulazak državljana trećih zemalja u svrhu znanstvenog istraživanja (5), a koji nemaju stalan pristup tržištu rada države članice prema pravu Zajednice ili nacionalnom pravu. Štoviše, u pogledu opsega prihvata, države članice zadržavaju mogućnost ne izdati boravišnu dozvolu za zapošljavanje općenito ili za određena zanimanja, gospodarske sektore ili regije.

               (9)

               U smislu ove Direktive, kako bi se ocijenilo imaju li navedeni državljani trećih zemalja viskoškolsku kvalifikaciju, može se uzeti u obzir Međunarodna standardna klasifikacija obrazovanja (ISCED – International Standard Classification of Education) 1997. razine 5.a i 6.

               (10)

               Ovom bi se Direktivom trebalo omogućiti uvođenje fleksibilnog sustava ulaska koji se temelji na potrebama i objektivnim kriterijima, kao što su minimalna plaća usporediva s razinom plaća u državama članicama te na stručnim kvalifikacijama. Definicija najnižeg zajedničkog nazivnika za prag plaće potrebna je za osiguranje najniže razine usklađivanja u prihvaćanju uvjeta unutar Zajednice. Pragom plaća utvrđuje se najniža razina, dok države članice mogu utvrditi viši prag plaća. Države članice bi trebale utvrditi svoje pragove u skladu sa stanjem i organizacijom svojih tržišta rada i svojih općih imigracijskih politika. Odstupanje od općeg sustava u pogledu praga plaća može se utvrditi za posebna zanimanja za koja određena država članica smatra da postoji posebno velik manjak raspoložive radne snage i kada su ta zanimanja dio glavne skupine 1 i 2 klasifikacije Međunarodne standardne klasifikacije zanimanja (ISCO – International Standard Classification of Occupation).

               (11)

               Svrha je ove Direktive samo definiranje uvjeta za ulazak i boravak državljana trećih zemalja u svrhu visokokvalificiranog zapošljavanja u okviru sustava plave karte EU-a, uključujući kriterij prihvatljivosti povezan s pragom plaća. Jedina je svrha tog praga plaća, što pomaže pri utvrđivanju, uzimajući pritom u obzir statistička mjerenja koja je objavila Komisija (Eurostat) ili konkretne države članice, opseg plave karte EU-a koji utvrđuje svaka država članica na temelju zajedničkih pravila. Cilj Direktive nije utvrditi plaće i tako ne odstupa od pravila ili prakse na razini država članica ili one iz kolektivnih ugovora te ona ne nalaže nikakvu vrstu usklađivanja u tom području. Ova Direktiva u potpunosti poštuje nadležnosti država članica, posebno u pogledu zapošljavanja, rada i socijalnih pitanja.

               (12)

               Nakon što je država članica odlučila prihvatiti državljana treće zemlje koji ispunjava potrebne uvjete, državljanin treće zemlje koji je zatražio plavu kartu EU-a trebao bi dobiti posebnu boravišnu dozvolu koja je predviđena ovom Direktivom, a koja njemu i njegovoj obitelji omogućuje postupni pristup tržištu rada i pravu boravka i mobilnosti. Rok za razmatranje zahtjeva za plavu kartu EU-a ne bi trebao uključivati vrijeme potrebno za priznavanje stručnih kvalifikacija ili vrijeme potrebno za izdavanje viza, ako je ona potrebna. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nacionalne postupke priznavanja diploma. Imenovanje nadležnih tijela prema ovoj Direktivi ne dovodi u pitanje ulogu i odgovornosti drugih nacionalnih tijela te, ako je to potrebno, socijalnih partnera pri razmatranju i odlučivanju o zahtjevu.

               (13)

               Obrazac plave karte EU-a trebao bi biti u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1030/2002 od 13. lipnja 2002. o utvrđivanju jedinstvenog obrasca boravišnih dozvola za državljane trećih zemalja (6), čime se omogućuje državama članicama pristup informacijama, posebno o tome pod kojim je uvjetima osobi dopušten rad.

               (14)

               Državljanima trećih zemalja koji imaju valjanu putnu ispravu i plavu kartu EU-a, koju je izdala država članica koja u cijelosti primjenjuje schengensku pravnu stečevinu, trebalo bi u skladu s Uredbom (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama) (7) i člankom 21. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama dopustiti ulazak i slobodno kretanje unutar državnog područja druge države članice koja u cijelosti primjenjuje schengensku pravnu stečevinu, na vrijeme do tri mjeseca.

               (15)

               Profesionalna i prostorna mobilnost visokokvalificiranih radnika trećih zemalja trebala bi se priznati kao primarni mehanizam za poboljšanje učinkovitosti tržišta rada, sprečavanje pomanjkanja kvalificiranih radnika i ukidanje regionalnih razlika. Radi poštivanja načela prioriteta Zajednice i izbjegavanja mogućih zloporaba sustava, profesionalna mobilnost visokokvalificiranih radnika trećih zemalja trebala bi se ograničiti na prve dvije godine zakonitog zapošljavanja u državi članici.

               (16)

               Ova Direktiva u potpunosti poštuje jednako postupanje prema državljanima država članica i nositeljima plave karte EU-a kada su u usporedivom položaju.

               (17)

               Jednako postupanje prema nositeljima plave karte EU-a ne obuhvaća mjere u području strukovnog osposobljavanja koje su obuhvaćene programima socijalne pomoći.

               (18)

               Nositelji plave karte EU-a trebali bi uživati jednaka prava kad je riječ o socijalnom osiguranju. Područja socijalnog osiguranja definirana su Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice (8). Uredba Vijeća (EZ) br. 859/2003 od 14. svibnja 2003. o proširenju odredaba Uredbe (EEZ) br. 1408/71 i Uredbe (EEZ) br. 574/72 na državljane trećih zemalja za koje ne vrijede spomenute odredbe isključivo na osnovi njihovog državljanstva (9) proširuje primjenu odredaba Uredbe (EEZ) br. 1408/71 na državljane trećih zemalja koji imaju zakonito boravište u Zajednici i koji prelaze granicu. Odredbe o jednakom postupanju koje se odnose na socijalnu sigurnost iz ove Direktive također se izravno primjenjuju na osobe koje ulaze na državno područje države članice izravno iz treće zemlje, ako odnosna osoba zakonito boravi kao imatelj valjane plave karte EU-a, uključujući i razdoblje privremene nezaposlenosti, i ispunjava uvjete propisane nacionalnim pravom za ostvarivanje konkretnih davanja iz sustava socijalne sigurnosti.
               Unatoč tome, ova Direktiva ne bi trebala nositelju plave karte EU-a priznavati više prava od onih koja su već predviđena postojećim pravom Zajednice u području socijalne sigurnosti za državljane trećih zemalja čiji se položaj uređuje zakonodavstvom više država članica. Nadalje, ovom Direktivom se ne bi trebala dodjeljivati prava u vezi situacija koje su izvan područja primjene prava Zajednice kao što je, na primjer, slučaj s članovima obitelji s boravištem u trećoj zemlji.

               (19)

               Stručne kvalifikacije koje je državljanin treće zemlje stekao u drugoj državi članici trebale bi biti priznate na isti način na koji se priznaju građanima EU-a. Kvalifikacije stečene u trećoj zemlji trebale bi se uzimati u obzir sukladno Direktivi 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (10).

               (20)

               Prostorna mobilnost unutar Zajednice trebala bi biti nadzirana i utemeljena na potražnji tijekom prvog razdoblja zakonitog boravka visokokvalificiranih radnika iz trećih zemalja. Trebalo bi predvidjeti odstupanja od Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravištem (11) kako se ne bi kažnjavali prostorno mobilni visokokvalificirani radnici trećih zemalja koji još nisu stekli status osobe s dugotrajnim boravištem u EZ-u iz te Direktive, a radi poticanja prostorne i cirkularne migracije.

               (21)

               Mobilnost visokokvalificiranih radnika trećih zemalja između Zajednice i njihovih zemalja podrijetla bi trebalo njegovati i održavati. Trebalo bi predvidjeti odstupanja od Direktive 2003/109/EZ s ciljem produljenja vremena izbivanja s državnog područja Zajednice bez prekida zakonitog i neprekinutog boravka potrebnog za stjecanje statusa osobe s dugotrajnim boravištem u EZ-u. Izbivanje dulje od onoga koje je predviđeno Direktivom 2003/109/EZ trebalo bi odobriti nakon što visokokvalificirani radnik treće zemlje podnese zahtjev za stjecanje statusa osobe s dugotrajnim boravištem u EZ-u, kako bi se potaknula njihova cirkularna migracija.

               (22)

               Države članice bi se u provođenju ove Direktive trebale suzdržati od politike aktivnog zapošljavanja iz zemalja u razvoju u sektorima koji trpe zbog pomanjkanja osoblja. Politike etičkog zapošljavanja i načela primjenjiva na poslodavce javnog i privatnog sektora bi trebalo razvijati u ključnim sektorima, na primjer u zdravstvenom sektoru, kako je naglašeno u Zaključcima Vijeća i država članica od 14. svibnja 2007. o Europskom akcijskom programu za borbu protiv kritičnog manjka zdravstvenih radnika u državama u razvoju (2007. - 2013.), i obrazovnom sektoru, ako je potrebno. Njih bi trebalo jačati razvojem i primjenom mehanizama, smjernica i drugih alata da bi se olakšala, ako je to potrebno, cirkularna i privremena migracija, te drugim mjerama kojima bi se na najmanju moguću mjeru smanjili negativni utjecaji i čim više povećali pozitivni utjecaji imigracije visokokvalificirane radne snage na zemlje u razvoju te kako bi umjesto „odljeva mozgova” došlo do „vraćanja mozgova”.

               (23)

               Povoljniji uvjeti za spajanje obitelji i pristup radu za supružnike bi trebali biti temeljni element ove Direktive, čiji je cilj privući visokoobrazovane radnike trećih zemalja. Radi postizanja tog cilja trebaju se predvidjeti posebna odstupanja od Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (12). Odstupanja iz članka 15. stavka 3. ove Direktive ne sprečavaju države članice da zadrže ili uvedu integracijske uvjete i mjere, uključujući učenje jezika, za članove obitelji nositelja plave karte EU-a.

               (24)

               Trebale bi postojati posebne odredbe o izvješćivanju radi nadziranja provedbe ove Direktive, radi utvrđivanja i mogućeg suprotstavljanja mogućim posljedicama u smislu sprečavanja „odljeva mozgova” u zemljama u razvoju i kako bi se izbjeglo „traćenje mozgova” (brain waste). Potrebne bi podatke države članice trebale godišnje dostavljati Komisiji u skladu s Uredbom (EZ) br. 862/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o statistici Zajednice o migracijama i međunarodnoj zaštiti (13).

               (25)

               Kako ciljeve ove Direktive, to jest uvođenje posebnog postupka za prihvat i donošenje uvjeta za ulazak i boravak dulje od tri mjeseca koji bi se primjenjivali na državljane trećih zemalja u državama članicama radi visokokvalificiranog zapošljavanja i na članove njihovih obitelji, ne mogu dostatno ostvariti države članice, ponajprije kad je riječ o osiguranju njihove mobilnosti među državama članicama, te se stoga ti ciljevi mogu bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere, u skladu s načelom supsidijarnosti određenom u članku 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti, određenom u tome članku, ova Direktiva ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.

               (26)

               Ova Direktiva poštuje temeljna prava i uzima u obzir načela priznata ponajprije u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji i u Povelji o temeljnim pravima Europske unije.

