title: Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 16. rujna 2015. (Ulomci).#Europska agencija za lijekove (EMA) protiv Davida Drakeforda.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Ugovor na određeno vrijeme – Odluka o neproduženju ugovora – Članak 8. stavak 1. Uvjeta zaposlenja – Prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme – Neograničena nadležnost.#Predmet T-231/14 P.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑231/14 P,
            povodom žalbe izjavljene protiv presude Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 5. veljače 2014., Drakeford/EMA (F‑29/13, Zb. SS, EU:F:2014:10), radi ukidanja te presude,
            Europska agencija za lijekove (EMA),  koju zastupaju T. Jabłoński i N. Rampal Olmedo, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Waelbroecka i A. Durona, avocats ,
            tužitelj,
            koju podupiru
            Europska komisija,  koju zastupaju J. Currall i G. Gattinara, u svojstvu agenata,
            Europska agencija za kemikalije (ECHA),  koju zastupaju M. Heikkilä i E. Maurage, u svojstvu agenata,
            Europska agencija za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije (Frontex),  koju zastupaju H. Caniard i V. Peres de Almeida, u svojstvu agenata,
            Europska agencija za sigurnost hrane (EFSA),  koji zastupaju D. Detken, S. Gabbi i C. Pintado, u svojstvu agenata,
            i
            Europski centar za sprečavanje i kontrolu bolesti (ECDC),  koji zastupaju J. Mannheim i A. Daume, u svojstvu agenata,
            intervenijenti,
            a druga stranka u postupku je
            David Drakeford, sa stalnom adresom u Dublinu (Irska), kojeg zastupaju S. Orlandi i T. Martin, avocats ,
            tužitelj u prvom stupnju,
            OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
            u sastavu: M. Jaeger (izvjestitelj), predsjednik, S. Papasavvas i G. Berardis, suci,
            tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            1. Europska agencija za lijekove (EMA) u svojoj žalbi traži da se ukine presuda Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 5. veljače 2014., Drakeford/EMA (F‑29/13, Zb. SS, EU:F:2014:10; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Službenički sud poništio odluku o neproduljenju ugovora Davidu Drakefordu.
            Činjenice iz kojih proizlazi spor, prvostupanjski postupak i pobijana presuda
            2. Činjenično stanje opisano je u točkama 4. do 19. pobijane presude kako slijedi:
            „4 EMA je 30. listopada 1996. tužitelja zaposlila u statusu pomoćnog osoblja s učinkom od 16. studenoga 1996. za razdoblje od godine dana radi obavljanja poslova koordinatora u području informatičkih tehnologija u istoimenom sektoru (u daljnjem tekstu: IT sektor) koji je dio odjela ,Tehnička koordinacija’.
            5 Nakon što je odabran na natječaju za privremeno osoblje, tužitelj je s EMA‑om sklopio ugovor kojim mu je povjereno, s učinkom od 1. veljače 1997. u statusu člana privremenog osoblja u razredu A5 sukladno članku 2. točki (a) Uvjeta zaposlenja, obavljanje poslova glavnog administratora u razdoblju od pet godina, uz mogućnost produženja. On je nastavio obavljati svoje poslove u IT sektoru.
            6 Tužitelj je 15. studenoga 1998. imenovan zamjenikom voditelja IT sektora. Osim toga, tijekom razdoblja 2001./2003. on je bio u prilici i obavljati poslove voditelja IT sektora kao vršitelj dužnosti.
            7 Nakon isteka ugovora 1. veljače 2002. tužitelju je produžen ugovor u svojstvu člana privremenog osoblja na novo razdoblje od pet godina.
            8 Dodatkom ugovora od 6. kolovoza 2002. tužitelj je promaknut u razred A4.
            9 Nakon što je odabran na vanjskom natječaju za radno mjesto voditelja IT sektora, tužitelj je 15. travnja 2003. s EMA‑om sklopio ugovor u statusu člana privremenog osoblja u razredu A4, sukladno članku 2. točki (a) Uvjeta zaposlenja. Taj je ugovor u trajanju od 5 godina s mogućnošću produženja stupio na snagu 1. svibnja 2003.
            10 Nakon reforme Pravilnika, 1. svibnja 2004. tužiteljev razred preimenovan je u A12.
            11 Dodatkom koji su Tijelo nadležno za sklapanje ugovora i tužitelj potpisali 14. odnosno 15. kolovoza 2007., tužiteljev ugovor produžen je za pet godina s učinkom od 1. svibnja 2008.
            12 Memorandumom od 5. lipnja 2009. tužitelj je obaviješten da je u okviru unutarnjeg preustroja Agencije imenovan voditeljem sektora za informatičku tehnologiju i komunikaciju u istoimenom odjelu (u daljnjem tekstu: ICT).
            13 Voditelj sektora ,Ljudski resursi' u odjelu ,Upravni poslovi' 15. rujna 2011. obavijestio je tužitelja da je uvršten na popis prikladnih kandidata na natječaju za radno mjesto voditelja ICT odjela, važećem do 31. prosinca 2012.
            14 Službe EMA‑inog sektora ,Ljudski resursi' poslale su voditelju tužiteljeva odjela 30. srpnja 2012., dakle devet mjeseci prije isteka tužiteljeva ugovora, obrazac koji se ticao eventualnog produljenja njegova ugovora. Voditelj tužiteljeva odjela 17. kolovoza 2012. izdao je mišljenje prema kojem ,za produženje ugovora [tužitelja] nije potrebna nikakva radnja'.
            15 Glavni direktor u svojstvu Tijela nadležnog za sklapanje ugovora potvrdio je nakon tog mišljenja u dopisu od 30. kolovoza 2012. upućenog tužitelju da će njegov ugovor prestati 30. travnja 2013. (u daljnjem tekstu: Odluka od 30. kolovoza 2012.) i da ,[će] u interesu Agencije [biti stavljen] u neaktivan položaj počevši od 1. rujna 2012. sve do isteka njegova ugovora'.
            16 U dopisu od 31. kolovoza 2012. tužitelj je osporio dopust određen po službenoj dužnosti s trenutačnim učinkom, tvrdeći da bi ga se prema mjerodavnom propisu nakon šesnaest godina radnog odnosa u EMA‑i trebalo tretirati kao ,trajno zaposlenog'. Tijelo nadležno za sklapanje ugovora tužitelju je istoga dana odgovorilo da je njegov ugovor, sklopljen 15. travnja 2003. s učinkom od 1. svibnja 2003. na vrijeme od pet godina, bio produljen 1. svibnja 2008. na razdoblje od još pet godina. U dopisu od 3. rujna 2012. tužitelj je obaviješten o administrativnim detaljima njegova odlaska iz EMA‑e.
            17 Tužitelj je 12. rujna 2012. EMA‑i uputio žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik) protiv odluke od 30. kolovoza 2012., pozivajući se pritom na pet ugovora ili produženja ugovora kao člana privremenog osoblja, neprekidno od 1997., shodno kojima tvrdi da je već bio u statusu radnog odnosa na neodređeno vrijeme. U prilog takvoj prekvalifikaciji tužitelj se pozvao na svoj besprijekoran i izuzetan rad u službi Agencije. Tužitelj je 15. listopada 2012. dostavio razrađenu žalbu koja je sadržavala, prvo, zahtjev da se njegov posljednji ugovor po sili zakona prekvalificira u ugovor na neodređeno vrijeme sukladno odredbi članka 8. Uvjeta zaposlenja, počevši od dana kada je njegov drugi petogodišnji ugovor kao člana privremenog osoblja zamijenjen novim ugovorom sklopljenim 15. travnja 2003., drugo, zahtjev za prekvalifikaciju prvog ugovora kao člana pomoćnog osoblja koji je stupio na snagu 16. studenoga 1996. u ugovor za člana privremenog osoblja, tako da bi do drugog produženja njegova ugovora zapravo došlo ,9. svibnja 2001.', i treće, zahtjev za isplatu 10.000 eura na ime naknade štete koju je pretrpio zbog određivanja dopusta po službenoj dužnosti, a za koje tvrdi da je nezakonit.
            18 Tijelo nadležno za sklapanje ugovora odbilo je 19. prosinca 2012. žalbu od 12. rujna 2012. s dopunama koje su poštom dostavljene 15. listopada 2012., obrazlažući odluku time da je ugovor na određeno vrijeme koji je stupio na snagu 1. svibnja 2003. bio produljivan samo jedanput te da se, s obzirom na to da nije bilo drugog produženja, sukladno članku 8. Uvjeta zaposlenja ne može smatrati ugovorom na neodređeno vrijeme.
            19 Tužitelj je 24. prosinca 2012. podnio novu žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika, ovaj puta protiv odluke od 19. prosinca 2012., u mjeri u kojoj se njome odbijaju zahtjevi za prekvalifikaciju njegova prvog ugovora kao člana pomoćnog osoblja u ugovor za privremeno osoblje i njegova važećeg ugovora kao člana privremenog osoblja zaposlenog na određeno vrijeme u ugovor za člana privremenog osoblja zaposlenog na neodređeno vrijeme, te je pozvao Agenciju da konkretno ispita mogućnosti produženja tog posljednjeg ugovora. U dopisu od 26. veljače 2013. Tijelo nadležno za sklapanje ugovora odbilo je tu novu žalbu s pripadajućim zahtjevom za produženje ugovora (u daljnjem tekstu: odluka od 26. veljače 2013.).“
            3. U tužbi podnesenoj tajništvu Službeničkog suda 28. ožujka 2013. D. Drakeford istaknuo je zahtjev za poništenje odluka od 30. kolovoza 2012. i 26. veljače 2013. kao i zahtjev da se EMA‑i naloži da mu isplati 25.000 eura na ime pretrpljene neimovinske štete. EMA je s druge strane tražila, kao glavni zahtjev, da se tužba odbaci kao djelomično nedopuštena te u svakom slučaju neosnovana, a podredno da se odbiju zahtjevi za snošenje troškova i isplatu D. Drakefordu iznosa od 25.000 eura kao i svaki drugi odštetni zahtjev u pogledu navodne materijalne štete koja još nije utvrđena te da se D. Drakefordu naloži snošenje troškova.
            4. Službenički sud prije svega je presudio da je zahtjev za poništenje odluke od 26. veljače 2013. nedopušten jer se ta odluka tiče odbijanja zahtjevâ za produženje ugovora D. Drakeforda, prekvalifikacije njegova ugovora kao člana pomoćnog osoblja u ugovor za prijevremeno osoblje te prekvalifikacije njegova ugovora kao člana privremenog osoblja zaposlenog na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme.
            5. Nadalje, Službenički sud je u točki 47. pobijane presude prihvatio zahtjev D. Drakeforda za poništenje odluke od 30. kolovoza 2012., tumačeći izraz „svako […] sljedeće produženje“ sadržan u članku 8. stavku 1. trećoj rečenici Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja) na način da se on odnosi na svaku proceduru koja dovodi do toga da član privremenog osoblja u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja nakon isteka ugovornog odnosa na određeno vrijeme nastavlja u tom svojstvu radni odnos sa svojim poslodavcem, pa i onda ako to produženje prati napredovanje u razredu ili promjenu poslova koje obavlja. Službenički sud dodao je da bi drukčije bilo samo ako bi novi ugovor bio obuhvaćen drugim pravnim sustavom ili ako bi nastupio prekid karijere, koji bi se manifestirao, primjerice, kao značajna promjena prirode dužnosti koje dotični član osoblja izvršava.
            6. Službenički sud svoju je prosudbu temeljio na svrsi članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja, a to je da se osigura određena stabilnost zaposlenja, kao i na načelu jednakog postupanja, zaključujući da odluka od 30. kolovoza 2012., time što je donesena u perspektivi radnog odnosa na određeno vrijeme, krši članak 8. stavak 1. Uvjeta zaposlenja.