               (27)

               U skladu sa stavkom 34. Međuinstitucionalnog sporazuma Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije o boljoj izradi zakonodavstva (14), države članice se potiču da izrađuju za sebe i u interesu Zajednice vlastite tablice, koje će, u mjeri u kojoj je moguće, prikazati korelaciju između Direktive i mjera prijenosa u nacionalno pravo, te da ih objavljuju.

               (28)

               U skladu sa člancima 1. i 2. Protokola o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske priloženog Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o osnivanju Europske zajednice i ne dovodeći u pitanje članak 4. navedenog Protokola, te države članice ne sudjeluju u donošenju ove Direktive, ona ih ne obvezuje niti se na njih primjenjuje.

               (29)

               U skladu sa člancima 1. i 2. Protokola o stajalištu Danske priloženog Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o osnivanju Europske zajednice, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Direktive, ona ju ne obvezuje niti se na nju primjenjuje,

         DONIJELO JE OVU DIREKTIVU:
   POGLAVLJE I.

      OPĆE ODREDBE

   Članak 1.
   Predmet
   Svrha je ove Direktive utvrditi:

               (a)

               uvjete za ulazak i boravak dulje od tri mjeseca na državno područje država članica državljana trećih zemalja radi visokokvalificiranog zapošljavanja kao nositelja plave karte EU-a te članova njihovih obitelji;

               (b)

               uvjete za ulazak i boravak državljana trećih zemalja i članova njihovih obitelji pod točkom (a) u države članice koje nisu prva država članica.

         Članak 2.
   Definicije
   Za potrebe ove Direktive:

               (a)

               „državljanin treće zemlje” znači osoba koja nije građanin Unije u smislu članka 17. stavka 1. Ugovora;

               (b)

               „visokokvalificirano zapošljavanje” znači zapošljavanje osobe koja je:

                           —

                           u dotičnoj državi članici, prema nacionalnom radnom zakonodavstvu i/ili u skladu s nacionalnom praksom, zaštićena kao zaposlenik bez obzira na pravni odnos, radi ostvarivanja stvarnog i učinkovitog rada za drugu osobu i pod njezinim vodstvom,

                           —

                           prima plaću, te

                           —

                           ima traženu odgovarajuću i posebnu stručnost koja se dokazuje visokim stručnim kvalifikacijama;

               (c)

               „plava karta EU-a” znači dozvola koja se naziva „plava karta EU-a” koja ovlašćuje imatelja na boravak i rad na državnom području države članice pod uvjetima iz ove Direktive;

               (d)

               „prva država članica” znači država članica koja prva odobrava državljaninu treće zemlje „plavu kartu EU-a”;

               (e)

               „druga država članica” znači svaka država članica koja nije prva država članica;

               (f)

               „članovi obitelji” znači državljani trećih zemalja u skladu s definicijom iz članka 4. stavka 1. Direktive 2003/86/EZ;

               (g)

               „visoke stručne kvalifikacije” znači kvalifikacije potvrđene dokazom o visokoškolskoj kvalifikaciji ili, iznimno, ako je to predviđeno nacionalnim pravom, potvrđene s najmanje pet godina stručnog iskustva one razine koja je usporediva s visokoškolskom kvalifikacijom i koja odgovara zanimanju ili sektoru navedenomu u ugovoru o radu ili obvezujućoj ponudi za posao;

               (h)

               „visokoškolska kvalifikacija” znači svaka diploma, potvrda ili drugi dokaz o formalnom obrazovanju koje je izdalo nadležno tijelo potvrđujući uspješan završetak višeg obrazovnog programa koji slijedi nakon srednje škole, to jest niz tečajeva koje provodi obrazovna ustanova koju država u kojoj se nalazi priznaje kao visokoškolsku ustanovu. Za potrebe ove Direktive visokoškolska kvalifikacija uzima se u obzir pod uvjetom da je studijski program za koji je stečena, trajao najmanje tri godine;

               (i)

               „radno iskustvo” znači stvarno i zakonito obavljanje određenog zanimanja;

               (j)

               „regulirano zanimanje” znači regulirano zanimanje kako je definirano u članku 3. stavku 1. točki (a) Direktive 2005/36/EZ.

         Članak 3.
   Područje primjene
   1.   Ova se Direktiva primjenjuje na državljane trećih zemalja koji su podnijeli zahtjev za prihvat na državnom području države članice u svrhu visokokvalificiranog zapošljavanja u smislu ove Direktive.
   2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na državljane trećih zemalja:

               (a)

               koji ovlašteno borave u državi članici na temelju privremene zaštite ili su podnijeli zahtjev za boravišnu dozvolu na toj osnovi i čekaju odluku o svom statusu;

               (b)

               koji uživaju međunarodnu zaštitu prema Direktivi Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili kao osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita i o sadržaju dodijeljene zaštite (15) ili su podnijele zahtjev za međunarodnu zaštitu u skladu s navedenom Direktivom o kojemu još nije konačno odlučeno;

               (c)

               koji uživaju zaštitu u skladu s nacionalnim pravom, međunarodnim obvezama ili praksom države članice ili su zatražili zaštitu prema međunarodnom pravu, međunarodnim obvezama ili praksi države članice o kojoj još nije konačno odlučeno;

               (d)

               koji su podnijeli zahtjev za boravak u državi članici kao istraživači, u smislu Direktive 2005/71/EZ radi provođenja istraživačkog projekta;

               (e)

               koji su članovi obitelji građana Unije koji su ostvarili ili ostvaruju svoje pravo na slobodno kretanje unutar Zajednice u skladu s Direktivom 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice (16);

               (f)

               koji imaju status osobe s dugotrajnim boravištem u EZ-u u državi članici u skladu s Direktivom 2003/109/EZ i ostvaruju pravo na boravište u drugoj državi članici radi provođenja gospodarske djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe;

               (g)

               koji ulaze u državu članicu u skladu s obvezama iz međunarodnih sporazuma kojima se olakšava ulazak i privremeni boravak određenim kategorijama fizičkih osoba zbog trgovine ili investicija;

               (h)

               kojima je dopušten ulazak na državno područje države članice kao sezonskim radnicima;

               (i)

               čije je protjerivanje odgođeno zbog stvarnih ili pravnih razloga;

               (j)

               koji su obuhvaćeni Direktivom 96/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga (17), za cijelo vrijeme dok su na državnom području države članice u koju su upućeni.

         Nadalje, ova se Direktiva ne primjenjuje na državljane trećih zemalja i članove njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, koji, sukladno sporazumima između Zajednice i njezinih država članica i tih trećih zemalja, ostvaruju pravo na slobodno kretanje jednako onom državljana Unije.
   3.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nijedan sporazum između Zajednice i/ili njezinih država članica i jedne ili više trećih zemalja, u kojemu su navedena zanimanja koja nisu obuhvaćena ovom Direktivom radi osiguranja etičkog zapošljavanja u sektorima u kojima nedostaje zaposlenika, a s ciljem zaštite ljudskih potencijala u zemljama u razvoju koje su potpisnice tih sporazuma.
   4.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da izdaju boravišne dozvole koje nisu plava karta EU-a u bilo koju svrhu zapošljavanja. Takve boravišne dozvole ne daju pravo na boravište u drugim državama članicama, kako je predviđeno u ovoj Direktivi.
   Članak 4.
   Povoljnije odredbe
   1.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje povoljnije odredbe:

               (a)

               prava Zajednice, uključujući bilateralne i multilateralne sporazume sklopljene između Zajednice, ili između Zajednice i njezinih država članica, i jedne ili više trećih zemalja;

               (b)

               bilateralne i multilateralne sporazume sklopljene između jedne ili više država članica i jedne ili više trećih zemalja.

         2.   Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da kad je riječ o sljedećim odredbama ove Direktive donesu ili zadrže odredbe povoljnije za osobe na koje se primjenjuju:

               (a)

               članak 5. stavak 3. u primjeni članka 18.;

               (b)

               članak 11., članak 12. stavak 1. druga rečenica, članak 12. stavak 2., članci 13., 14. i 15. i članak 16. stavak 4.

         POGLAVLJE II.

      UVJETI PRIHVATA

   Članak 5.
   Uvjeti prihvata
   1.   Ne dovodeći u pitanje članak 10. stavak 1., državljanin treće zemlje koji podnese zahtjev za plavu kartu EU-a u smislu ove Direktive mora:

               (a)

               predočiti valjani ugovor o radu ili, kako je predviđeno nacionalnim pravom, obvezujuću ponudu za posao u vezi s visokokvalificiranim zapošljavanjem za razdoblje od najmanje godinu dana u dotičnoj državi članici;

               (b)

               predočiti dokument kojim se dokazuje ispunjavanje uvjeta postavljenih nacionalnim pravom za državljane Unije, za obavljanje reguliranog zanimanja navedenog u ugovoru o radu ili obvezujućoj ponudi za posao, kako je predviđeno nacionalnim pravom;

               (c)

               za neregulirano zanimanje predočiti dokumente kojima se potvrđuju potrebne visoke stručne kvalifikacije u zanimanju ili sektoru navedenomu u ugovoru o radu ili u obvezujućoj ponudi za posao, kako je predviđeno nacionalnim pravom;

               (d)

               predočiti valjanu putnu ispravu, kako je utvrđeno nacionalnim pravom, zahtjev za vizu ili vizu, ako je to potrebno, te dokaz o valjanoj boravišnoj dozvoli ili nacionalnoj vizi za dugotrajni boravak, ako je to potrebno. Države članice mogu zatražiti da putna isprava vrijedi toliko da uključi barem početno razdoblje boravišne dozvole;

               (e)

               predočiti dokaz o zdravstvenom osiguranju, ako je to predviđeno nacionalnim pravom, ili o tome da je podnesen zahtjev za zdravstveno osiguranje za sve rizike koji su uobičajeno pokriveni za državljane odnosne države članice za razdoblje u kojemu nije postojalo takvo zdravstveno osiguranje i mjerodavno pravo na usluge povezano s ugovorom o radu ili stečene na temelju ugovora o radu;

               (f)

               ne predstavljati prijetnju za javni poredak, javnu sigurnost ili javno zdravstvo.

         2.   Države članice mogu zatražiti da podnositelj zahtjeva navede svoju adresu na državnom području dotične države članice.
   3.   Uz uvjete iz stavka 1., bruto godišnja plaća koja proizlazi iz mjesečne ili godišnje plaće navedena u ugovoru o radu ili obvezujućoj ponudi za posao ne smije biti niža od odgovarajućeg praga plaće koji u tu svrhu države članice utvrđuju i objavljuju i mora iznositi najmanje 1,5 prosječne bruto godišnje plaće u odnosnoj državi članici.
   4.   Pri primjeni stavka 3. države članice mogu zahtijevati da za visokokvalificirano zapošljavanje budu ispunjeni svi uvjeti iz važećih zakona, kolektivnih ugovora ili prakse za određena zanimanja.
   5.   Odstupajući od stavka 3. i za zapošljavanje u zanimanjima u kojima postoji osobita potreba za radnicima državljanima trećih zemalja i koji pripadaju glavnim skupinama 1 i 2 ISCO-a, prag plaće može biti 1,2 prosječne bruto godišnje plaće u odnosnoj državi članici. U tom slučaju odnosna država članica dostavlja svake godine Komisiji popis zanimanja za koja je dopušteno odstupanje.
   6.   Ovaj članak ne dovodi u pitanje primjenu kolektivnih ugovora ili praksi za određena zanimanja za visokokvalificirano zapošljavanje.
   Članak 6.
   Opseg prihvata
   Ova Direktiva ne utječe na pravo države članice da utvrdi opseg prihvata državljana trećih zemalja koji ulaze na njezino državno područje u svrhu visokokvalificiranog zapošljavanja.
   POGLAVLJE III.

      PLAVA KARTA EU-a, POSTUPAK I TRANSPARENTNOST

   Članak 7.
   Plava karta EU-a
   1.   Plava se karta EU-a izdaje državljaninu treće zemlje koji je podnio zahtjev i ispunjava uvjete iz članka 5. i za kojeg su nadležna tijela donijela pozitivnu odluku u skladu s člankom 8.
   Dotična država članica daje državljaninu treće zemlje sve što je potrebno za dobivanje potrebnih viza.
   2.   Države članice određuju standardno razdoblje valjanosti plave karte EU-a, koje iznosi između jedne i četiri godine. Ako je ugovor o radu sklopljen na kraće razdoblje od navedenoga, plava karta EU-a izdaje se ili produžuje na vrijeme trajanja ugovora o radu s tri dodatna mjeseca.
   3.   Plavu kartu EU-a izdaju nadležna tijela države članice koristeći se jedinstvenim obrascem kako je utvrđeno Uredbom (EZ) br. 1030/2002. U skladu s točkom (a) 7,5 – 9 Priloga navedenoj Uredbi, države članice navode na plavoj karti EU-a uvjete za pristup tržištu rada na način naveden u članku 12. stavku 1. ove Direktive. U rubrici „vrsta dozvole” u boravišnoj dozvoli države članice upisuju „plava karta EU-a”.
   4.   Tijekom razdoblja valjanosti plava karta EU-a ovlašćuje imatelja na:

               (a)

               ulazak, ponovni ulazak i boravak na državnom području države članice koja je izdala plavu kartu EU-a;

               (b)

               prava priznata ovom Direktivom.

         Članak 8.
   Razlozi za odbijanje
   1.   Države članice odbijaju zahtjev za plavu kartu EU-a kada podnositelj zahtjeva ne ispunjava uvjete iz članka 5. ili kada su predočeni dokumenti pribavljeni prijevarom, krivotvoreni ili protuzakonito mijenjani.
   2.   Prije donošenja odluke o zahtjevu za plavu kartu EU-a te kada razmatraju produljenje ili odobravanje sukladno članku 12. stavcima 1. i 2. tijekom prvih dviju godina zakonitog rada imatelja plave karte EU-a, države članice mogu razmotriti situaciju na tržištu rada i primijeniti svoje nacionalne postupke povezane sa zahtjevom za popunjavanje radnih mjesta.
   Države članice mogu provjeravati može li konkretno radno mjesto biti popunjeno radnom snagom iz te države ili Zajednice, državljanima trećih zemalja koji imaju zakonito boravište u toj državi članici i već su dio tržišta rada na temelju prava Zajednice ili nacionalnog prava ili osobama s dugotrajnim boravištem u EZ-u koji se žele preseliti u tu državu članicu radi visokokvalificiranog zapošljavanja u skladu s poglavljem III. Direktive 2003/109/EZ.
   3.   Podnošenje zahtjeva za plavu kartu EU-a može se smatrati nedopuštenim i zbog razloga iz članka 6.
   4.   Države članice mogu odbiti zahtjev za plavu kartu EU-a radi osiguranja etičkog zapošljavanja u sektorima u kojima postoji nedostatak kvalificiranih radnika u zemljama podrijetla.
   5.   Države članice mogu odbiti zahtjev za plavu kartu EU-a ako je zaposlenik prema nacionalnom pravu bio sankcioniran za neprijavljen rad i/ili nezakonito zapošljavanje.
   Članak 9.
   Oduzimanje i odbijanje produljenja plave karte EU-a
   1.   Države članice oduzimaju ili odbijaju produljiti plavu kartu EU-a izdanu na temelju ove Direktive u sljedećim slučajevima:

               (a)

               kada je dobivena prijevarom, krivotvorena ili protuzakonito mijenjana;

               (b)

               uvijek kada se pokaže da nositelj nije ispunio ili više ne ispunjava uvjete za ulazak i boravak utvrđene ovom Direktivom ili boravi u svrhu za koju nije ovlašten za boravak;

               (c)

               ako nositelj nije poštivao ograničenja iz članka 12. stavaka 1. i 2. i članka 13.

         2.   Neobavještavanje prema članku 12. stavku 2. podstavku 2. i članku 13. stavku 4. neće se smatrati dostatnim razlogom za oduzimanje ili odbijanje produljenja plave karte EU-a ako nositelj dokaže da obavijest nije dospjela do nadležnog tijela zbog razloga na koji nositelj nije mogao utjecati.
   3.   Države članice mogu oduzeti ili odbiti produljiti plavu kartu EU-a izdanu na temelju ove Direktive u sljedećim slučajevima:

               (a)

               zbog javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravstva;

               (b)

               uvijek kada nositelj plave karte EU-a nema dovoljno sredstava za vlastito uzdržavanje i, prema potrebi, za uzdržavanje članova svoje obitelji, bez korištenja sustava socijalne pomoći odnosne države članice. Države članice procjenjuju vrstu i redovitost tih sredstava te mogu uzeti u obzir visinu nacionalne minimalne plaće ili mirovine te broj članova obitelji osobe o kojoj je riječ. Takva se procjena ne provodi tijekom razdoblja nezaposlenosti iz članka 13.;

               (c)

               ako dotična osoba nije priopćila svoju adresu;

               (d)

               ako nositelj plave karte EU-a podnese zahtjev za socijalnu pomoć, uz uvjet da mu je unaprijed dostavljena odgovarajuća pisana obavijest od strane dotične države članice.

         Članak 10.
   Zahtjev za prihvat
   1.   Države članice određuju podnosi li zahtjev za plavu kartu EU-a državljanin treće zemlje i/ili njegov poslodavac.
   2.   Zahtjev se razmatra i ispituje kada državljanin treće zemlje boravi izvan državnog područja države članice u koju želi biti prihvaćen, ili kada već boravi u toj državi članici kao nositelj valjane boravišne dozvole ili nacionalne vize za dugi boravak.
   3.   Odstupajući od stavka 2., država članica može u skladu sa svojim nacionalnim pravom odobriti podneseni zahtjev ako odnosni državljanin treće zemlje nema valjanu boravišnu dozvolu ali zakonito boravi na njezinu državnom području.
   4.   Odstupajući od stavka 2., država članica može predvidjeti da se zahtjev može podnijeti samo izvan njezina državnog područja, uz uvjet da takva ograničenja, za sve državljane trećih zemalja ili za posebne kategorije državljana trećih zemalja, već postoje u važećem nacionalnom pravu u vrijeme donošenja ove Direktive.
   Članak 11.
   Postupovna jamstva
   1.   Nadležna tijela država članica donose odluku o potpunom zahtjevu za plavu kartu EU-a i pismeno o tome, što je moguće prije, a najkasnije 90 dana od podnošenja zahtjeva, izvješćuju podnositelja zahtjeva, u skladu s postupkom obavješćivanja koji je uređen nacionalnim pravom određene države članice.
   Nacionalno pravo dotične države članice određuje posljedice u slučaju da odluka nije donesena u roku iz prvog stavka.
   2.   Ako su podaci ili dokumenti koji su dostavljeni radi dokazivanja traženja iz zahtjeva neodgovarajući, nadležna tijela obavješćuju podnositelja zahtjeva o tome da su potrebni dodatni podaci, te određuju rok za njihovu dostavu. Vrijeme iz stavka 1. prekida se dok tijela ne zaprime dodatne zatražene podatke ili dokumente. Ako dodatni podaci ili dokumenti ne budu dostavljeni unutar roka, zahtjev se može odbiti.
   3.   Državljanin treće zemlje, te kada je potrebno, njegov poslodavac, pismeno se o u skladu s postupkom obavješćivanja prema mjerodavnom nacionalnom pravu obavješćuje o svakoj odluci o odbijanju zahtjeva za plavu kartu EU-a i odluci kojom se odbija produljiti ili kojom se oduzima pravo na plavu kartu EU-a, te se ta odluka može u dotičnoj državi članici osporavati u skladu s njezinim nacionalnim pravom. U obavijesti se navode razlozi za takvu odluku, mogući pravni lijekovi i rokovi za njihovo ulaganje.
   POGLAVLJE IV.

      PRAVA

   Članak 12.
   Pristup tržištu rada
   1.   U prve dvije godine u koje je nositelj plave karte EU-a zakonito zaposlen u odnosnoj državi članici, njegov je pristup tržištu rada ograničen na objavljenje plaćene djelatnosti koja ispunjava uvjete za prihvat iz članka 5. Nakon te dvije godine države članice mogu, kad je riječ o pristupu visokokvalificiranom zapošljavanju, na dotične osobe primijeniti jednako postupanje onom koje se odnosi na njezine državljane.
   2.   U prve dvije godine zakonitog zaposlenja nositelja plave karte EU-a u dotičnoj državi članici, promjene poslodavca predmet su prethodnog pisanog odobrenja nadležnih tijela države članice u kojoj nositelj plave karte EU-a boravi, u skladu s nacionalnim postupcima i u roku iz članka 11. stavka 1. Promjene koje utječu na uvjete prihvata predmet su prethodnog obavješćivanja ili, ako je tako predviđeno nacionalnim pravom, prethodnog odobrenja.
   Nakon te prve dvije godine te ako odnosna država članica ne iskoristi mogućnosti iz stavka 1. o jednakom postupanju, dotična osoba dužna je u skladu s nacionalnim postupcima obavijestiti nadležna tijela države članice u kojoj nositelj plave karte EU-a boravi o promjenama koje utječu na uvjete iz članka 5.
   3.   Države članice mogu zadržati ograničenja koja se odnose na pristup zaposlenju, u slučaju kada aktivnosti vezane uz zapošljavanje znače povremenu uključenost u izvršavanje javnih ovlasti i odgovornost za zaštitu općeg interesa države te ako su, u skladu s važećim nacionalnim pravom ili pravom Zajednice, te aktivnosti namijenjene njihovim državljanima.
   4.   Države članice mogu zadržati ograničenja pristupa djelatnostima povezanim sa zapošljavanjem, u slučaju kada u skladu s važećim nacionalnim pravom ili pravom Zajednice, te aktivnosti namijenjene državljanima, građanima Unije ili građanima EGP-a.
   5.   Ovaj se članak primjenjuje ne dovodeći u pitanje načelo prvenstva Zajednice kako je navedeno u mjerodavnim odredbama akata o pristupanju iz 2003. i 2005., posebno u pogledu prava državljana dotičnih država članica na pristup tržištu rada.
   Članak 13.
   Privremena nezaposlenost
   1.   Nezaposlenost sama po sebi nije razlog za oduzimanje plave karte EU-a, osim ako vrijeme nezaposlenosti ne prelazi tri uzastopna mjeseca ili nastaje više od jednom tijekom razdoblja važenja plave karte EU-a.
   2.   Tijekom razdoblja iz stavka 1. nositelj plave karte EU-a smije tražiti zaposlenje i zaposliti se pod uvjetima iz članka 12.
   3.   Države članice, sukladno članku 12. stavku 2., dopuštaju nositelju plave karte da ostane na njihovu državnom području do izdavanja ili odbijanja potrebnog odobrenja. Obavijest iz članka 12. stavka 2. automatski prekida razdoblje nezaposlenosti.
   4.   Nositelj plave karte EU-a u skladu s mjerodavnim nacionalnim postupcima obavješćuje o početku razdoblja nezaposlenosti nadležna tijela države članice u kojoj boravi.
   Članak 14.
   Jednako postupanje
   1.   Nositelji plave karte EU-a su ravnopravni državljanima države članice koja izdaje plavu kartu kad je riječ o:

               (a)

               uvjetima rada, uključujući plaću i otkaz, kao i zdravstvenim i sigurnosnim zahtjevima na radnome mjestu;

               (b)

               slobodi udruživanja te pripadanja i članstva u organizacijama koje zastupaju radnike ili poslodavce ili u organizacijama čiji članovi obavljaju posebna zanimanja, uključujući pogodnosti koje nude te organizacije, ne dovodeći pritom u pitanje nacionalne odredbe o javnom poretku i javnoj sigurnosti;

               (c)

               obrazovanju i strukovnom osposobljavanju;

               (d)

               priznavanju diploma, potvrda i drugih stručnih kvalifikacija u skladu s mjerodavnim nacionalnim postupcima;

               (e)

               odredbama nacionalnog prava s područja socijalne sigurnosti kako je definirano Uredbom (EEZ) br. 1408/71. Posebne odredbe u Prilogu Uredbi (EZ) br. 859/2003 primjenjuju se na odgovarajući način;

               (f)

               plaćanjima iz dohotka vezanog za zakonske starosne mirovine u visini koja se na temelju zakona primjenjuje u državi članici (državama članicama) dužnicima kada se nositelj plave karte EU-a seli u treću zemlju, ne dovodeći u pitanje postojeće bilateralne sporazume;

               (g)

               pristupu robi i uslugama i opskrbi robom i uslugama prema javnosti, uključujući postupke za dobivanje smještaja, te informacijama i službama savjetovanja koje daju i organiziraju službe za zapošljavanje;

               (h)

               slobodnom pristupu čitavom državnom području odnosne države članice, u razdoblju utvrđenom nacionalnim pravom.