            7. Konačno, kada je riječ o materijalnoj šteti, Službenički sud je za razdoblje od isteka ugovora D. Drakeforda kao člana privremenog osoblja zaposlenog na određeno vrijeme do donošenja pobijane odluke naložio EMA‑i da D. Drakefordu isplati razliku između iznosa plaće koju je mogao očekivati da je ostao na dužnosti i iznosa plaća, honorara, naknada za nezaposlenost i svih drugih zamjenskih naknada ili primitaka od rada iste naravi koje je stvarno primio od 1. svibnja 2013. Za razdoblje nakon donošenja pobijane presude Službenički sud je koristeći svoju neograničenu nadležnost pozvao EMA‑u da ili vrati D. Drakeforda na radno mjesto ili pronađe sporazum kojim će se odrediti pravična novčana naknada te je stranke obvezao da ga obavijeste o tako postignutom rješenju na temelju zajedničkog sporazuma ili, ako ne bude sporazuma, da mu podnesu brojčano iskazane zahtjeve.
            O žalbi
            Postupak pred Općim sudom i zahtjevi stranaka
            8. EMA je u podnesku koji je Općem sudu dostavila 15. travnja 2014. izjavila predmetnu žalbu na temelju članka 9. Priloga I. Poslovniku Suda Europske unije. D. Drakeford podnio je 25. srpnja 2014. odgovor na tužbu.
            9. Podnescima dostavljenima tajništvu Općeg suda 14., 25. i 28. srpnja 2014. Europska komisija, Europska agencija za sigurnost hrane (EFSA), Europska agencija za kemikalije (ECHA), Europska agencija za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije (Frontex) i Europski centar za sprečavanje i kontrolu bolesti (ECDC) zatražili su da interveniraju na strani EMA‑e. Rješenjima predsjednika žalbenog vijeća od 2. i 24. rujna 2014. prihvaćeno je svih pet zahtjeva za intervenciju na strani EMA‑e.
            10. Komisija, ECHA, Frontex, EFSA i ECDC u propisanom roku podnijeli su intervencijske podneske.
            11. EMA i D. Drakeford pozvani su da se očituju o intervencijskim podnescima, što su oni u propisanom roku i učinili.
            12. EMA, koju podupiru Komisija, ECHA, Frontex, EFSA i ECDC, od Općeg suda zahtijeva da:
            – ukine pobijanu presudu;
            – shodno tomu, odbije prvostupanjsku tužbu;
            – naloži D. Drakefordu snošenje troškova prvostupanjskog i drugostupanjskog postupka.
            13. D. Drakeford od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije žalbu;
            – naloži EMA‑i snošenje troškova.
            14. EMA je u dopisu od 9. veljače 2015. na temelju članka 146. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. podnijela obrazloženi zahtjev da bude saslušana u usmenom dijelu postupka.
            15. Opći sud udovoljio je zahtjevu tužitelja te je otvorio usmeni dio postupka.
            16. Na raspravi održanoj 14. travnja 2015. stranke su saslušane u svojim izlaganjima i odgovorima na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.
            Pravo
            [omissis]
            Prvi žalbeni razlog: pogrešno tumačenje koje je Službenički sud primijenio na izraz „svako sljedeće produženje“ iz članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja
            [omissis]
            22. Prethodno valja podsjetiti da prema općem načelu tumačenja, u slučaju postojanja razlika među jezičnim verzijama, odredbu prava Unije treba staviti u njezin kontekst i tumačiti je u svjetlu svih odredbi toga prava, njegovih ciljeva i stanja njegova razvoja u trenutku u kojem dotičnu odredbu treba primijeniti (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2010., Kirin Amgen, C‑66/09, Zb., EU:C:2010:484, t. 41.).
            23. Također treba podsjetiti da cilj članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja nije ni određena stabilnost zaposlenja niti određena trajnost radnih odnosa privremenog osoblja zaposlenog pod ugovorima na određeno vrijeme (presuda od 21. svibnja 2014., Komisija/Macchia, T‑368/12 P, Zb. SS, EU:T:2014:266, t. 60.). Nepostojanje stabilnosti radnog odnosa uostalom potvrđuje i činjenica da je produženje ugovora na određeno vrijeme člana privremenog osoblja tek mogućnost, osim u slučaju predviđenom člankom 8. stavkom 1. zadnjom rečenicom Uvjeta zaposlenja kojem je upravo cilj izbjegavanje zlouporabe ugovora na određeno vrijeme kroz propisivanje prekvalifikacije po sili zakona ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme. U svakom slučaju, radni odnos člana privremenog osoblja koji, zahvaljujući prekvalifikaciji po sili zakona predviđenoj člankom 8. stavkom 1. zadnjom rečenicom Uvjeta zaposlenja, postaje nositelj ugovora na neodređeno vrijeme nije stabilne naravi. Naime, upravno tijelo u tom slučaju može u svakom trenutku raskinuti navedeni ugovor iz opravdanog razloga, pridržavajući se uvjeta predviđenih u članku 47. točki (c) podtočki i. Uvjeta zaposlenja.
            24. U konkretnom slučaju Službenički sud prije svega je smatrao da različite jezične verzije odredbe članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja ne daju mogućnost nedvosmislenog tumačenja te odredbe. Službenički sud taj je zaključak obrazložio pozivajući se, s jedne strane, na nizozemsku i talijansku verziju koje podupiru tezu koju zagovara EMA, i s druge strane, na francusku, njemačku, englesku i španjolsku verziju. Kada je riječ o potonjima, Službenički sud je u točki 42. pobijane presude smatrao da, za razliku od talijanske i nizozemske verzije, tekst odredbi na francuskom i njemačkom jeziku, koji je spominjao općenito produženje ugovora i radnog odnosa, i tekst odredbi na engleskom i španjolskom jeziku, koji je spominjao svako sljedeće produženje bez ikakvog preciziranja, nisu dopuštali zaključak da se izraz „svako sljedeće produženje“ odnosi na isti ugovor. Službenički sud stoga je zaključio da postoje dvije kategorije jezičnih verzija članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja: jedna, iz koje jasno proizlazi da se izraz „svako sljedeće produženje“ odnosi na ugovor, i druga, koja ne vodi takvom zaključku. S obzirom na navedenu razliku među tekstovima koja ne pruža nedvojbenu naznaku u pogledu predmeta produženja koje dovodi do prekvalifikacije ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme, Službenički sud smatrao je da treba usvojiti ujednačeno tumačenje te odredbe.
            25. Navedeni zaključak Službeničkog suda ne sadržava pogrešku u pogledu prava. Točno je doduše, kao što to tvrdi i EMA, da je Službenički sud zanemario činjenicu da se u engleskoj i španjolskoj verziji, za razliku od francuske i njemačke, izraz „svako sljedeće produženje“ može odnositi samo na izraz „ugovor“. Međutim, navedena pogreška ne utječe na ocjenu Službeničkog suda s obzirom na to da je taj sud ispravno zaključio da, s druge strane, francuska i njemačka verzija ne daju mogućnost da se dođe do nedvosmislenog zaključka o tumačenju članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja. Naime, alternativno korištenje izraza „zaposlenje“, „ugovor“ i „svako sljedeće produženje zaposlenja“ u tim verzijama čini odredbu dvosmislenom. S tim u vezi treba reći da se izraz „zaposlenje“ [francuski „engagement“] općenito odnosi na radni odnos između službenika, s jedne strane, i institucije ili agencije, s druge strane; izraz „ugovor“ [francuski „contrat“] naprotiv predstavlja pravni instrument kroz koji se taj odnos konkretizira. Budući da tekstovi francuske i njemačke verzije dopuštaju tumačenje u smislu da se zaposlenje službenika može izvršiti kroz sklapanje različitih ugovora u okviru istog radnog odnosa, Službenički sud ispravno je zaključio da se iz tih verzija ne može znati odnosi li se izraz „svako sljedeće produženje“ nedvojbeno na zaposlenje ili na ugovor. Slijedom navedenog, ne može se prihvatiti ni EMA‑in sljedeći argument prema kojem su izrazi „zaposlenje“ i „ugovor“ međusobno zamjenjivi.
            26. Nadalje, čak se ni tekstualnim tumačenjem koje predlaže EMA, a prema kojem se produženje treba odnositi na isti ugovor na određeno vrijeme da bi se mogla primijeniti druga rečenica članka 8. Uvjeta zaposlenja, ne izbjegava dvosmislenost jer jezične verzije koje isključivo koriste izraz „ugovor“ mogu dopuštati različito tekstualno tumačenje od ovog potonjeg. Naime, moguće je da član privremenog osoblja koji ima ugovor na određeno vrijeme naknadno sklopi novi ugovor na određeno vrijeme koji, iako je formalno različit, predstavlja sadržajni kontinuitet s prvim ugovorom. Prema tomu, ništa ne sprečava zaključak da se, kada je riječ o predmetu produženja koje dovodi do pretvaranja ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme, članak 8. stavak 1. zadnja rečenica Uvjeta zaposlenja može tumačiti tako da se ta odredba odnosi na isti tip ugovora, to jest na ugovor na određeno vrijeme, a ne na ugovor koji je identičan prvom ugovoru. Ova pretpostavka stoga dokazuje da se, u načelu, uzastopni ugovori na određeno vrijeme sklopljeni između službenika i upravnog tijela mogu, sve dok imaju kontinuitet s prvim ugovorom sklopljenim na određeno vrijeme, uzeti u obzir u cilju primjene članka 8. stavka 1. zadnje rečenice Uvjeta zaposlenja.
            27. U kontekstu navedenih razmatranja, budući da je zaključeno da među tekstovima postoji razilaženje koje može dovesti do razlika u značenju, Službenički sud mogao je, ne počinivši pogrešku koja se tiče prava, s jedne strane utvrditi da nije bilo moguće ograničiti se samo na tekstualni pristup i, s druge strane, u cilju jedinstvenog tumačenja članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja u točki 45. pobijane presude primijeniti opće načelo prema kojem pojedinu odredbu treba tumačiti u svjetlu svih odredbi prava Unije, njegovih ciljeva i stanja razvoja tog prava.
            28. Prvi dio prvog žalbenog razloga stoga treba odbiti kao neosnovan.
            29. Nadalje, Službenički sud svoje je tumačenje članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja temeljio, s jedne strane, na njegovu cilju i, s druge strane, na njegovu kontekstu. Kada je riječ o cilju te odredbe, Službenički sud u točkama 43., 44. i 46. pobijane presude u bitnome je zaključio da se njome želi osigurati određena stabilnost zaposlenja u području radnih odnosa. Kada je pak riječ o njezinu kontekstu, Službenički sud je u točki 47. pobijane presude zaključio da bi tumačenje članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja, tako da se isključi prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme člana privremenog osoblja u ugovor na neodređeno vrijeme samo zbog činjenice što je potonji napredovao u svojoj karijeri sklapajući s upravnim tijelom različite ugovore, bilo protivno načelu jednakosti postupanja kao i namjeri zakonodavca izričito izraženoj u članku 12. stavku 1. Uvjeta zaposlenja da se stvore uvjeti da institucije mogu dobiti najsposobnije, najučinkovitije i najčasnije osobe.
            30. Vezano uz drugi dio prvog žalbenog razloga, treba reći da je, zaključujući da je cilj članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja bio da se osigura određena stabilnost zaposlenja, Službenički sud počinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, suprotno onome što je taj sud utvrdio, cilj članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja je, kao što je navedeno u točki 23. ove presude, izbjegavanje zlouporaba koje proizlaze iz korištenja uzastopnih ugovora na određeno vrijeme od strane upravnih tijela. Nadalje, kao što je navedeno u točki 19. ove presude, ograničeni cilj tog članka potvrđuje ovlast koja se priznaje upravnom tijelu da u svakom trenutku prekine radni odnos sa službenikom koji ima ugovor na neodređeno vrijeme, pridržavajući se procedura predviđenih člankom 47. Uvjeta zaposlenja.
            31. Međutim, treba napomenuti da sudovi Unije mogu odbiti razlog ili prigovor kao bespredmetan ako utvrde da on ne može dovesti, pod pretpostavkom da je osnovan, do zatraženog poništenja (vidjeti u tom smislu presudu od 19. studenoga 2009., Michail/Komisija, T‑50/08 P, Zb. SS, EU:T:2009:457, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
            32. Međutim, iako je s jedne strane točno da je Službenički sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je utvrdio da je cilj članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja bio da se osigura određena stabilnost zaposlenja, on je s druge strane ispravno zaključio da se taj članak protivi tome da se smatra da prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme člana privremenog osoblja u ugovor na neodređeno vrijeme može nastupiti po sili zakona samo ako su se uzastopna produženja ticala istog ugovora. Naime, Službenički sud u točki 47. pobijane presude točno je naveo da bi ostavljanje člana privremenog osoblja zaposlenog na temelju ugovora na određeno vrijeme, koji je u svojoj karijeri napredovao zbog dobrih profesionalnih rezultata sklapanjem različitih ugovora, bez zaštite predviđene člankom 8. stavkom 1. zadnjom rečenicom Uvjeta zaposlenja, u usporedbi s članom privremenog osoblja pod ugovorom na određeno vrijeme čiji je isti ugovor produživan, bez napretka u karijeri zbog posebnih rezultata, imalo za posljedicu kažnjavanje ovog prvog. EMA‑in argument stoga valja odbiti kao bespredmetan.
            33. Konačno, vezano uz treći dio žalbenog razloga, valja napomenuti da, suprotno onome što tvrdi EMA, Službenički sud nije privremeno osoblje izjednačio s dužnosnicima. Točno je, kao što je navedeno u točki 29. ove presude, da je Službenički sud zanemario cilj članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja. Međutim, treba reći da je Službenički sud u točki 50. pobijane presude zaključio da upravno tijelo može u svakom trenutku prekinuti ugovor službenika na neodređeno vrijeme, pridržavajući se roka predviđenog člankom 47. točkom (c) podtočkom i. Uvjeta zaposlenja. To dokazuje da Službenički sud nije ni na koji način doveo u pitanje razlikovanje između dužnosnika i službenika te široke diskrecijske ovlasti koje upravna tijela imaju u radnim odnosima s potonjima (presuda od 4. prosinca 2013., ETF/Schuerings, T‑107/11 P, Zb. SS, EU:T:2013:624, t. 76.).
            34. Iz svega navedenoga proizlazi da prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            Drugi žalbeni razlog: pogreška koja se tiče prava vezano uz navod o izuzetku u pogledu tumačenja članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja
            [omissis]
            37. Glede argumenta prema kojem bi pozivanje na drugi pravni okvir bilo nejasno i štoviše neprikladno, treba reći da je Službenički sud počinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, kao što je ispravno navela EMA, koju podržavaju Komisija, ECHA, Frontex, EFSA i ECDC, Uvjeti zaposlenja su jedini pravni okvir koji se primjenjuje na sve članove privremenog osoblja. Pozivanje Službeničkog suda na drugi pravni okvir stoga je pogrešno.
            38. Međutim, kao što je istaknuto u točki 31. ove presude, sudovi Unije mogu odbiti razlog ili prigovor kao bespredmetan ako utvrde da on ne može dovesti, pod pretpostavkom da je osnovan, do zatraženog poništenja (vidjeti u tom smislu presudu Michail/Komisija, navedenu u t. 31. ove presude, EU:T:2009:457, t. 59. i navedenu sudsku praksu). U konkretnom slučaju treba reći da, iako je pozivanje na svaki drugi pravni okvir pogrešno, Službenički je sud u pobijanoj presudi svoju prosudbu temeljio na pretpostavci u pogledu ostvarivanja prekida u karijeri. Iz toga slijedi da argument koji se zasniva na nejasnosti i štoviše neprikladnosti pozivanja na drugi pravni okvir treba odbiti kao bespredmetan.
            39. Kada je riječ o argumentu da se novim ugovorom ostvaruje prekid u karijeri člana privremenog osoblja, prethodno treba istaknuti da izuzetak koji je Službenički sud ustanovio u pogledu primjene prekvalifikacije predviđene člankom 8. stavkom 1. Uvjeta zaposlenja u slučaju prekida karijere, predstavlja logičku posljedicu tumačenja tog članka. Naime, cilj je članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja izbjeći da se u slučaju napretka u karijeri ili promjena u poslovima člana privremenog osoblja koji ima ugovor na određeno vrijeme upravno tijelo može koristiti ugovorima, formalno različitima, kako bi zaobišlo prekvalifikaciju predviđenu tim člankom.
            40. Međutim, pretpostavka te prekvalifikacije je da član privremenog osoblja, koji napreduje u karijeri ili mijenja poslove, zadržava radni odnos za koji je svojstven kontinuitet s njegovim poslodavcem. Ako se pokaže da član privremenog osoblja sklapa ugovor koji predstavlja sadržajnu, ali ne i formalnu, promjenu naravi njegovih poslova, pretpostavka za primjenu članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja nije više valjana. Naime, bilo bi u suprotnosti s duhom članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja prihvatiti da se svako produženje može uzeti u obzir u svrhu primjene pravila koje se njime predviđa. Stoga, suprotno onome što tvrdi EMA, Službenički sud je u točkama 48. i 49. pobijane presude u dovoljnoj mjeri pravno objasnio pojam prekida zaključujući da on pretpostavlja sadržajnu promjenu poslova službenika koja može dovesti u pitanje funkcionalni kontinuitet njegova radnog odnosa s upravnim tijelom. Stoga EMA‑in argument valja odbiti.
            41. Ovaj zaključak ne dovodi u pitanje ni EMA‑in argument prema kojem je Službenički sud primjenjujući nejasan pojam prekida pogrešno zaključio da u karijeri D. Drakeforda nije bilo prekida, unatoč podizanju razine njegovih odgovornosti i formalnoj promjeni njegovih dužnosti, kao ni argument prema kojem je do imenovanja D. Drakeforda došlo nakon provođenja vanjskog postupka. Naime, budući da prekid radnog odnosa nije nejasan pojam, što je utvrđeno u točki 39. ove presude, ne može se uvažiti argument da je Službenički sud počinio pogrešku kada je primijenio taj pojam u predmetnom slučaju. Nadalje, treba reći da je u točki 49. pobijane presude Službenički sud ispravno ispitao vrlo specifične okolnosti konkretnog slučaja u svjetlu pojma prekida prihvaćenog u točki 48. pobijane presude. Točno je da, kada je riječ o eventualnoj usporedbi predviđenih zadataka, položaj voditelja sektora na koji je D. Drakeford stupio nakon provođenja vanjskog postupka odabira predstavlja sadržajnu promjenu u odnosu na položaj zamjenika voditelja, te ona dovodi do prekida u smislu pojma koji je utvrdio Službenički sud. Naime, iako zadržavanje u istom području aktivnosti automatski ne rezultira kontinuitetom u obavljanju poslova, taj kontinuitet načelno treba isključiti u slučaju kad je za preuzimanje položaja voditelja sektora propisano provođenje vanjskog postupka odabira. Međutim, treba reći da je u predmetnom slučaju, prije nego što je 2003. imenovan voditeljem sektora, D. Drakeford u razdoblju 2001.‑2003. obavljao poslove voditelja sektora ad interim . Stoga se zapravo ne može zaključiti da je njegovo imenovanje voditeljem sektora, iako je do njega došlo nakon provođenja vanjskog postupka, stvarno značilo prekid u odnosu na poslove koje je prethodno obavljao. Osim toga, iz prvostupanjskog spisa također je razvidno da je D. Drakeford u travnju 2003. razvrstan u razred A4, stupanj 3, s deset mjeseci staža, te da je od 1. svibnja 2003., to jest dana kada je započeo njegov ugovor kao voditelja IT sektora, razvrstan u razred A4, stupanj 3, s jedanaest mjeseci staža. Taj podatak iznova potvrđuje kontinuitet radnog odnosa između D. Drakeforda i EMA‑e. Slijedom navedenog, budući da je utvrđeno da je D. Drakeford kontinuirano obavljao svoje poslove iz područja informacijskih tehnologija, i to među ostalim kao zamjenik voditelja sektora, kao voditelj sektora ad interim i kao voditelj sektora, Službenički sud s pravom je isključio da je postojao prekid u sadržajnom kontinuitetu radnih odnosa između EMA‑e i D. Drakeforda.
            [omissis]
            (1) .
            (1)  –	Objavljuju se samo one točke presude čije objavljivanje Opći sud smatra potrebnim.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (žalbeno vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Ukida se presuda Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 5. veljače 2014., Drakeford/EMA (F‑29/13, EU:F:2014:10), u dijelu u kojem je Službenički sud u toj presudi izvršavao svoju ovlast neograničene nadležnosti u području financija za razdoblje nakon njezine objave.
            2. U preostalom dijelu žalba se odbija.
            3. Predmet se upućuje Službeničkom sudu.
            4. O troškovima Davida Drakeforda i Europske agencije za lijekove (EMA) odlučit će se naknadno.
            5. Europska komisija, Europska agencija za kemikalije (ECHA), Europska agencija za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije (Frontex), Europska agencija za sigurnost hrane (EFSA) i Europski centar za sprečavanje i kontrolu bolesti (ECDC) snosit će vlastite troškove ovog postupka.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. svibnja 2011.#Stichting Natuur en Milieu i drugi protiv College van Gedeputeerde Staten van Groningen (C-165/09) i College van Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland (C-166/09 i C-167/09).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Okoliš - Direktiva 2008/1/EZ - Direktiva 2001/81/EZ - Izravni učinak.#Spojeni predmeti C-165/09 do C-167/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 3. lipnja 2010.#Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-487/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 5. lipnja 2008.#Internationaler Hilfsfonds eV protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje - Nedopuštenost.#Predmet T-141/05.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 27. veljače 2015.#Universal Utility International GmbH & Co.KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice Greenworld – Apsolutni razlog za odbijanje – Deskriptivan karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑106/14.