         2.   U pogledu stavka 1. točke (c) i točke (g) dotična država članica može ograničiti jednako postupanje u pogledu stipendija i zajmova za studij i uzdržavanje te drugih stipendija i zajmova u vezi sa srednjoškolskim i visokoškolskim obrazovanjem i strukovnim osposobljavanjem te postupcima za dobivanje smještaja.
   U pogledu stavka 1. točke (c):

               (a)

               pristup sveučilišnim i dodiplomskim studijima može biti predmetom posebnih preduvjeta u skladu s nacionalnim pravom;

               (b)

               dotična država članica može ograničiti jednako postupanje na slučajeve kada se registrirano ili uobičajeno boravište imatelja plave karte EU-a ili člana njegove obitelji za kojeg se povlastica traži, nalazi unutar njezina državnog područja.

         Stavak 1. točka (g) ne dovodi u pitanje slobodu ugovaranja u skladu s pravom Zajednice i nacionalnim pravom.
   3.   Pravo na jednako postupanje iz stavka 1. ne dovodi u pitanje pravo države članice da u skladu s člankom 9. oduzme ili odbije produljiti plavu kartu EU-a.
   4.   Ako se nositelj plave karte EU-a preseli u drugu državu članicu u skladu s člankom 18. i ako još nije donesena pozitivna odluka o izdavanju plave karte EU-a, država članica može ograničiti jednako postupanje u područjima navedenim u stavku 1., uz iznimku stavka 1. točke (b) i točke (d). Ako tijekom tog razdoblja države članice dopuste podnositelju zahtjeva da radi, priznaje se jednaki položaj kao i državljanima druge države članice u svim područjima iz stavka 1.
   Članak 15.
   Članovi obitelji
   1.   Direktiva 2003/86/EZ primjenjuje se uz odstupanja iz ovog članka.
   2.   Odstupajući od članka 3. stavka 1. i članka 8. Direktive 2003/86/EZ, spajanje obitelji ne smije ovisiti o zahtjevu da imatelj plave karte EU-a ima realne mogućnosti stjecanja prava na stalno boravište i minimalno razdoblje boravka.
   3.   Odstupajući od članka 4. stavka 1. posljednjeg podstavka i članka 7. stavka 2. Direktive 2003/86/EZ, integracijski uvjeti i mjere iz tih članaka primjenjuju se samo nakon što je odnosnoj osobi odobreno spajanje obitelji.
   4.   Ne dovodeći u pitanje članak 5. stavak 4. podstavak 1. Direktive 2003/86/EZ, boravišne dozvole za članove obitelji izdaju se ako su ispunjeni uvjeti za spajanje obitelji, najkasnije šest mjeseci od dana podnošenja.
   5.   Odstupajući od članka 13. stavaka 2. i 3. Direktive 2003/86/EZ, trajanje valjanosti boravišne dozvole članova obitelji isto je kao i ono boravišnih dozvola izdanih nositelju plave karte EU-a, ako trajanje valjanosti njihovih putnih isprava to omogućuje.
   6.   Odstupajući od članka 14. stavka 2. druge rečenice Direktive 2003/86/EZ, države članice neće primjenjivati nikakav rok u pogledu pristupa tržištu rada.
   Ovaj se stavak primjenjuje od 19. prosinca 2011.
   7.   Odstupajući od članka 15. stavka 1. Direktive 2003/86/EZ, radi izračunavanja petogodišnjeg trajanja boravka za stjecanje vlastite boravišne dozvole, razdoblja boravka u različitim državama članicama mogu se zbrajati.
   8.   Ako države članice primjenjuju mogućnost iz stavka 7., odredbe iz članka 16. ove Direktive u pogledu zbrajanja razdoblja boravka nositelja plave karte EU-a u različitim državama članicama primjenjuju se mutatis mutandis.
   Članak 16.
   Status osobe s dugotrajnim boravištem u EZ-u za nositelja plave karte EU-a
   1.   Direktiva 2003/109/EZ primjenjuje se uz odstupanja iz ovog članka.
   2.   Odstupajući od članka 4. stavka 1. Direktive 2003/109/EZ, nositelju plave karte EU-a koji je iskoristio mogućnost iz članka 18. ove Direktive mogu se zbrajati razdoblja boravka u različitim državama članicama kako bi ispunio zahtjeve o vremenu trajanja boravka, ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

               (a)

               pet godina zakonitog i neprekinutog boravka na državnom području Zajednice u statusu nositelja plave karte EU-a; i

               (b)

               zakoniti i neprekinuti boravak unutar državnog područja države članice u trajanju od dvije godine u statusu nositelja plave karte EU-a neposredno prije podnošenja odnosnog zahtjeva, ako je podnesen zahtjev za boravišnu dozvolu osobe s dugotrajnim boravištem u EZ-u.

         3.   Radi izračunavanja razdoblja zakonitog i neprekinutog boravka u Zajednici i odstupajući od članka 4. stavka 3. podstavka 1. Direktive 2003/109/EZ, razdoblja izbivanja s područja Zajednice ne prekidaju vrijeme iz stavka 2. točke (a) ovog članka, ako su kraća od 12 uzastopnih mjeseci i ne prelaze ukupno 18 mjeseci unutar razdoblja iz stavka 2. točke (a) ovog članka. Ovaj se stavak također primjenjuje na slučajeve kada nositelj plave karte EU-a nije iskoristio mogućnost iz članka 18.
   4.   Odstupajući od članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/109/EZ, države članice produžuju na 24 uzastopna mjeseca dopušteno razdoblje izbivanja s područja Zajednice osobi s dugotrajnim boravištem u EZ-u koji posjeduje dozvolu za dugotrajni boravak, uz napomenu iz članka 17. stavka 2. ove Direktive, i članovima njegove obitelji koji su ostvarili status osobe s dugotrajnim boravištem u EZ-u.
   5.   Odstupanja od Direktive 2003/109/EZ iz stavaka 3. i 4. ovog članka mogu se ograničiti na slučajeve kada je odnosni državljanin treće zemlje u mogućnosti podnijeti dokaz da je izbivao s područja Zajednice radi obavljanja gospodarske djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe da je obavljao dobrovoljni rad ili da je studirao u svojoj zemlji podrijetla.
   6.   Članak 14. stavak 1. točka (f) i članak 15. nastavljaju se primjenjivati na imatelje boravišne dozvole na dulje vrijeme uz napomenu iz članka 17. stavak 2., prema potrebi, nakon što je imatelj plave karte EU-a postao osoba s dugotrajnim boravištem u EZ-u.
   Članak 17.
   Boravišna dozvola koja se izdaje na dulje vrijeme
   1.   Nositeljima plave karte EU-a koji ispunjavaju uvjete iz članka 16. ove Direktive za stjecanje statusa osobe s dugotrajnim boravištem u EZ-u izdaje se boravišna dozvola u skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 1030/2002.
   2.   U boravišnoj dozvoli iz stavka 1. ovog članka u rubrici „napomene”, države članice upisuju „bivši nositelj plave karte EU-a”.
   POGLAVLJE V.

      BORAVAK U DRUGIM DRŽAVAMA ČLANICAMA

   Članak 18.
   Uvjeti
   1.   Nakon osamnaest mjeseci zakonitog boravka u prvoj državi članici u svojstvu nositelja plave karte EU-a, nositelj te karte i članovi njegove obitelji mogu se preseliti u drugu državu članicu u svrhu visokokvalificiranog zapošljavanja pod uvjetima iz ovog članka.
   2.   U najkraćem mogućem roku, a najkasnije mjesec dana od ulaska na državno područje druge države članice, nositelj plave karte EU-a i/ili njegov poslodavac podnose zahtjev za plavu kartu EU-a nadležnom tijelu te države članice i podnose sve dokumente kojima se dokazuje ispunjavanje uvjeta iz članka 5. u odnosu na drugu državu članicu. Druga država članica može, u skladu s nacionalnim pravom, odlučiti da podnositelju zahtjeva ne dopusti rad dok nadležno tijelo pozitivno ne riješi zahtjev.
   3.   Zahtjev se također može uputiti nadležnim tijelima druge države članice dok nositelj plave karte EU-a još boravi na državnom području prve države članice.
   4.   U skladu s postupcima iz članka 11., druga država članica obrađuje zahtjev i obavješćuje podnositelja zahtjeva i prvu državu članicu o svojoj odluci da:

               (a)

               izda plavu kartu EU-a i dozvoli podnositelju zahtjeva da boravi na njezinu državnom području radi visokokvalificiranog zapošljavanja ako su uvjeti iz ovog članka ispunjeni i prema uvjetima iz članaka od 7. do 14.; ili

               (b)

               odbija izdati plavu kartu EU-a te od podnositelja zahtjeva i članova njegove obitelji zahtijeva, u skladu s postupcima predviđenim nacionalnim pravom, uključujući postupke za udaljenje, da napuste njezino državno područje, ako uvjeti iz ovog članka nisu ispunjeni. Prva država članica bez dogode ponovno i bez formalnosti prihvaća nositelja plave karte EU-a i članove njegove obitelji. To vrijedi i u slučaju kada je plava karta EU-a koju je izdala prva država članica istekla ili je oduzeta tijekom razmatranja zahtjeva. Članak 13. primjenjuje se nakon ponovnog prihvata (readmisije).