title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 3. srpnja 2013.#Airbus SAS protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice NEO – Apsolutni razlozi za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Deskriptivni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Opseg ispitavanja koje je trebalo provesti žalbeno vijeće – Ispitivanje osnovanosti ovisno o dopuštenosti tužbe – Članak 59. i članak 64. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 – Ispitivanje činjenica po službenoj dužnosti – Članak 76. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-236/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑236/12,
            Airbus SAS, sa sjedištem u Blagnacu (Francuska), koji zastupaju G. Würtenberger i R. Kunze, avocats ,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) , koji zastupa O. Mondéjar Ortuño, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća OHIM‑a od 23. veljače 2012. (predmet R 1387/2011‑1), koja se odnosi na prijavu za registraciju verbalnog znaka NEO kao žiga Zajednice,
            OPĆI SUD (treće vijeće),
            u sastavu: O. Czúcz (izvjestitelj), predsjednik, I. Labucka i D. Gratsias, suci,
            tajnik: T. Weiler, administratorica,
            uzimajući u obzir tužbu predanu Tajništvu Općeg suda 29. svibnja 2012.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen Tajništvu Općeg suda 28. rujna 2012.,
            nakon rasprave održane 12. ožujka 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj Airbus SAS podnio je 23. prosinca 2010. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
            2. Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak NEO.
            3. Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija pripadaju razredima 7, 12 i 39 Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena, i odgovaraju, za svaki od navedenih razreda, sljedećem opisu:
            – razred 7: „motori letjelica; strojevi i alatni strojevi, osobito za proizvodnju i popravak motora za zračni prijevoz; motori osim motora za kopnena vozila; spojke, prijenosni uređaji (osim onih za kopnena vozila); turbine osim turbina za kopnena vozila; jedinice za napajanje (pomoćne); dijelovi i spojni elementi za gore navedene proizvode“;
            – razred 12: „vozila; uređaji za kretanje po zemlji, po vodi ili po zraku; letjelice; svemirske naprave; sateliti; lanseri za svemirske naprave; aerostatski baloni; aerostrukture; aparati, strojevi i uređaji za zrakoplovstvo; brodski potisni vijci; vojna vozila za prijevoz, osobito za zračni prijevoz; dijelovi i spojni elementi za sve gore navedene proizvode“;
            – razred 39: „usluge prijevoza; usluge zračnog prijevoza; usluge skladištenja letjelica i dijelova letjelica; usluge skupljanja i recikliranja letjelica i dijelova letjelica; usluge certificiranja i recertificiranja vozila; tehnička ispitivanja leta; usluge upravljanja zračnim prometom; usluge zračne sigurnosti; usluge iskorištavanja zračnih luka; usluge punjenja vozila gorivom; usluge dotakanja goriva tijekom leta“.
            4. OHIM je pismom podnesenim 10. svibnja 2011. obavijestio tužitelja o svojoj odluci prema kojoj nije dopuštena prijava za žig koja se odnosi na proizvode iz razreda 7 i 12 na temelju članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009. Registracija je, međutim, odobrena za usluge iz razreda 39.
            5. Tužitelj je 6. srpnja 2011. podnio OHIM‑u žalbu protiv ove odluke tražeći njeno poništavanje u cijelosti.
            6. Prvo žalbeno vijeće OHIM‑a je odlukom od 23. veljače 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbilo žalbu.
            7. Žalbeno vijeće ponajprije je utvrdilo da je, sukladno članku 64. stavku 1. Uredbe br. 207/2009, bilo nadležno po službenoj dužnosti ponovno ispitati prijavu u pogledu svih apsolutnih razloga za odbijanje propisanih u članku 7. te uredbe, a da nije ni na koji način ograničeno obrazloženjem ispitivača. Zaključilo je da je imalo pravo ponovno započeti ispitivanje i u onom dijelu koji se tiče usluga za koje je ispitivač odobrio registraciju.
            8. Žalbeno vijeće najprije je ispitalo žalbu sa stajališta članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009. U tom pogledu je utvrdilo da se u predmetnom slučaju proizvodi i usluge obraćaju kako širokoj javnosti tako i stručnjacima. Prema žalbenom vijeću, imajući u vidu prirodu proizvoda i usluga, potrošač pokazuje visoku razinu pažnje. Također je ocijenilo da stručna javnost po definiciji pokazuje višu razinu pažnje.
            9. Žalbeno vijeće zatim je utvrdilo da se osporavani znak sastoji od prefiksa „neo“, koji znači „nov“ na najmanje šest jezika Europske unije: na engleskom, francuskom, njemačkom, grčkom, španjolskom i portugalskom. Činjenica da se verbalni element „neo“ nikada ne pojavljuje samostalno i da se uvijek koristi kao prefiks ne mijenja taj zaključak. Naime, prema mišljenju vijeća, izraz „neo“, za razliku od drugih prefiksa, ima jasno i specifično značenje. Osim toga, riječ „neo“ ima vlastito značenje i u suvremenom grčkom znači „nov“. Žalbeno vijeće je k tome utvrdilo da bi u gore spomenutim jezicima relevantni potrošač mogao iz samog izraza „neo“ zaključiti da se on odnosi na nešto novo, moderno ili sukladno posljednjim tehnološkim dostignućima. Prema tome, predmetni znak jednostavno bi bio pohvalan i namijenjen isticanju pozitivnih karakteristika proizvoda i usluga koji su obuhvaćeni prijavljenim žigom.
            10. Žalbeno vijeće zaključilo je da je znak NEO kod relevantne javnosti mogao poslužiti za označavanje neke bitne i poželjne karakteristike proizvoda i usluga za koje je zatražena registracija. U tom pogledu je ocijenilo da činjenica da su proizvodi ili usluge novi ili obnovljeni pomoću najnovijih tehničkih normi predstavlja relevantnim potrošačima privlačnu karakteristiku, bilo da je riječ o stručnjacima ili pripadnicima šire javnosti.
            11. Žalbeno vijeće je nadalje ispitalo žalbu u svjetlu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. U tom pogledu je utvrdilo da je riječ „neo“ generička i da se koristi u različitim okolnostima bilo kao pohvalni ili promidžbeni izraz, upućujući na nešto što je ili novo ili je u skladu s posljednjim tehnološkim dostignućima. Prema žalbenom vijeću, relevantnog potrošača ništa ne odvraća od uobičajenog značenja ispitivane riječi. Prema tome, u riječi „neo“ nema ništa što bi, izvan njenog osnovnog promidžbenog ili pohvalnog značenja, omogućilo relevantnoj javnosti da je lako i trenutno zapamti kao razlikovni žig za dotične proizvode i usluge. Žalbeno vijeće je zaključilo da relevantna javnost ne doživljava žig za koji je podnesena prijava kao oznaku za podrijetlo svih proizvoda koje on obuhvaća.
            12. Naposljetku, žalbeno vijeće je smatralo da se podnesena prijava za registraciju žiga ne može smatrati dopuštenom iz jednostavnog razloga što je moguće da je OHIM odobrio znakove koje tužitelj smatra sličnima.
            13. Žalbeno vijeće je prema tome zaključilo da zatraženi žig nema razlikovni karakter koji bi omogućio razlikovanje proizvoda i usluga za koje je zatražena registracija u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i da je stoga bilo opravdano što je „ispitivač [bio] odbio registraciju osporavanog žiga“.
            Tužbeni zahtjevi stranaka
            14. Tužitelj zahtijeva od Općeg suda da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži OHIM‑u snošenje troškova.
            15. OHIM zahtijeva od Općeg suda da:
            – u cijelosti odbije tužbu za poništenje;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            16. U prilog svojoj tužbi tužitelj navodi četiri tužbena razloga koja se odnose: kao prvo, na povredu članka 64. stavka 1. i članka 59. Uredbe br. 207/2009; kao drugo, na povredu članka 7. stavka l. točaka (b) i (c), te stavka 2. Uredbe br. 207/2009; kao treće, na povredu članka 75. Uredbe br. 207/2009; i kao četvrto, na povredu članka 76. Uredbe br. 207/2009.
            Prvi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 64. stavka 1. i članka 59. Uredbe br. 207/2009
            17. U prvom tužbenom razlogu tužitelj ističe da je žalbeno vijeće, ispitujući ponovno prijavu za registraciju žiga Zajednice za usluge iz razreda 39 za koje je ispitivač odobrio registraciju, povrijedilo članak 64. stavak 1. i članak 59. Uredbe br. 207/2009.
            18. OHIM osporava argumente tužitelja i ističe da je žalbeno vijeće ispravno postupilo, sukladno odredbama Uredbe br. 207/2009 i sudskoj praksi.
            19. Može se zaključiti da predmetni tužbeni razlog otvara pitanje nadležnosti žalbenog vijeća OHIM‑a, kojem je podnositelj prijave za registraciju žiga podnio žalbu protiv odluke ispitivača, da ispita predmetnu prijavu za registraciju žiga Zajednice u pogledu apsolutnih razloga za odbijanje za sve proizvode i usluge navedene u spomenutoj prijavi, u okolnostima u kojima je ispitivač odobrivši registraciju za usluge odlučio odbiti registraciju za proizvode, a tužitelj tražio od žalbenog vijeća da u cijelosti poništi pobijanu odluku.
            20. U tom pogledu, žalbeno vijeće je ocijenilo da je, na temelju članka 64. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, bilo nadležno po službenoj dužnosti ponovno ispitati prijavu za registraciju žiga Zajednice za sve proizvode i usluge navedene u prijavi u pogledu svih apsolutnih razloga za odbijanje utvrđenih u članku 7. Uredbe br. 207/2009, iako je ispitivač već odobrio registraciju za usluge navedene u toj prijavi.