         5.   Ako plava karta EU-a koju je izdala prva država članica istekne tijekom postupka, države članice mogu izdavati, ako se to zahtijeva u skladu s nacionalnim pravom, privremene nacionalne boravišne dozvole ili istovrijedne dozvole, dopuštajući podnositelju zahtjeva da zakonito boravi na njihovu državnom području dok nadležno tijelo ne donese odluku o zahtjevu.
   6.   Podnositelj zahtjeva i/ili njegov poslodavac mogu se smatrati odgovornima za troškove povezane s povratkom i ponovnim prihvatom (readmisijom) nositelja plave karte EU-a i članova njegove obitelji, uključujući troškove koji su se, ovisno o slučaju, podmirivali iz javnih sredstava, sukladno stavku 4. točki (b).
   7.   U primjeni ovog članka države članice mogu nastaviti primjenjivati opseg prihvata iz članka 6.
   8.   Nakon što su drugi put nositelj plave karte EU-a i, ovisno o slučaju, članovi njegove obitelji, iskoristili mogućnost preseljenja u drugu državu članicu pod uvjetima iz ovog poglavlja, „prvom državom članicom” smatra se ona država članica iz koje je dotična osoba preselila, a „drugom državom članicom” država za koju se podnosi zahtjev za boravkom.
   Članak 19.
   Boravak članova obitelji u drugoj državi članici.
   1.   Kada se nositelj plave karte EU-a preseli u drugu državu članicu u skladu s člankom 18., te kada je obitelj već zasnovana u prvoj državi članici, članovima njegove obitelji dopušteno je pratiti ga ili mu se pridružiti.
   2.   Najkasnije mjesec dana nakon ulaska na državno područje druge države članice, nositelj plave karte EU-a ili članovi obitelji, u skladu s nacionalnim pravom, podnose zahtjev za izdavanje boravišne dozvole za člana obitelji nadležnim tijelima države članice.
   U slučajevima kada boravišna dozvola za članove obitelji koju je izdala prva država članica istekne tijekom postupka ili nositelju više ne omogućuje da zakonito boravi na državnom području druge države članice, države članice dopuštaju osobi ostanak na njihovom državnom području u slučaju potrebe za izdavanjem privremene nacionalne boravišne dozvole ili istovrijedne dozvole koja omogućuje podnositelju zahtjeva da zakonito boravi na njihovom državnom području s nositeljem plave karte EU-a do donošenja odluke nadležnih tijela druge države članice o zahtjevu.
   3.   Druga država članica može zahtijevati da dotični članovi obitelji zahtjevu za boravišnu dozvolu prilože:

               (a)

               svoju boravišnu dozvolu u prvoj državi članici i valjanu putnu ispravu ili njihove ovjerene preslike te vizu, ako se ona zahtijeva;

               (b)

               dokaz da su u prvoj državi članici boravili kao članovi obitelji nositelja plave karte EU-a;

               (c)

               dokaz da imaju zdravstveno osiguranje koje pokriva sve rizike u drugoj državi članici ili da nositelj plave karte EU-a ima takvo osiguranje za njih.

         4.   Druga država članica može zahtijevati od nositelja plave karte EU-a da dostavi dokaz o tome da on:

               (a)

               ima smještaj koji se smatra uobičajenim za usporedivu obitelj u istoj regiji i koji ispunjava opće zdravstvene i sigurnosne standarde u toj državi članici;

               (b)

               ima stalne i redovite prihode koji su dostatni za njegovo uzdržavanje i uzdržavanje članova njegove obitelji, bez korištenja socijalne pomoći te države članice. Države članice ta sredstva procjenjuju s obzirom na njihovu prirodu i redovitost i mogu pritom uzeti u obzir razinu minimalne nacionalne plaće i mirovine te broj članova obitelji.

         5.   Odstupanja iz članka 15. nastavljaju se primjenjivati mutatis mutandis.
   6.   Ako obitelj već nije zasnovana u prvoj državi članici, primjenjuje se članak 15.
   POGLAVLJE VI.

      ZAVRŠNE ODREDBE

   Članak 20.
   Provedbene mjere
   1.   Države članice obavješćuju Komisiju i ostale države članice o tome jesu li donesene zakonske ili druge mjere u pogledu članka 6., članka 8. stavka 2. i članka 18. stavka 6.
   Države članice koje primjenjuju odredbe članka 8. stavka 4. dostavljaju Komisiji i ostalim državama članicama valjano obrazloženu odluku u kojoj su navedene dotične zemlje i sektori.
   2.   Godišnje, a prvi put najkasnije do 19. lipnja 2013., države članice u skladu s Uredbom (EZ) br. 862/2007, dostavljaju Komisiji statističke podatke o broju državljana trećih zemalja kojima je izdana plava karta EU-a te, ako je to moguće, broju državljana trećih zemalja čija je plava karta EU-a produljena ili oduzeta tijekom prethodne kalendarske godine, uz naznaku njihova državljanstva te, ako je to moguće, njihova zanimanja. Statistički podaci o prihvaćenim članovima obitelji dostavljaju se na isti način, osim podataka o njihovu zanimanju. Kad je riječ o nositeljima plave karte EU-a i članovima njihovih obitelji prihvaćenim u skladu s člancima 18., 19. i 20., dostavljeni podaci trebaju osim navedenoga, ako je to moguće, uključivati državu članicu u kojoj je imatelj plave karte EU-a prethodno boravio.
   3.   Radi provedbe članka 5. stavka 3. te, prema potrebi, članka 5. stavka 5., navodi se upućivanje na podatke Komisije (Eurostata) te, prema potrebi, na nacionalne podatke.
   Članak 21.
   Izvješća
   Svake tri godine, a prvi put najkasnije do 19. lipnja 2014., Komisija izvješćuje Europski parlament i Vijeće o primjeni ove Direktive u državama članicama, posebno o procjeni utjecaja članka 3. stavka 4., članka 5. i članka 18. te predlaže potrebne izmjene.
   Komisija ponajprije procjenjuje primjenjivost praga plaća i odstupanja iz članka 5., uzimajući u obzir, inter alia, različitost gospodarskih, sektorskih i geografskih uvjeta u državama članicama.
   Članak 22.
   Središta za vezu
   1.   Države članice imenuju kontaktne točke nadležne za zaprimanje i slanje informacija iz članaka 16., 18. i 20.
   2.   Države članice pružaju odgovarajuću suradnju u razmjeni informacija i dokumentacije iz stavka 1.
   Članak 23.
   Prenošenje
   1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom do 19. lipnja 2011. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
   Kada države članice donose ove odredbe, te odredbe prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Države članice određuju načine tog upućivanja.
   2.   Države članice Komisiji dostavljaju tekst glavnih odredaba nacionalnog prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.
   Članak 24.
   Stupanje na snagu
   Ova Direktiva stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
   Članak 25.
   Naslovnici
   Ova je Direktiva upućena državama članicama u skladu s Ugovorom o osnivanju Europske zajednice.

      Sastavljeno u Bruxellesu 25. svibnja 2009.

            Za Vijeće

            Predsjednik

         J. ŠEBESTA

      (1)  Mišljenje od 20. studenoga 2008. (još neobjavljeno u Službenom listu).

      (2)  Mišljenje od 9. srpnja 2008. (još neobjavljeno u Službenom listu).

      (3)  Mišljenje od 18. lipnja 2008. (još neobjavljeno u Službenom listu).

      (4)  SL L 375, 23.12.2004., str. 12.

      (5)  SL L 289, 3.11.2005., str. 15.

      (6)  SL L 157, 15.6.2002., str. 1.

      (7)  SL L 105, 13.4.2006., str 1.

      (8)  SL L 149, 5.7.1971., str. 2.

      (9)  SL L 124, 20.5.2003., str. 1.

      (10)  SL L 255, 30.9.2005., str. 22.

      (11)  SL L 16, 23.1.2004., str. 44.

      (12)  SL L 251, 3.10.2003., str. 12.

      (13)  SL L 199, 31.7.2007., str. 23.

      (14)  SL C 321, 31.12.2003., str. 1.

      (15)  SL L 304, 30.9.2004., str. 12.

      (16)  SL L 158, 30.4.2004., str. 77., kako je ispravljeno u SL L 229, 29.6.2004., str. 35.

      (17)  SL L 18, 21.1.1997., str. 1.


title: Direktiva 97/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 3. ožujka 1997. o sustavima naknada štete za investitore

text:
               06/Sv. 001

               HR

               Službeni list Europske unije

               11

         31997L0009

               L 084/22

               SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE

               03.03.1997.

      DIREKTIVA 97/9/EZ EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA

   od 3. ožujka 1997.
   o sustavima naknada štete za investitore
   EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
   uzimajući u obzir Ugovor o osnivanju Europske zajednice, a posebno njegov članak 57. stavak 2.,
   uzimajući u obzir prijedlog Komisije (1),
   uzimajući u obzir mišljenje Gospodarskog i socijalnog odbora (2)

   uzimajući u obzir mišljenje Europskog monetarnog instituta (3),
   u skladu s postupkom iz članka 189.b Ugovora (4) u svjetlu zajedničkog teksta koji je odobrio Odbor za mirenje 18. prosinca 1996.;

               (1)

               budući da je 10. svibnja 1993. Vijeće donijelo Direktivu 93/22/EEZ o uslugama investiranja na području vrijednosnih papira (5); budući da je ta Direktiva bitan instrument za ostvarenje unutarnjeg tržišta za investicijska poduzeća;

               (2)

               budući da se Direktivom 93/22/EEZ utvrđuju pravila nadzora koja investicijska poduzeća moraju poštivati u svako doba, uključujući pravila čija je svrha što je moguće više zaštititi prava investitora u pogledu novca ili novčanih instrumenata;

               (3)

               budući da, međutim, niti jedan sustav nadzora ne može osigurati potpunu zaštitu, posebice u slučajevima počinjenih prijevara;

               (4)

               budući da zaštita investitora i održavanje povjerenja u financijske sustave predstavljaju značajan aspekt za dovršetak i neometano funkcioniranje unutarnjeg tržišta na ovom području; budući da je u tu svrhu stoga neophodno da svaka država članica treba imati sustav za naknadu štete investitorima kojim se jamči usklađena minimalna razina barem za male investitore u slučaju da investicijsko poduzeće nije u stanju ispuniti svoje obveze prema klijentima investitorima;

               (5)

               budući da će mali investitori stoga biti u mogućnosti kupiti investicijske usluge od podružnica investicijskih poduzeća Zajednice ili na osnovi prekograničnog pružanja usluga s podjednakim povjerenjem kao da se radi o domaćim investicijskim poduzećima, i to svjesni toga da im je na raspolaganju usklađena minimalna razina zaštite u slučaju da investicijska firma nije u mogućnosti ispuniti svoje obveze prema svojim klijentima investitorima;

               (6)

               budući da u nedostatku minimalne usklađenosti država članica domaćin može smatrati da ima pravo radi zaštite investitora zahtijevati pristupanje njezinom sustavu naknade štete, ako investicijsko poduzeće Zajednice koje djeluje kroz podružnicu ili ima slobodu pružati usluge ili nije bilo član sustava naknade štete za investitore u matičnoj državi članici ili je bilo član sustava za koji se smatralo da ne nudi jednakovrijednu zaštitu; budući da taj zahtjev može narušiti funkcioniranje unutarnjeg tržišta;

               (7)

               budući da, iako većina država članica trenutačno ima neke mjere za naknadu štete investitorima, te mjere općenito ne pokrivaju sva investicijska poduzeća koja imaju jedinstveno ovlaštenje predviđeno Direktivom 93/22/EEZ;

               (8)

               budući da bi se stoga od svake države članice moglo tražiti da ima sustav ili sustave naknade štete investitorima kojima bi pripadalo svako takvo investicijsko poduzeće; budući da se svakim sustavom moraju obuhvatiti novac i instrumenti investicijskog poduzeća u vezi s investicijskim djelatnostima investitora koji se, u slučajevima kada investicijsko poduzeće nije u mogućnosti ispuniti svoje obveze prema svojim klijentima investitorima, ne mogu vratiti investitoru; budući da se ovime ni na koji način ne utječe na pravila i postupke koji se primjenjuju u svakoj državi članici u pogledu odluka koje se trebaju donijeti u slučaju nesolventnosti ili likvidacije investicijskog poduzeća;