            21. Treba istaknuti da, na temelju članka 64. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće, nakon ispitivanja njene osnovanosti, odlučuje o žalbi i može pri tome odlučivati u okviru nadležnosti odjela čija je odluka predmet žalbe. Iz te odredbe proizlazi da, po žalbi protiv odluke kojom je ispitivač odbio registraciju, žalbeno vijeće može pristupiti novom cjelovitom ispitivanju osnovanosti prijave za registraciju, kako s pravne tako i s činjenične strane, to jest u ovom se slučaju samo izjasniti o prijavi za registraciju, odbijajući je ili je prihvaćajući kao osnovanu, time potvrđujući ili poništavajući pobijanu odluku (vidjeti, analogijom, presudu Suda od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul C‑29/05 P, Zb., str. I‑2213., točke 56. i 57.).
            22. Ta mogućnost pristupanja ponovnom cjelovitom ispitivanju osnovanosti prijave za registraciju je međutim, kako s pravne tako i s činjenične strane, ovisna o dopuštenosti žalbe pred žalbenim vijećem (vidjeti, analogijom, rješenje Suda od 2. ožujka 2011., Claro protiv OHIM‑a, C‑349/10 P, neobjavljeno u Zborniku, točku 44.).
            23. U tom pogledu prva rečenica članka 59. Uredbe br. 207/2009 jasno kaže da: „svaka stranka u postupku u kojem je donesena odluka kojom nije udovoljeno njezinim zahtjevima, može podnijeti žalbu“. Iz te odredbe proizlazi da stranke u postupku pred OHIM‑om mogu podnijeti žalbu žalbenom vijeću protiv odluke donesene na nižoj instanci samo ako su tom odlukom odbijeni njihovi navodi ili zahtjevi. Ako su, naprotiv, odlukom niže instance prihvaćeni zahtjevi jedne od stranaka, njoj nije dopušteno podnijeti žalbu žalbenom vijeću (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 14. prosinca 2011., Völkl protiv OHIM‑a – Marker Völkl (VÖLKL), T‑504/09, još neobjavljena u Zborniku, točku 55., i navedenu sudsku praksu).
            24. Iz prve rečenice članka 59. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da nakon što je ispitivač, kao u predmetnom slučaju, odbio prijavu za registraciju žiga Zajednice samo za proizvode navedene u spomenutoj prijavi, odobrivši pritom registraciju za u njoj navedene usluge, žalba koju je podnositelj prijave za registraciju žiga podnio žalbenom vijeću može se u pravilu odnositi samo na odbijanje ispitivača da odobri registraciju za proizvode navedene u prijavi. Odobrenje ispitivača da se registrira takva prijava za usluge ne može, naprotiv, biti predmet žalbe koju je podnositelj zahtjeva podnio žalbenom vijeću.
            25. Slijedom navedenog, iako je točno da je u predmetnom slučaju tužitelj podnio žalbu žalbenom vijeću s ciljem da u cijelosti poništi odluku ispitivača, još je manje sporno da je na temelju prve rečenice članka 59. Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće bilo nadležno odlučivati o žalbi isključivo u mjeri u kojoj je niža instanca odbila zahtjeve tužitelja.
            26. Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće prekoračilo granice svoje nadležnosti, kako je određena u članku 64. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 u vezi s prvom rečenicom članka 59. prvom rečenicom uredbe, time što je po službenoj dužnosti ponovilo ispitivanje prijave za registraciju žiga Zajednice za usluge navedene u toj prijavi u pogledu apsolutnih razloga za odbijanje navedenih u članku 7. Uredbe br. 207/2009 i time što je utvrdilo da žig za koji je podnesena prijava nema razlikovni karakter koji bi omogućio razlikovanje tih usluga u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) i stavka 2. spomenute uredbe.
            27. Stoga treba poništiti pobijanu odluku u mjeri u kojoj je žig za koji je podnesena prijava za registraciju bio proglašen deskriptivnim i bez razlikovnog karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009, u pogledu usluga iz razreda 39 za koje je ispitivač odobrio registraciju.
            Drugi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009
            28. Prema tužitelju, žalbeno vijeće nije dokazalo da prefiks „neo“, promatran odvojeno, ima jasno i specifično značenje k oje je odmah prepoznatljivo relevantnim krugovima stručnjaka. Štoviše, kada bi se uzelo u obzir da će relevantni krugovi stručnjaka susresti žig NEO u „zatraženom obliku“, to jest s velikim slovima, upotrijebljen kao slogan i bez povezanosti s bilo kakvim kontekstom (tekstualnim) na, primjerice, trupu aviona, uistinu ništa ne bi moglo spriječiti da se taj isti žig smatra oznakom izvornosti koja ima razlikovni karakter.
            29. OHIM ističe da tužitelj nije pokazao da grčki potrošači ne doživljavaju izraz „neo“ kao izraz koji ima deskriptivno i nerazlikovno značenje u pogledu predmetnih proizvoda i usluga. Kako je navedeno u točki 25. pobijane odluke, izraz „neo“ u grčkom posjeduje vlastito značenje i znači „nov“. Bilo bi razumno pretpostaviti da bi među relevantnim potrošačima barem grčki potrošači odmah uočili da taj izraz ima izravno deskriptivan i pohvalan smisao, to jest da su predmetni proizvodi i usluge novi. Argumenti tužitelja o mogućoj upotrebi velikih tiskanih slova ili o posebnim okolnostima nisu dovoljni da neutraliziraju doživljaj potrošača u pogledu ovog izraza.
            30. Budući da iz analize prvog tužbenog razloga proizlazi da pobijanu odluku treba poništiti zbog povrede članka 64. stavka 1. u vezi s člankom 59. Uredbe br. 207/2009, u mjeri u kojoj je zatraženi žig proglašen žigom bez razlikovnog karaktera za usluge za koje je ispitivač odobrio registraciju, valja istaknuti kako predmetni tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka l. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009, treba ispitati samo u pogledu proizvoda za koje je ispitivač odbio registraciju.
            31. S obzirom na to da je, na prvom mjestu, riječ o prigovoru koji se odnosi na nepoštivanje članka 7. stavka l. točke (c) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009, potrebno je podsjetiti da se, prema članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, odbijaju registrirati oni žigovi koji se sastoje isključivo od znakova ili oznaka koji bi u trgovini mogli služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti i zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluga ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga.
            32. Da bi znak bio obuhvaćen zabranom iz članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, potrebno je da s proizvodima i uslugama u pitanju ima dovoljno izravan i po prirodi konkretan odnos koji bi relevantnoj javnosti omogućio da odmah doživi, bez primisli, opis proizvoda i usluga u pitanju ili neko od njihovih obilježja. U tom pogledu, mora se naznačiti da zakonodavčev odabir izraza „karakteristično“ ističe činjenicu da su spomenutom odredbom predviđeni samo oni znakovi koji služe opisivanju svojstva proizvoda ili usluga za koja je podnesena prijava za registraciju, a koje zainteresirani krugovi lako prepoznaju. Znači, ne bi se mogla odbiti registracija jednog znaka na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, osim ako je razumno očekivati da će ga zainteresirani krugovi doista prepoznati kao opis neke od spomenutih karakteristika (vidjeti presudu Općeg suda od 24. travnja 2012., Leifheit protiv OHIM‑a (EcoPerfect), T‑328/11, neobjavljena u Zborniku, točku 16., i navedenu sudsku praksu).
            33. Zabranjujući registraciju žiga Zajednice koji ima takve znakove ili oznake, članak 7. stavak 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 želi ostvariti cilj od općeg interesa, koji podrazumijeva da se svi mogu slobodno koristiti znakovima ili deskriptivnim oznakama karakteristika proizvoda ili usluga za koje je zatražena registracija. Ta odredba prema tome sprječava da takvi znakovi ili oznake budu rezervirani samo za jednog poduzetnika zbog njihove registracije kao žiga (vidjeti presudu Općeg suda od 10. veljače 2010., O2 (Njemačka) protiv OHIM‑a (Homezone), T‑344/07, Zb., str. II‑153., točku 20., i navedenu sudsku praksu).
            34. Osim toga, iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 209/2007 proizlazi da se registracija nekog znaka treba odbiti ako on ima deskriptivni karakter ili ako nema razlikovni karakter na jeziku jedne države članice, unatoč tome što bi se mogao registrirati u drugoj državi članici (vidjeti presudu Općeg suda od 23. studenoga 2011., Geemarc Telecom protiv OHIM‑a – Audioline (AMPLIDECT), T‑59/10, neobjavljena u Zborniku, točku 24., i navedenu sudsku praksu).
            35. U predmetnom slučaju valja konstatirati da je žalbeno vijeće s punim pravom ocijenilo u točki 24. pobijane odluke da se proizvodi iz prijave za registraciju predmetnog žiga obraćaju kako široj javnosti tako i stručnjacima i da ta relevantna javnost pokazuje visoku razinu pažnje.
            36. Tužitelj ne osporava da riječ „neo“ ima vlastito značenje u suvremenom grčkom i znači „nov“ na tom jeziku, kako je žalbeno vijeće utvrdilo u točki 25. pobijane odluke.
            37. Što se tiče korištenja znaka NEO na suvremenom grčkom za proizvode obuhvaćene prijavom za registraciju, može se smatrati da će relevantni potrošač već iz samog izraza zaključiti, i to bez složenih misaonih radnji, da se on odnosi na nešto novo, moderno ili sukladno posljednjim tehnološkim dostignućima te da je na navedenom jeziku taj znak jednostavno pohvalan i namijenjen isticanju pozitivnih karakteristika proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju, kako je žalbeno vijeće zaključilo u točki 26. pobijane odluke. Naime, žalbeno vijeće je, što je i imalo pravo učiniti, svoja razmatranja utemeljilo na činjenicama koje su rezultat praktičnog iskustva općenito stečenog komercijalizacijom proizvoda (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 14. prosinca 2011., Vuitton Malletier protiv OHIM‑a – Friis Group International (Predstavljanje uređaja za zaključavanje), T‑237/10, neobjavljena u Zborniku, točku 49.).
            38. U tom pogledu je nevažno to što relevantna javnost pokazuje visoku razinu pažnje.
            39. Kao što je OHIM ispravno primijetio, u tom pogledu nije od važnosti ni to što je znak za koji je zatražena registracija pisan velikim slovima i što se koristi kao slogan. Naime, treba podsjetiti da je prema sudskoj praksi Općeg suda verbalni žig onaj koji se sastoji isključivo od slova, riječi ili skupina riječi pisanih tiskanim slovima u normalnoj veličini, bez posebnog grafičkog elementa. Zaštita koja proizlazi iz registracije verbalnog žiga tiče se riječi naznačene u prijavi za registraciju žiga, a ne posebnih grafičkih ili stilističkih aspekata koje bi ovaj žig eventualno mogao sadržavati (vidjeti presudu Općeg suda od 22. svibnja 2008., Radio Regenbogen Hörfunk in Badenprotiv OHIM‑a (RadioCom), T‑254/06, neobjavljena u Zborniku, točku 43., i navedenu sudsku praksu). Uzevši u obzir ova razmatranja, treba odbiti kao neosnovane argumente tužitelja koji se odnose na način pisanja izraza „neo“ velikim slovima i na njegovu upotrebu kao slogana.
            40. Imajući u vidu prethodno rečeno, valja zaključiti da je, što se proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju tiče, žalbeno vijeće s pravom ocijenilo da je znak NEO deskriptivan s točke gledišta relevantne javnosti koja vlada suvremenim grčkim jezikom. Budući da je utvrđenje deskriptivnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava za registraciju u jednom dijelu Unije dovoljan razlog da se njegova registracija odbije na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009, nije potrebno utvrđivati mogući deskriptivni karakter znaka za predmetne proizvode na drugim jezicima navedenima u pobijanoj odluci.
            41. Prema tome, prigovor koji se odnosi na nepoštivanje članka 7. stavka l. točke (c) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009 treba odbiti.
            42. Na drugom mjestu, u pogledu prigovora koji se odnosi na nepoštivanje članka 7. stavka l. točke (b) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009, potrebno je podsjetiti da postoji određeno preklapanje područja primjene članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 i članka 7. stavka 1. točke (b) spomenute uredbe zbog činjenice da su deskriptivni znakovi iz članka 7. stavka 1. točke (c) također bez distinktivnog karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) te uredbe. Posljednja od ovih odredaba razlikuje se od prve zbog toga što obuhvaća skup okolnosti u kojima znak nije takve naravi da bi omogućio razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od onih drugih poduzetnika (presuda Suda od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, Zb., str. I‑1541., točke 46. i 47.).
            43. U predmetnom slučaju žalbeno je vijeće utemeljilo svoj zaključak o nepostojanju razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava za registraciju na deskriptivnom karakteru predmetnog znaka, zaključivši u točki 34. pobijane odluke da je riječ „neo“ generička i da se upotrebljava u različitom kontekstu kao pohvalan ili promidžbeni izraz, upućujući na nešto što je novo ili je u skladu s posljednjim tehnološkim dostignućima, te da ništa ne odvraća relevantnog potrošača od uobičajenog smisla ispitane riječi.
            44. Kao što je naznačeno u točki 40. ove presude, znak NEO za proizvode obuhvaćene prijavom za registraciju žiga treba s točke gledišta relevantne javnosti koja vlada suvremenim grčkim jezikom okvalificirati kao deskriptivan u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009. U skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 42. ove presude, već sama činjenica da je znak NEO deskriptivnog karaktera dovoljna je da se zaključi da on nema ni razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 u pogledu proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju, na suvremenom grčkom i s točke gledišta relevantne javnosti.
            45. S obzirom na to da je nepostojanje razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava za registraciju u jednom dijelu Unije dovoljan razlog za odbijanje registracije na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009, nije potrebno odlučivati o njegovom možebitnom razlikovnom karakteru na drugim jezicima navedenima u pobijanoj odluci.
            46. Slijedom toga, žalbeno vijeće je moglo zaključiti, a da pritom nije povrijedilo pravo, da znak NEO nema nikakav razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009 za proizvode obuhvaćene prijavom za registraciju.
            47. Prema tome, drugi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            Treći tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 75. Uredbe br. 207/2009
            48. U trećem tužbenom razlogu tužitelj ističe da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 75. Uredbe br. 207/2009 time što je zanemarilo raniju praksu OHIM‑a i nacionalnih ureda država članica Europske unije u vezi s registracijom i time što nije uzelo u obzir odluke OHIM‑a koje se tiču žiga NEO. Tužitelj navodi da je žalbeno vijeće donijelo odluku protivnu praksi OHIM‑a, bez objektivnog i detaljnog obrazloženja kojim bi poduprlo svoje suprotno stajalište. Tužitelj smatra da je time što nije uzelo u obzir registracije žiga NEO u državama članicama Unije žalbeno vijeće povrijedilo njegovo pravo da bude saslušan kao i pravo na cjelovito obrazloženje odluke. K tome, argumentacija žalbenog vijeća prema kojoj prefiks „neo“ znači „nov“ na barem šest jezika Unije ne poštuje zahtjeve navedene u članku 75. Uredbe br. 207/2009. Prema mišljenju tužitelja, argumentacija je suviše nejasna da bi se mogao odrediti doseg razloga za odbijanje. Umjesto toga, tužitelj treba znati na koje se konkretne države članice prema žalbenom vijeću primjenjuje odbijanje prijave, uzimajući u obzir moguću namjeru tužitelja da svoju prijavu za registraciju žiga Zajednice pretvori u nacionalne prijave.
            49. OHIM osporava argumente tužitelja i ističe da žalbeno vijeće nije vezano svojom ranijom praksom, kao ni praksom nacionalnih ureda, te da je žalbeno vijeće u tom pogledu ponudilo ispravno obrazloženje. Osim toga, OHIM ističe da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 predviđa da je stavak 1. te odredbe primjenjiv čak i ako razlozi za odbijanje postoje samo u jednom dijelu Unije. U predmetnom slučaju, žalbeno vijeće navelo je najmanje šest jezika na kojima bi žig bio deskriptivan. OHIM nadalje tvrdi da je postupak pretvaranja predviđen u Uredbi br. 207/2009 za podnositelja prijave samo fakultativan, tako da se prigovor koji se odnosi na nemogućnost utvrđenja teritorijalnog dosega odbijanja u svrhu eventualnog zahtjeva za pretvaranjem odnosi isključivo na jednu buduću i neizvjesnu pravnu situaciju. Tužitelj se, međutim, ne može pozivati na buduće i neizvjesne situacije kako bi opravdao svoj interes da zatraži poništavanje pobijanog akta.
            50. Budući da je, na prvom mjestu, riječ o argumentima koji se odnose na nepoštivanje prakse OHIM‑ovog odlučivanja, valja podsjetiti da je potonji obvezan izvršavati svoje ovlasti u skladu s općim načelima prava Unije. Imajući u vidu načelo jednakog postupanja i pravo na dobru upravu, OHIM mora uzeti u obzir odluke donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način. Primjena tih načela treba, međutim, biti u skladu s načelom zakonitosti. Na taj se način osoba koja podnosi prijavu za registraciju nekog znaka kao žiga ne bi mogla pozvati u svoju korist na možebitnu nezakonitost koja je počinjena u prilog drugoga kako bi ishodila istovjetnu odluku. Uostalom, iz razloga pravne sigurnosti i, točnije, dobre uprave ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito ne bi li se izbjegla nevaljana registracija žigova. Stoga takvo ispitavanje treba provoditi u svakom konkretnom slučaju. Naime, registracija znaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima primjenjivim u okviru činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja koji služe tomu da se provjeri sadrži li predmetni znak razlog za odbijanje (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 8. studenoga 2012., Hartmannprotiv OHIM‑a (Nutriskin Protection Complex), T‑415/11, neobjavljena u Zborniku, točku 36., i navedenu sudsku praksu).
            51. U predmetnom slučaju, žalbeno vijeće je na osnovi cjelovitog ispitivanja i uzevši u obzir predodžbu relevantne javnosti zaključilo da u suvremenom grčkom jeziku žig za koji je podnesena prijava za registraciju predstavlja očiglednu oznaku vrste i kakvoće proizvoda navedenih u prijavi za registraciju. Kao što proizlazi iz točaka 40. do 46. ove presude, ova tvrdnja je dovoljna sama za sebe da se utvrdi kako se registracija verbalnog znaka NEO kao žiga Zajednice, što se tiče predmetnih proizvoda, sukobljava s apsolutnim razlozima za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009. Iz toga slijedi da je, suprotno od navoda tužitelja, prijava za registraciju verbalnog znaka NEO kao žiga Zajednice za proizvode navedene u prijavi bila ocijenjena u skladu sa sudskom praksom i na temelju pravilnog tumačenja i primjene članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
            52. Prema tome, s obzirom na to da se zakonitost pobijane odluke u vezi s prikladnošću znaka NEO da bude registriran kao žig Zajednice za predmetne proizvode utvrđuje neposredno na temelju članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009, iz sudske prakse navedene u točki 50. ove presude proizlazi se ta zakonitost ne može dovesti u pitanje samo na temelju činjenice da žalbeno vijeće u predmetnom slučaju nije slijedilo praksu OHIM‑ovog odlučivanja.