               (9)

               budući da definicija investicijskog poduzeća obuhvaća kreditne institucije koje su ovlaštene pružati investicijske usluge; budući da se od svake kreditne institucije mora isto tako zahtijevati da pripada sustavu naknade štete investitorima radi pokrića svog investicijskog poslovanja; budući da, međutim, nije potrebno zahtijevati od kreditnih institucija da budu članovi u dva zasebna sustava ako jedan sustav ispunjava i zahtjeve ove Direktive i Direktive 94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima depozitnih jamstava (6); budući da, međutim, u slučaju investicijskih poduzeća u određenim slučajevima može biti teško razlikovati depozite na koje se odnosi Direktiva 94/19/EZ i novac koji se drži u vezi s odvijanjem investicijskog poslovanja; budući da državama članicama treba dopustiti da odluče koja se Direktiva primjenjuje na ta potraživanja;

               (10)

               budući da se Direktivom 94/19/EZ dopušta državi članici da izuzme kreditnu instituciju od obveze da bude član sustava depozitnih jamstava ako ta kreditna institucija pripada sustavu kojim se štiti sama kreditna institucija i, posebice, osigurava njezina solventnost; ako je kreditna institucija koja pripada tom sustavu i investicijsko poduzeće, državi članici se također treba dopustiti da se pod određenim uvjetima oslobodi od obveze da pripada sustavu naknade štete za investitore;

               (11)

               budući da bi usklađena minimalna razina naknade štete od ECU 20 000 za svakog investitora trebala biti dovoljna da se zaštite interesi malih investitora u slučaju kada investicijsko poduzeće nije u mogućnosti ispuniti svoje obveze prema svojim klijentima investitorima; budući da se stoga čini razumno odrediti minimalnu razinu naknade štete na ECU 20 000; budući da bi se kao i Direktivom 94/19/EZ mogle zahtijevati ograničene prijelazne odredbe kojima bi se omogućilo da sustavi naknade štete budu u skladu s tim iznosom, jer se to odnosi i na države članice koje u trenutku donošenja ove Direktive nemaju takve sustave;

               (12)

               budući da je isti iznos usvojen Direktivom 94/19/EZ;

               (13)

               budući da je radi poticanja investitora na dužnu pažnju kod odabira investicijskih poduzeća razumno omogućiti državama članicama da traže od investitora da snose dio mogućeg gubitka; budući da je potrebno investitoru pokriti barem 90 % gubitka ako je naknade štete manja od minimalnog iznosa Zajednice;

               (14)

               budući da neki sustavi država članica nude razinu zaštite koje su više od usklađene minimalne razine zaštite prema ovoj Direktivi; budući da se, međutim, ne čini primjerenim zahtijevati promjene sustava u tom pogledu;

               (15)

               budući da zadržavanje onih sustava u Zajednici kojima se osigurava viša razina pokrića od usklađene minimalne razine može na istom državnom području dovesti do razlika u naknadi štete i nejednakih uvjeta tržišnog natjecanja između nacionalnih investicijskih poduzeća i podružnica poduzeća iz drugih država članica; budući da bi podružnice radi sprečavanja takvih nedostataka trebale biti ovlaštene pristupiti sustavima zemalja domaćina kako bi investitorima nudile pokriće jednako pokriću koje pružaju sustavi zemalja u kojima se nalaze; budući da je primjereno da u svom izvještaju o primjeni ove Direktive Komisija navede opseg u kojem su podružnice iskoristile tu mogućnost i sve poteškoće s kojima su se one ili sustavi naknade štete investitorima susrele u provedbi tih odredbi; budući da nije isključena mogućnost da države članice domaćini trebaju same ponuditi dopunsko pokriće, koje je podložno uvjetima koji su utvrđeni tim sustavima;

               (16)

               budući da bi podružnice investicijskih poduzeća s poslovnim nastanom u državama članicama koje nisu njihove države članice podrijetla, a nude razine pokrića više od onih koje nude investicijska poduzeća ovlaštena u njihovim državama članicama domaćinima; budući da razina ili opseg pokrića sustava naknade štete ne bi trebala postati instrument tržišnog natjecanja; budući da je stoga potrebno, barem tijekom početnog razdoblja, predvidjeti da niti razina niti opseg pokrića sustava države članice domaćina koji se nudi investitorima u podružnicama koje se nalaze u drugim državama članicama ne smije biti veći od najveće moguće razine ili opsega odgovarajućeg sustava u državi članici domaćinu; budući da se svi tržišni poremećaji trebaju preispitati u ranoj fazi, a na temelju stečenog iskustva i u svjetlu razvitka u financijskom sektoru;

               (17)

               budući da država članica mora imati mogućnosti da od pokrića koja pružaju sustavi naknade štete investitorima isključi određene kategorije investicija ili investitora koji se moraju posebno navesti ako smatra da im nije potrebna posebna zaštita;

               (18)

               budući da neke države članice imaju sustave naknade štete investitorima za koje su odgovorne strukovne organizacije; budući da u drugim državama članicama postoje već uspostavljeni zakonom uređeni sustavi; budući da raznolikost statusa predstavlja problem ne samo u pogledu obveznog članstva u sustavima i isključenja iz ovih sustava; budući da je stoga potrebno poduzeti korake za ograničenje ovlasti sustava u tom području;

               (19)

               budući da se investitoru mora nadoknaditi šteta bez pretjeranog kašnjenja nakon što je ustanovljena valjanost njegovog potraživanja; budući da sam sustav naknade štete mora biti u stanju odrediti razuman rok za podnošenje potraživanja; budući da se, međutim, činjenica da je taj rok istekao ne može isticati u odnosu na investitora koji je imao valjan razlog i nije bio u mogućnosti predočiti svoja potraživanja u roku;

               (20)

               budući da je informiranje investitora o mjerama naknade štete bitan element zaštite investitora; budući da se člankom 12. Direktive 93/22/EEZ tražilo da investicijska poduzeća obavijeste investitore prije nego što s njima uđu u poslovni odnos o eventualnoj primjeni sustava za naknadu štete; budući da bi se ovom Direktivom stoga trebala utvrditi pravila o informiranju potencijalnih investitora o sustavima naknade štete kojima se pokriva njihovo investicijsko poslovanje;

               (21)

               budući da bi, međutim, neuređeno oglašavanje s naznakama o iznosu i opsegu sustava naknade štete moglo utjecati na stabilnost financijskog sustava ili povjerenje investitora; budući da bi države članice stoga trebale utvrditi pravila za ograničavanje takvih naznaka;

               (22)

               budući da se u načelu ovom Direktivom zahtijeva da svako investicijsko poduzeće pristupi sustavu naknade štete za investitore; budući da se direktivama kojima se uređuje pristupanje svakog investicijskog poduzeća čije je sjedište u državi koja nije članica, a posebice Direktivom 93/22/EEZ omogućuje državama članicama da odluče hoće li i pod kojim uvjetima dopustiti podružnicama ovih investicijskih poduzeća da posluju na njihovom državnom području; budući da ove podružnice neće uživati slobodu pružanja usluga prema članku 59. stavku 2. Ugovora ili pravo na poslovni nastan u državama članicama u kojima nisu osnovane; budući da stoga država članica koja dopušta te podružnice mora donijeti odluku o tome kako primjenjivati načela ove Direktive na podružnice u skladu s člankom 5. Direktive 93/22/EEZ i s potrebom zaštite investitora i održanja cjelovitosti financijskog sustava; budući da je bitno da investitori u tim podružnicama budu u cijelosti svjesni mjera za naknadu štete koje se na njih primjenjuju;

               (23)

               budući da nije nužno da se ovom Direktivom usklade načini na koje se sustavi naknade štete investitorima trebaju financirati, s obzirom na to da s jedne strane trošak financiranja ovih sustava moraju u načelu snositi sama investicijska poduzeća i da s druge strane sposobnosti financiranja ovih sustava moraju biti razmjerne njihovim obvezama; budući da to ne smije, međutim, ugroziti stabilnost financijskog sustava dotične države članice;

               (24)

               budući da ova Direktiva ne smije dovesti do toga da države članice ili njihova nadležna tijela snose odgovornost u pogledu investitora ako su osigurali da je jedan ili više sustava za naknadu štete i zaštitu investitora uveden i službeno priznat;

               (25)

               budući da je, konačno, potreban najmanji mogući stupanj usklađenosti mjera za naknadu štete investitorima za dovršetak unutarnjeg tržišta za investicijska poduzeća, budući da će to omogućiti investitorima da posluju s tim poduzećima s većim povjerenjem, posebice s poduzećima iz drugih država članica, i omogućiti im da izbjegnu poteškoće koje uzrokuju države članice domaćini time što primjenjuju nacionalna pravila za zaštitu investitora koja nisu usklađena na razini Zajednice; budući da je obvezujuća Direktiva Zajednice jedini prikladan instrument za ostvarenje željenog cilja u općem nedostatku mjera za naknadu štete investitorima koje odgovaraju pokriću Direktive 93/22/EEZ; budući da se ova Direktiva odnosi samo na minimalnu potrebnu usklađenost, omogućava državama članicama slobodni prostor u pogledu organizacije i financiranja sustava za naknadu štete investitorima,

         DONIJELI SU OVU DIREKTIVU:
   Članak 1.
   Za potrebe ove Direktive:

               1.

               „investicijsko poduzeće” je investicijsko poduzeće kako je određeno u članku 1. stavku 2. Direktive 93/22/EEZ

                           —

                           u skladu s postupkom utvrđenim u članku 3. Direktive 93/22/EEZ,
                           ili

                           —

                           ovlašteno kao kreditna institucija u skladu s Direktivom Vijeća 77/780/EEZ (7) i Direktivom Vijeća 89/646/EEZ (8), čije se ovlaštenje odnosi na jednu ili više investicijskih usluga koje su navedene u Odjeljku A Priloga Direktivi 93/22/EEZ;

               2.

               „investicijski posao” je svaka investicijska usluga kako je određeno u članku 1. stavku 1. Direktive 93/22/EEZ i usluga iz točke 1. Odjeljka C Priloga toj Direktivi;

               3.

               „instrumenti” su instrumenti koji su navedeni u Odjeljku B Priloga Direktivi 93/22/EEZ;

               4.

               „investitor” je svaka osoba koja je povjerila novac ili instrumente investicijskom poduzeću u vezi s investicijskim poslom;

               5.

               „podružnica” je mjesto poslovanja koje je sastavni dio investicijskog poduzeća koje nema pravnu osobnost i koje pruža investicijske usluge za koje je ovlašteno investicijsko poduzeće; sva mjesta poslovanja koja je u jednoj državi članici uspostavilo investicijsko poduzeće sa sjedištem u drugoj državi članici smatraju se jednom podružnicom;

               6.

               „zajednički investicijski posao” je investicijski posao koji se provodi za račun dvije ili više osoba ili nad kojim dvije ili više osoba imaju prava koja se mogu koristiti temeljem potpisa jedne ili više tih osoba;

               7.

               „nadležna tijela” su tijela koja su određena u članku 22. Direktive 93/22/EEZ; ta tijela mogu po potrebi biti tijela koja su određena u članku 1. Direktive Vijeća 92/30/EEZ od 6. travnja 1992. o nadzoru nad kreditnim institucijama na konsolidiranoj osnovi (9).

         Članak 2.
   1.   Svaka država članica osigurava na svom državnom području uvođenje i službeno priznavanje jednog ili više sustava za naknadu štete investitorima. Osim pod okolnostima koje su predviđene u drugom podstavku i članku 5. stavku 3., investicijsko poduzeće koje ima ovlaštenje u toj državi članici ne može obavljati investicijske poslove ako ne pripada takvom sustavu.
   Država članica može, međutim, kreditnu instituciju na koju se odnosi ova Direktiva osloboditi od obveze da pristupi sustavu naknade štete investitorima ako je ta kreditna institucija prema članku 3. stavku 1. Direktive 94/19/EZ već oslobođena obveze da pripada sustavu depozitnog jamstva, pod uvjetom da su zaštita i informacije koje su dane depozitarima također dane investitorima pod istim uvjetima i da investitori stoga uživaju zaštitu koja je barem jednaka zaštiti koja je pružena u sklopu sustava naknade štete investitorima.
   Svaka država članica koja koristi tu mogućnost o tome obavješćuje Komisiju; posebice iznosi značajke dotičnih zaštitnih sustava i kreditnih institucija koje oni pokrivaju za potrebe ove Direktive kao i sve naknadne promjene dostavljenih podataka. Komisija o tome obavješćuje Vijeće.
   2.   Sustavom se osigurava pokriće za investitore u skladu s člankom 4. u kojem su ili:

               —

               nadležna tijela odredila da prema njihovom mišljenju, investicijsko poduzeće privremeno, iz razloga koji su izravno povezani s njegovim financijskim stanjem, nije u stanju ispuniti svoje obveze koje proizlaze iz potraživanja investitora i u dogledno vrijeme ne postoje izgledi da će to biti u stanju,
               ili je

               —

               tijelo sudske vlasti iz razloga koji su izravno povezani s financijskim stanjem investicijskog poduzeća donijelo odluku kojom obustavlja sposobnost investitora da ističe potraživanja u odnosu na poduzeće,

         a pritom je presudno koji je od tih događaja nastupio prvi.
   Pokriće se osigurava za potraživanja koja proizlaze iz nesposobnosti investicijskog poduzeća da:

               —

               vrati novac koji duguje ili koji pripada investitorima i koji se drži u njihovo ime u vezi s investicijskim poslom,
               ili

               —

               vrati investitorima eventualne instrumente koji im pripadaju i koji se drže, čuvaju ili kojima se upravlja u njihovo ime u vezi s investicijskim poslom,

         u skladu s odgovarajućim pravnim i ugovornim uvjetima.
   3.   Svako potraživanje prema stavku 2. prema kreditnoj instituciji koje bi u dotičnoj državi članici podlijegalo i ovoj Direktivi i Direktivi 94/19/EZ, ta država prema vlastitom nahođenju usmjerava prema sustavu na temelju jedne ili druge Direktive. Prema tim se direktivama svako potraživanje smije nadoknaditi samo jednom.
   4.   Iznos potraživanja investitora računa se u skladu s pravnim i ugovornim uvjetima, posebice uvjetima koji se odnose na prebijanja i protupotraživanja, koji se na datum odluke ili rješenja iz stavka 2. primjenjuju na procjenu iznosa novca ili vrijednosti, utvrđene po mogućnosti na temelju tržišne vrijednosti, instrumenata koji pripadaju investitoru, a koje investicijsko poduzeće nije u mogućnosti otplatiti ili vratiti.
   Članak 3.
   Potraživanja koja proizlaze iz transakcija u vezi s kojima je donesena kaznena presuda za pranje novca, kako je utvrđeno člankom 1. Direktive Vijeća 91/308/EEZ od 10. lipnja 1991. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca (10), isključena su od naknade štete na temelju sustava naknade štete investitorima.
   Članak 4.
   1.   Države članice osiguravaju da sustavi pružaju pokriće od najmanje ECU 20 000 svakom investitoru u pogledu potraživanja iz članka 2. stavka 2.
   Do 31. prosinca 1999. države članice u kojima je u trenutku donošenja ove Direktive pokriće manje od ECU 20 000 mogu zadržati tu nižu razinu pokrića, pod uvjetom da nije niža od ECU 15 000. Ova je mogućnost na raspolaganju i državama članicama na koje se primjenjuju prijelazne odredbe članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 94/19/EZ.
   2.   Država članica može odrediti da se neki investitori isključuju iz pokrića u sustavu ili da im se odobrava niža razina pokrića. Ova se isključenja navode u popisu u Prilogu I.
   3.   Ovaj članak ne isključuje zadržavanje ili donošenje odredbi kojima se pruža veće ili opsežnije pokriće za investitore.
   4.   Država članica može ograničiti pokriće iz stavka 1. ili pokriće iz stavka 3. na određeni postotak potraživanja investitora. Pokriveni postotak mora, međutim, biti jednak ili veći od 90 % potraživanja ako je iznos koji se plaća u sklopu sustava manji od ECU 20 000.
   Članak 5.
   1.   Ako investicijsko poduzeće koje prema članku 2. stavku 1. treba pristupiti nekom sustavu ne ispunjava obveze koje treba ispuniti kao član tog sustava, o tome se obavješćuju nadležna tijela koja su izdala ovlaštenje i u suradnji sa sustavom naknade štete ona poduzimaju sve potrebne mjere, uključujući izricanje kazni, kako bi se osiguralo da investicijsko poduzeće ispuni svoje obveze.
   2.   Ako se tim mjerama ne uspije osigurati da investicijsko poduzeće ispuni svoje obveze, sustav može, ako je nacionalnim zakonodavstvom dopušteno isključenje člana, uz izričit pristanak nadležnih tijela, dati obavijest o namjeri da isključi investicijsko poduzeće iz članstva u sustavu s rokom od 12 mjeseci. Sustavom se i nadalje pruža pokriće prema članku 2. stavku 2. drugom podstavku u pogledu investicijskog posla koji je izvršen tijekom tog razdoblja. Ako po isteku otkaznog roka investicijsko poduzeće nije ispunilo svoje obveze, sustav naknade štete ga može isključiti, opet uz izričit pristanak nadležnih tijela.
   3.   Ako to dopušta nacionalno zakonodavstvo i uz izričit pristanak nadležnih tijela koja su izdala svoje ovlaštenje, investicijsko poduzeće koje je isključeno iz sustava naknade štete za investitore može nastaviti pružati investicijske usluge ako je prije isključenja poduzelo alternativne mjere za naknadu štete kojima se osigurava da investitori uživaju pokriće koje je barem jednako pokriću koje nudi službeno priznati sustav i koje ima značajke jednake značajkama tog sustava.
   4.   Ako investicijsko poduzeće čije se isključenje predlaže prema stavku 2. nije u stanju poduzeti alternativne mjere koje su u skladu s uvjetima iz stavka 3., nadležna tijela koja su izdala ovlaštenje odmah ga povlače.
   Članak 6.
   Nakon povlačenja ovlaštenja investicijskog poduzeća, pokriće se prema članku 2. stavku 2. drugom podstavku i dalje pruža u pogledu investicijskih poslova koji su sklopljeni do trenutka povlačenja.
   Članak 7.
   1.   Sustavi za naknadu štete investitorima koji su uvedeni i službeno priznati u državi članici u skladu s člankom 2. stavkom 1. štite i investitore u podružnicama koje su uspostavila investicijska poduzeća u drugim državama članicama.
   Do 31. prosinca 1999. niti razina niti opseg, uključujući postotak, pokrića koje se predviđa ne smiju biti veći od najveće moguće razine ili opsega pokrića koje nudi odgovarajući sustav naknade štete na području države članice domaćina. Prije tog datuma Komisija izrađuje izvješće temeljem iskustva koje je stekla u primjeni ovog podstavka i članka 4. stavka 1. gore navedene Direktive 94/19/EZ i razmatra je li potrebno zadržati te odredbe. Po potrebi Komisija podnosi prijedlog za direktivu Europskom parlamentu i Vijeću s ciljem produljenja njihove valjanosti.
   Ako razina ili opseg, uključujući postotak, pokrića koje nudi sustav naknade štete investitorima u državi članici domaćinu prelazi razinu ili opseg pokrića koje se pruža u državi članici u kojoj investicijsko poduzeće ima ovlaštenje, država članica osigurava postojanje službeno priznatog sustava na njezinom području kojem podružnica može dobrovoljno pristupiti kako bi dopunila pokriće koje njezini investitori već uživaju na temelju svog članstva u sustavu matične države članice.
   Ako podružnica pristupi tom sustavu, sustav je onaj koji pokriva onu kategoriju institucije kojoj podružnica pripada ili u najvećoj mjeri odgovara u matičnoj državi članici.
   Države članice osiguravaju postojanje objektivnih i općenito primjenjivih uvjeta u odnosu na članstvo podružnica u sustavima naknade štete za investitore. Pretpostavka za prihvat je da podružnica ispunjava sve obveze članstva, uključujući posebice plaćanje svih doprinosa i drugih naknada. U provedbi ovog stavka države članice poštuju vodeća načela iz Priloga II.
   2.   Ako podružnica koja je iskoristila mogućnost dobrovoljnog članstva prema stavku 1. ne ispunjava obveze koje ima kao član sustava naknade štete za investitore, o tome se obavješćuju nadležna tijela koja su izdala ovlaštenje i ona, u suradnji sa sustavom naknade štete, poduzimaju sve mjere koje su potrebne kako bi se osiguralo da podružnica ispunjava gore navedene obveze.
   Ako se tim mjerama ne uspije osigurati da podružnica ispuni obveze iz ovog članka, nakon odgovarajućeg otkaznog roka od najmanje 12 mjeseci sustav naknade štete može isključiti tu podružnicu uz pristanak nadležnih tijela koja su izdala ovlaštenje. Investicijski poslovi koji su sklopljeni prije datuma isključenja imaju i nakon tog datuma pokriće sustava naknade štete čiji je podružnica dobrovoljni član. Investitore se obavješćuje o povlačenju dopunskog pokrića i o datumu na koji stupa na snagu.
   Članak 8.
   1.   Pokriće koje se predviđa u članku 4. stavcima 1., 3. i 4. primjenjuje se na ukupno potraživanje prema istom investicijskom poduzeću prema ovoj Direktivi bez obzira na broj računa, valutu i lokaciju u Zajednici.
   Države članice mogu, međutim, predvidjeti da sredstva u valutama različitim od valuta država članica i ECU budu isključeni iz pokrića ili da podliježu manjem pokriću. Ova se mogućnost ne odnosi na instrumente.
   2.   Udio svakog investitora u zajedničkom investicijskom poslu uzima se u obzir kod izračuna pokrića koje je predviđeno u članku 4. stavcima 1., 3. i 4.
   U nedostatku posebnih odredbi, potraživanja se jednakomjerno raspoređuju između investitora.
   Države članice mogu predvidjeti da potraživanja koja se odnose na zajedničke investicijske poslove na koje imaju pravo dvije ili više osoba kao članovi društva osoba, udruge ili društva slične prirode koje nema pravnu osobnost za potrebe izračuna gornjih granica koje su predviđene u članku 4. stavcima 1., 3. i 4. zbroje i da se s njima postupa kao da proizlaze iz investicije jednog investitora.
   3.   U slučaju kada investitor ne može neograničeno raspolagati iznosom depozita ili vrijednosnicama, osoba koja ima neograničeno pravo raspolaganja prima naknadu štete, pod uvjetom da je ta osoba poznata ili se može doznati prije datuma odluke ili rješenja iz članka 2. stavka 2.
   Ako dvije ili više osoba imaju neograničeno pravo raspolaganja, uzima se u obzir udio svake od njih prema propisima prema kojima se upravlja novcem ili vrijednosnim papirima kada se izračunavaju gornje granice utvrđene u članku 4. stavcima 1., 3. i 4.
   Ova se odredba ne primjenjuje se na poduzeća za zajedničko ulaganje.
   Članak 9.
   1.   Sustav naknade štete poduzima potrebne mjere kako bi se investitori obavijestili o odluci ili rješenju iz članka 2. stavka 2. i kako bi je, ako trebaju dobiti naknadu štete, dobili što prije. Sustav naknade štete može utvrditi razdoblje tijekom kojeg investitori trebaju podnijeti svoje zahtjeve. To razdoblje ne smije biti kraće od pet mjeseci od datuma gore navedene odluke ili rješenja ili od datuma objavljivanja tog rješenja ili odluke.
   Sustav naknade štete za investitore ne može se, međutim, pozivati na činjenicu da je to razdoblje isteklo kako bi odbilo pokriće investitoru koji nije bio u mogućnosti istaknuti svoj zahtjev za naknadom štete na vrijeme.
   2.   Sustav treba biti u stanju podmiriti potraživanje investitora što je prije moguće, a najkasnije u roku od tri mjeseca nakon što se utvrdi opravdanost i iznos potraživanja.
   U potpuno izvanrednim okolnostima i u posebnim slučajevima, sustav naknade štete može podnijeti zahtjev nadležnim tijelima za produljenjem roka. Produljenje ne smije biti duže od tri mjeseca.
   3.   Bez obzira na rok iz stavka 2., ako je investitor ili neka druga osoba koja ima pravo na investicijski posao ili udio u njemu optužen za kazneno djelo koje proizlazi iz pranja novca kako je određeno u članku 1. Direktive 91/308/EEZ ili u vezi s istim, sustav naknade štete može obustaviti plaćanja dok se ne donese sudska presuda.
   Članak 10.
   1.   Države članice osiguravaju da svako investicijsko poduzeće poduzima odgovarajuće mjere kako bi stvarnim ili potencijalnim investitorima stavile na raspolaganje podatke potrebne za identifikaciju sustava naknade štete za investitore kojega su investicijsko poduzeće i njegove podružnice u Zajednici članovi ili alternativnog aranžmana koji je predviđen prema članku 2. stavku 1. drugom podstavku ili članku 5. stavku 3. Investitori moraju dobiti podatke o odredbama sustava naknade štete za investitore ili o primjenjivim alternativnim aranžmanima, uključujući o iznosu i opsegu pokrića koji se nudi u sustavu naknade štete i o pravilima koja su države članice utvrdile u skladu s člankom 2. stavkom 3. Ove se informacije stavljaju na raspolaganje u lako razumljivom obliku.
   Na zahtjev se daju također podaci u pogledu uvjeta kojima se uređuje naknada šteta i o formalnostima koje se moraju ispuniti za dobivanje naknade štete.
   2.   Podaci iz stavka 1. stavljaju se na raspolaganje na način koji propisuje nacionalno zakonodavstvo na službenom jeziku ili jezicima države članice u kojoj je podružnica uspostavljena.
   3.   Države članice utvrđuju pravila kojima se ograničava uporaba u oglašavanju informacija iz stavka 1. kako bi se spriječilo da takva uporaba utječe na stabilnost financijskog sustava ili povjerenje investitora. Posebice, država članica oglašavanje može ograničiti na činjeničnu naznaku sustava kojem pripada neko investicijsko poduzeće.
   Članak 11.
   1.   Svaka država članica provjerava imaju li podružnice, koje je osnovalo investicijsko poduzeće čije je sjedište izvan Zajednice, pokriće koje je jednako pokriću koje se propisuje ovom Direktivom. Ako takvo pokriće ne postoji, država članica može, ovisno o članku 5. Direktive 93/22/EEZ, odrediti da podružnice koje je osnovalo investicijsko poduzeće čije je sjedište izvan Zajednice moraju pristupiti sustavima naknade štete za investitore koji djeluju na njezinom državnom području.
   2.   Postojeći i potencijalni investitori u podružnicama koje je osnovalo investicijsko poduzeće čije je sjedište izvan Zajednice moraju od tog investicijskog poduzeća dobiti sve relevantne podatke o mjerama naknade štete kojima su pokrivena njihova ulaganja.
   3.   Podaci iz stavka 2. stavljaju se na raspolaganju na način propisan nacionalnim zakonodavstvom na službenom jeziku ili jezicima države članice u kojoj je podružnica osnovana i sastavljaju se u jasnom i razumljivom obliku.
   Članak 12.
   Ne dovodeći u pitanje druga prava na temelju nacionalnog zakonodavstva, sustavi koji vrše plaćanja kako bi nadoknadili štetu investitorima imaju pravo stupiti u prava tih investitora u okviru postupka likvidacije u iznosima koji su jednaki njihovim plaćanjima.
   Članak 13.
   Države članice osiguravaju da pravo investitora na naknadu štete može biti predmet tužbe investitora protiv sustava naknade štete.
   Članak 14.
   Najkasnije 31. prosinca 1999. Komisija podnosi izvještaj Europskom parlamentu i Vijeću o primjeni ove Direktive, kojem po potrebi prilaže prijedloge za njezinu reviziju.
   Članak 15.
   1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 26. rujna 1998. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
   Kada države članice donose ove mjere, te mjere prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine toga upućivanja određuju države članice.
   2.   Države članice Komisiji dostavljaju tekst glavnih odredaba nacionalnoga prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.
   Članak 16.
   Članak 12. Direktive 93/22/EEZ stavlja se izvan snage od datuma iz članka 15. stavka 1.
   Članak 17.
   Ova Direktiva stupa na snagu na dan njezine objave u Službenom listu Europskih zajednica.
   Članak 18.
   Ova je Direktiva upućena državama članicama.