            53. Budući da je, na drugom mjestu, riječ o argumentima koji se odnose na nepoštivanje prakse nacionalnih ureda država članica u vezi s registracijom, valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da registracije koje su već izvršene u državama članicama nisu ništa drugo nego elementi koji se samo mogu uzeti u obzir, a da pritom nisu odlučujući, u svrhu registracije žiga Zajednice (vidjeti presudu Općeg suda od 22. svibnja 2012., Asaprotiv OHIM‑a – Merck (FEMIFERAL), T‑110/11, neobjavljena u Zborniku, točku 52., i navedenu sudsku praksu). Naime, s obzirom na to da je uređenje žigova unutar Zajednice autonoman sustav, OHIM i, ako je potrebno, sudac Unije, nisu vezani odlukom donesenom na razini države članice kojom se tom istom znaku priznaje prikladnost da bude registriran kao nacionalni žig (vidjeti presudu Općeg suda od 9. srpnja 2008., Reberprotiv OHIM‑a – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Zb., str. II‑1927., točku 45., i navedenu sudsku praksu).
            54. Budući da se u predmetnom slučaju zakonitost pobijane odluke u vezi s prikladnošću znaka iz prijave da bude registriran kao žig Zajednice za predmetne proizvode utvrđuje neposredno na temelju članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti točku 51. ove presude), ona se ne može dovoditi u pitanje samo na temelju činjenice da žalbeno vijeće nije slijedilo praksu odlučivanja pojedinih nacionalnih ureda država članica.
            55. Budući da je, na posljednjem mjestu, riječ o prigovoru koji se odnosi na nepoštivanje članka 75. Uredbe br. 207/2009 zato što je argumentacija žalbenog vijeća suviše nejasna, tužitelj u suštini prigovara žalbenom vijeću činjenicu da je potvrdilo, na općenit način, da prefiks „neo“ znači „nov“ na „barem šest jezika Unije“. Prema mišljenju tužitelja, ova tvrdnja ne omogućuje mu da donese odluku u pogledu država članica u kojima bi se moglo zahtijevati pretvaranje njegove prijave za registraciju žiga Zajednice u nacionalnu prijavu na temelju članka 112. i sljedećih članaka Uredbe br. 207/2009. S obzirom na to da bi tužitelj mogao tražiti pretvaranje u nacionalnu prijavu samo u državama članicama u kojima se ne primjenjuje OHIM‑ov razlog za odbijanje prijave, bila bi nužna detaljna analiza pravne situacije u različitim državama članicama. Tužitelj drži da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 75. Uredbe br. 207/2009 time što mu nije pružilo takvu detaljnu analizu.
            56. U skladu s člankom 112. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, nema mjesta pretvaranju prijave žiga Zajednice ili žiga Zajednice u nacionalnu prijavu žiga radi zaštite u državi članici u kojoj su prema odluci OHIM‑a prijava ili žig Zajednice odbijeni, povučeni ili se smatraju povučenima.
            57. Ipak valja podsjetiti da ova odredba nameće isključivo OHIM‑u dužnost poštivanja sadržaja jedne takve odluke nakon što je donesena. Suprotno tome, ova odredba ne derogira članak 7. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, koji predviđa da su apsolutni razlozi za odbijanje navedeni u stavku 1. spomenute odredbe primjenjivi čak i u slučaju da postoje samo u jednom dijelu Unije. Dakle, tumačenje članka 112. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 207/2009, prema kojem je žalbeno vijeće, odlučujući o žalbi protiv odluke ispitivača kojom odbija prijavu za registraciju zbog deskriptivnog i nerazlikovnog karaktera prijavljenog žiga u smislu članka 7. stavka l. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009, obvezno pristupiti detaljnoj analizi razlikovnog karaktera znaka u svim državama članicama, čak i kada je očito da on, s obzirom na predodžbu javnosti i za proizvode ili usluge navedene u prijavi za registraciju, ima deskriptivni karakter na jeziku neke države članice, bilo bi suprotno sadržaju pravila predviđenog u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 207/2009.
            58. Iz navedenog proizlazi da je nedopuštena pretpostavka prema kojoj članak 112. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 207/2009 u svezi s člankom 75. spomenute Uredbe također ima za cilj nametnuti žalbenom vijeću da, prilikom odlučivanja o žalbi protiv odluke ispitivača kojom se odbija prijava za registraciju zbog deskriptivnog i nerazlikovnog karaktera prijavljenog žiga u jednom dijelu Unije u smislu članka 7. stavka l. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009, pristupi detaljnoj analizi razlikovnog karaktera znaka za usluge ili proizvode navedene u prijavi u svim državama članicama.
            59. Prema tome, treći tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            Četvrti tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 76. Uredbe br. 207/2009
            60. Četvrtim tužbenim razlogom tužitelj ističe da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 76. Uredbe br. 207/2009 time što nije uspjelo dokazati da je korištenje oznake „neo“, promatrane odvojeno, u gospodarskom prometu, osobito u području predmetne djelatnosti, kao i na barem šest europskih jezika, generičko, pohvalno i promidžbeno. Prema mišljenju tužitelja, žalbeno vijeće se oslonilo na općenite i neutemeljene tvrdnje, ne ispitavši činjenice predmetnog slučaja.
            61. OHIM osporava argumente tužitelja.
            62. Iako je točno da je na temelju članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 OHIM po službenoj dužnosti obvezan ispitati relevantne činjenice koje bi mogle dovesti do primjene nekog od apsolutnih razloga za odbijanje predviđenih u članku 7. stavku 1. iste uredbe, valja podsjetiti da je još manje sporno da je, u mjeri u kojoj se tužitelj poziva na razlikovni karakter prijavljenog žiga, protivno OHIM‑ovoj analizi, na tužitelju da podnese konkretne i utemeljene pokazatelje o razlikovnom karakteru prijavljenog žiga, bilo da mu je svojstven ili je stečen uporabom (presuda Suda od 25. listopada 2007., Develey protiv OHIM‑a, C‑238/06 P, Zb., str. I‑9375., točke 49. i 50.).
            63. U predmetnom slučaju žalbeno vijeće je svoj zaključak o deskriptivnom i nerazlikovnom karakteru žiga za koji je podnesena prijava za registraciju utemeljilo osobito na utvrđenju da riječ „neo“ ima vlastito značenje u suvremenom grčkom i znači „nov“ na tom jeziku, na način da bi relevantna javnost iz znaka NEO na suvremenom grčkom u pogledu proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju mogla izvesti zaključak da se spomenuti znak odnosi na ne što novo, moderno i sukladno s posljednjim tehnološkim dostignućima.
            64. Kao što je istaknuto u točki 35. i sljedećim točkama ove presude, taj zaključak o deskriptivnom i nerazlikovnom karakteru žiga za koji je podnesena prijava za registraciju u jednom dijelu Unije dovoljan je razlog za odbijanje registracije na temelju članka 7. stavka l. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
            65. Osim toga, valja zaključiti da tužitelj nije dostavio konkretne i utemeljene pokazatelje o tome da bi znak NEO mogao imati razlikovni i nedeskriptivni karakter u predodžbi relevantne javnosti na suvremenom grčkom u pogledu proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju.
            66. Prema tome, argumenti koji se odnose na povredu načela ispitivanja činjenica po službenoj dužnosti na temelju članka 76. Uredbe br. 207/2009 ne mogu biti prihvaćeni. Stoga treba odbiti četvrti tužbeni razlog.
            67. Budući da je prvi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 64. stavka 1. i članka 59. Uredbe br. 207/2009 osnovan, valja poništiti pobijanu odluku u mjeri u kojoj je žig za koji je podnesena prijava za registraciju bio proglašen deskriptivnim i lišenim razlikovnog karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009, u pogledu usluga iz razreda 39 za koje je ispitivač odobrio registraciju. S obzirom na to da drugi tužbeni razlozi nisu osnovani, u preostalom dijelu valja odbiti tužbu.
            Troškovi
            68. U skladu s člankom 87. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, Opći sud ima pravo podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove ukoliko stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima. U predmetnom slučaju, s obzirom na to da je zahtjev tužitelja prihvaćen samo u odnosu na usluge za koje je ispitivač odobrio registraciju, valja odlučiti da svaka stranka snosi svoje troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (treće vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Odluka prvog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 23. veljače 2012. (predmet R 1387/2011‑1) poništava se u pogledu usluga iz razreda 39 Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena.
            2. Tužba se u preostalom dijelu odbija.
            3. Svaka će stranka snositi svoje troškove.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. ožujka 1990. # Milk Marketing Board of England and Wales protiv Cricket St. Thomas Estate. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Ujedinjena Kraljevina. # Poljoprivreda. # Predmet C-372/88.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 30. travnja 2014.#Nutricia NV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Kombinirana nomenklatura – Tarifni brojevi – Lijekovi u smislu tarifnog broja 3004 – Pojam – Prehrambeni pripravci samo za enteralnu primjenu pod liječničkim nadzorom kod osoba koje su podvrgnute liječenju – Pića u smislu podbroja 2202 – Pojam – Tekući prehrambeni proizvodi za enteralnu primjenu, a ne za piće.#Predmet C‑267/13.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      30. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Kombinirana nomenklatura — Tarifni brojevi — Lijekovi u smislu tarifnog broja 3004 — Pojam — Prehrambeni pripravci samo za enteralnu primjenu pod liječničkim nadzorom kod osoba koje su podvrgnute liječenju — Pića u smislu podbroja 2202 — Pojam — Tekući prehrambeni proizvodi za enteralnu primjenu, a ne za piće“
      U predmetu C‑267/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 19. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 15. svibnja 2013., u postupku