      Sastavljeno u Bruxellesu 3. ožujka 1997.

            Za Europski parlament

            Predsjednik

         J. M. GIL-ROBLES

            Za Vijeće

            Predsjednik

         M. DE BOER

      (1)  SL C 321, 27.11.1993., str. 15. i SL C 382, 31.12.1994., str. 27.

      (2)  SL C 127, 7.5.1994., str. 1.

      (3)  Mišljenje doneseno 28. srpnja 1995.

      (4)  Mišljenje Europskog parlamenta od 19. travnja 1994. (SL C 128, 9.5.1994., str. 85.), zajedničko stajalište Vijeća od 23. listopada 1995. (SL C 320, 30.11.1995., str. 9.) i Odluka Europskog parlamenta od 12. ožujka 1996. (SL C 96, 1.4.1996., str. 28.). Odluka Vijeća od 17. veljače 1997. i Odluka Europskog parlamenta od 19. veljače 1997. (SL C 85, 17.3.1997.).

      (5)  SL L 141, 11.6.1993., str. 27.

      (6)  SL L 135, 31.5.1994., str. 5.

      (7)  Prva direktiva Vijeća 77/780/EEZ od 12. prosinca 1977. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na pokretanje i obavljanje djelatnosti kreditnih institucija (SL L 322, 17.12.1977., str. 30.). Direktiva kako je zadnje izmijenjena Direktivom 89/646/EEZ (SL L 386, 30.12.1989., str. 1.).

      (8)  Druga direktiva Vijeća 89/646/EEZ od 15. prosinca 1989. o.usklađivanju zakona, i drugih propisa u odnosu na pokretanje i obavljanje djelatnosti kreditnih institucija i izmjeni Direktive 77/780/EEZ (SL L 386, 30.12.1989., str. 1.). Direktiva kako je zadnje izmijenjena Direktivom 92/30/EEZ (SL L 110, 28.4.1992., str. 52.).

      (9)  SL L 110, 28.4.1992., str. 52.

      (10)  SL L 166, 28.6.1991., str. 77.
   PRILOG I.
   POPIS ISKLJUČENJA IZ ČLANKA 4. STAVKA 2.

               1.

               Profesionalni i institucionalni investitori, uključujući:

                           —

                           investicijska poduzeća kako su određena u članku 1. stavku 2. Direktive 93/22/EEZ,

                           —

                           kreditne institucije kako su određene u prvoj alineji članka 1. Direktive Vijeća 77/780/EEZ,

                           —

                           financijske institucije kako su određene u članku 1. stavku 6. Direktive Vijeća 89/646/EEZ,

                           —

                           osiguravajuća poduzeća,

                           —

                           poduzeća za zajedničko ulaganje,

                           —

                           mirovinski fondovi i fondovi za starosnu mirovinu.

                     Ostali profesionalni i institucionalni investitori.

               2.

               Nadnacionalne institucije, vlada i središnja upravna tijela.

               3.

               Pokrajinska, regionalna, lokalna i općinska tijela.

               4.

               Direktori, članovi uprave i članovi društva koji osobno odgovaraju, osobe koje drže 5 % ili više kapitala u investicijskim poduzećima, osobe koje su odgovorne za provedbu zakonske revizije knjigovodstvenih isprava investicijskih poduzeća i investitori sa sličnim statusom u drugim poduzećima unutar iste skupine poduzeća.

               5.

               Bliski rođaci i treće strane koje djeluju u ime investitora iz točke 4.

               6.

               Ostala poduzeća iz iste skupine.

               7.

               Investitori koji su uzrokovali ili iskoristili određene okolnosti koje se odnose na investicijsko poduzeće, a koje su dovele do financijskih poteškoća ili doprinijele pogoršanju njegovog financijskog stanja.

               8.

               Poduzeća čija im veličina ne dopušta da sastave skraćenu bilancu prema članku 11. Četvrte direktive Vijeća 78/660/EEZ od 25. srpnja 1978. na temelju članka 54. stavka 3. točke (g) Ugovora o godišnjim izvještajima društava određenih pravnih oblika (1)

      (1)  SL L 222, 14.8.1978., str. 11. Direktiva kako je zadnje izmijenjena Direktivom 94/8/EZ (SL L 82, 25.3.1994., str. 33.).
   PRILOG II

      VODEĆA NAČELA

      (prema članku 7. stavku 1. petom podstavku)

   Ako podružnica podnese zahtjev za pristupanjem sustavu države članice domaćina u svrhu dopunskog pokrića, sustav države članice sa sustavom države članice u kojoj poduzeće ima sjedište utvrđuje odgovarajuća pravila i postupke za plaćanje naknade štete investitorima u toj podružnici. Sljedeća načela primjenjuju se i na sastavljanje tih postupaka i na utvrđivanje uvjeta za članstvo koji se primjenjuju na tu podružnicu (u smislu članka 7. stavka 1.):

               (a)

               sustav države članice domaćima zadržava neograničeno pravo da nametne objektivna i općenito primjenjiva pravila priključenim investicijskim poduzećima; može zahtijevati dostavljanje relevantnih podataka i ima pravo provjeriti te podatke kod nadležnih tijela države članice domaćina;

               (b)

               sustav države članice ispunjava zahtjeve za dopunskom naknadom štete nakon što dobije podatke od nadležnih tijela države članice u kojoj poduzeće ima sjedište o odluci ili rješenju iz članka 2. stavka 2. Sustav države članice domaćina zadržava neograničeno pravo provjeriti prava investitora prema vlastitim normama i postupcima prije isplate dopunske naknade štete;

               (c)

               sustavi države članice domaćina i države članice u kojoj poduzeće ima sjedište međusobno surađuju u cijelosti kako bi osigurali da investitori neodložno i u ispravnom iznosu prime naknadu štete. Posebice dogovaraju na koji način postojanje protupotraživanja koje može dovesti do prebijanja prema pravilima bilo kojeg od sustava utječe na naknadu štete koju svaki sustav isplaćuje investitorima.

               (d)

               sustav države članice domaćina ima pravo naplatiti podružnicama troškove dopunskog pokrića na odgovarajućoj osnovi u kojoj se uzima u obzir pokriće koje financira sustav države članice u kojoj poduzeće ima sjedište. Radi pojednostavljenja naplate sustav države članice domaćina ima pravo poći od toga da je njegova odgovornost u svim okolnostima ograničena na dio pokrića koji nudi povrh pokrića ponuđenog od strane države članice u kojoj poduzeće ima sjedište, bez obzira na to plaća li država članica u kojoj poduzeće ima sjedište ikakvu naknadu štete u pogledu zahtjeva investitora na području države članice domaćina.