         Nutricia NV

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet, predsjednik vijeća, S. Rodin (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Nutricia NV, B. Boersma, adviseur,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, H. Kranenborg i B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje pojmova „lijekova“ i „pića“ u smislu kombinirane nomenklature, koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1549/2006 od 17. listopada 2006. (SL L 301, str. 1., u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Nutricije NV (u daljnjem tekstu: Nutricia) i Staatssecretaris van Financiën (državni tajnik za financije) glede obvezujućih tarifnih informacija (u daljnjem tekstu: OTI) koje se odnose na razvrstavanje proizvoda namijenjenih enteralnom hranjenju bolesnika.

         Pravni okvir

               3

               Tarifni broj 2106 KN‑a glasi kako slijedi:
               „2106 – Prehrambeni proizvodi što nisu spomenuti ni uključeni na drugom mjestu“. [neslužbeni prijevod]

               4

               Tarifni broj 2202 i podbrojevi 2202 10 00, 2202 90 i 2202 90 10 KN‑a glase kako slijedi:
               „2202 – Vode, uključujući mineralne vode i gazirane vode, s dodanim šećerom ili drugim sladilima ili aromatizirane, te ostala bezalkoholna pića, osim sokova voća ili povrća iz tarifnog broja 2009
               2202 10 00 – Vode, uključujući mineralne vode i gazirane vode, s dodanim šećerom ili drugim sladilima ili aromatizirane
               2202 90 – ostalo
               2202 90 10 – – što ne sadrže proizvode iz tarifnih brojeva 0401 do 0404 ili masti dobivene od proizvoda iz tarifnih brojeva 0401 do 0404

                        – – ostale, s masenim udjelom masti, dobivene od proizvoda iz tarifnih brojeva 0401 do 0404“. [neslužbeni prijevod]

               5

               U poglavlju 22., koje se nalazi u drugom dijelu KN‑a, pod naslovom „Pića, alkoholi i ocat“, u napomeni 1. propisano je:
               „Ovo poglavlje ne obuhvaća:
               [...]

                        e)

                        lijekove iz tarifnih brojeva 3003 ili 3004“. [neslužbeni prijevod]

               6

               Uredba Komisije (EEZ) br. 184/89 od 25. siječnja 1989. o razvrstavanju određene robe u kombiniranu nomenklaturu (SL L 23, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 8.) robu koja se nalazi pod podbrojem 2202 90 10 opisuje tako da obuhvaća sljedeće proizvode:
               „Tekući pripravak koji sadrži natrijeve i kalcijeve kazeinate, sojine bjelančevine, sojin lecitin, kukuruzno ulje, sojino ulje, trigliceride srednje dugog lanca, maltodekstrine, minerale, vitamine i vodu, koji je također primjeren za davanje putem sonde“.

               7

               Tarifni brojevi 3004, 3004 50 i 3004 50 10 KN‑a glase kako slijedi:
               „3004 ‐ Lijekovi (osim proizvoda iz tarifnih brojeva 3002, 3005 ili 3006) što se sastoje od pomiješanih ili nepomiješanih proizvoda za terapijsku ili profilaktičnu uporabu, pripremljeni u odmjerene doze (uključujući i one u oblicima za transdermalni sustav primjene) ili u oblike ili pakiranja za pojedinačnu prodaju:
               […]
               3004 50 ‐ ostali lijekovi što sadrže vitamine ili druge proizvode iz tarifnog broja 2936
               3004 50 10 ‐ pripremljeni u oblike ili pakiranja za pojedinačnu prodaju“. [neslužbeni prijevod]

               8

               U drugom dijelu KN‑a, u poglavlju 30., pod naslovom „Farmaceutski proizvodi“, u napomeni 1. određeno je:
               „Ovo poglavlje ne obuhvaća:

                        a)

                        prehrambene proizvode i pića (kao što su dijetetski, za dijabetičare ili za jačanje, prehrambene dodatke, tonična pića i mineralne vode), osim hranjivih pripravaka za intravensku primjenu […]“. [neslužbeni prijevod]

               9

               Napomena 1. tog poglavlja 30. određuje:
               „U tarifni se broj 3004 razvrstava biljne medicinske pripravke na temelju sljedećih aktivnih tvari: vitamina, minerala, esencijalnih aminokiselina ili masnih kiselina, u pakiranjima pripremljenim za pojedinačnu prodaju. Ove se pripravke razvrstava u tarifni broj 3004 ako imaju na naljepnici, pakiranju ili na popratnoj uputi o uporabi navedene sljedeće podatke:

                        a)

                        bolesti, slabosti ili njihove simptome zbog kojih se proizvod primjenjuje;

                        b)

                        koncentraciju aktivne tvari ili aktivnih tvari što ih sadrži;

                        c)

                        doziranje; i

                        d)

                        način primjene.

                  U ovaj se tarifni broj razvrstava i homeopatske pripravke za medicinsku uporabu kada oni udovoljavaju prije spomenutim uvjetima iz točaka (a), (c) i (d).
               U slučaju pripravaka na temelju vitamina, minerala, esencijalnih aminokiselina ili masnih kiselina, razina jedne od tih tvari u preporučenoj dnevnoj dozi što je navedena na naljepnici mora biti znatno viša od one preporučene dnevne količine što je samo za održavanje općeg zdravlja ili dobrog osjećanja.“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Nutricia je 10. svibnja 2007. od inspektora nadležne porezne uprave (u daljnjem tekstu: inspektor) zatražila izdavanje pet OTI‑ja za pet različitih vrsta proizvoda namijenjenih hranjenju bolesnika putem sonde (u daljnjem tekstu: proizvodi u pitanju). U svojem zahtjevu ona je predložila da se razvrstaju pod podbroj 3004 50 10 KN‑a.

               11

               Inspektor je 28. kolovoza 2007. Nutriciji izdao tražene OTI‑je u kojima su predmetni proizvodi razvrstani pod podbroj 2202 90 10 KN‑a. U tim OTI‑jima opis spomenutih proizvoda je sljedeći:
               „Svijetlosmeđi tekući pripravak za hranjenje putem sonde u dijetetskom liječenju pothranjenosti povezane s bolešću koji se – u skladu s naputkom – daje pacijentima samo uz liječnički nadzor.
               Tekući pripravak, među ostalim, sadrži proteine, vitamine, ugljikohidrate, masti, prehrambena vlakna i minerale.
               Tekući pripravak ne sadrži mliječne masti i maseni udio saharoze (uključujući invertni šećer ili izoglukozu izraženu kao saharoza) je < 0,1%.
               Tekući pripravak pripremljen je za pojedinačnu prodaju, sadrži višejezičnu uputu o uporabi i pakiran je u 500-mililitarske plastične vrećice s posebnim priključkom za sondu.“

               12

               Kako bi obrazložio to razvrstavanje, inspektor je naznačio da je ono „određeno odredbama općih pravila za tumačenje [KN‑a] 1. i 6., pravne napomene 1. točke a) poglavlja 30. kao i tekstom oznaka KN 2202, 2202 90 i 2202 90 10 (vidjeti presudu Suda [Krings, C‑130/02, EU:C:2004:122]). Uredba (EEZ) br. 184/89 [...]. Laboratorijsko izvješće od 15. kolovoza 2007. […].“

               13

               Budući da je nakon pritužbe Nutricije inspektor potvrdio OTI, ona je podnijela tužbu Rechtbank te Haarlem (sud u Haarlemu), koji je presudom od 2. lipnja 2009. tužbu proglasio neosnovanom. Nutricia je podnijela žalbu pred Gerechtshof te Amsterdam (viši sud u Amsterdamu), koji je spomenutu presudu potvrdio svojom presudom od 28. travnja 2011. Naposljetku, Nutricia je protiv te presude podnijela žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da, kako bi se neki proizvod mogao razvrstati pod tarifni broj 3004, sudska praksa Suda navodi da je od odlučujuće važnosti to da taj proizvod ima terapijsku ili profilaktičnu svrhu te da su mu učinci usmjereni na točno određene funkcije ljudskog organizma ili su prikladni za primjenu u sprečavanju ili liječenju bolesti ili slabosti. Budući da proizvodi u pitanju imaju učinke na liječenje i sprečavanje pothranjenosti koja je posljedica bolesti, slijedi da se ne mogu razvrstati pod taj broj. Ipak, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje glede tog zaključka.

               15

               Tako je spomenuti sud, osobito, ustvrdio da proizvodi u pitanju nisu namijenjeni piću, zbog čega ih se ne može razvrstati pod broj 2202. Osim toga, ti su proizvodi isključivo namijenjeni za davanje osobama koje se liječe zbog bolesti ili slabosti i kojima se oni pružaju u okviru u liječenja bolesti ili slabosti putem želučane sonde. On naglašava da iz sudske prakse Suda proizlazi da „davanje umjetnim putem“ proizvoda koji su zbog svoje objektivne svrhe po naravi namijenjeni medicinskoj uporabi navodi na to da ih treba razvrstati pod broj 3004.

               16

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden, s obzirom na to da je imao dvojbe u pogledu ispravnog tumačenja KN‑a, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li pojam „lijeka“ u smislu broja 3004 KN‑a tumačiti na način da obuhvaća i prehrambene proizvode, poput [proizvoda u pitanju], koji se daju isključivo pod liječničkim nadzorom i enteralno (putem želučane sonde) osobama koje se liječe zbog bolesti ili slabosti i kojima se u okviru liječenja te bolesti ili slabosti ti proizvodi daju s ciljem liječenja pothranjenosti ili njezina sprečavanja?

                        2)

                        Treba li pojam „pića“ u smislu broja 2202 KN‑a tumačiti na način da obuhvaća tekuće prehrambene proizvode, poput predmetnih proizvoda, koji nisu namijenjeni piću, nego enteralnoj primjeni (putem želučane sonde)?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               17

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li tarifni broj 3004 KN‑a tumačiti tako da pojam „lijekova“ u smislu tog broja obuhvaća prehrambene pripravke isključivo za davanje, pod liječničkim nadzorom i enteralno, osobama kojima se pruža zdravstvena skrb, kada u okviru liječenja bolesti ili slabosti kojima su one pogođene takva primjena ima za cilj sprečavanje ili liječenje pothranjenosti tih osoba.

               18

               Za odgovor na to pitanje valja podsjetiti da broj 3004 KN‑a obuhvaća „[l]ijekove [...] što se sastoje od pomiješanih ili nepomiješanih proizvoda za terapijsku ili profilaktičnu uporabu, pripremljeni u odmjerene doze [...] ili u oblike ili pakiranja za pojedinačnu prodaju“.

               19

               Najprije je važno ustanoviti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora, odlučujući kriterij za razvrstavanje proizvoda u carinsku tarifu u načelu treba tražiti u njihovim objektivnim karakteristikama i svojstvima, kako su određeni u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama njegova odsjeka ili poglavlja [vidjeti, osobito, presude Thyssen Haniel Logistic, C‑459/93, EU:C:1995:160, t. 8. i navedenu sudsku praksu kao i TNT Freight Management (Amsterdam), C‑291/11, EU:C:2012:459, t. 30.].

               20

               U tom pogledu Sud je već u više navrata bio pozvan odgovoriti na pitanja koja se odnose na tumačenje pojma „lijekova“ u pogledu razvrstavanja robe u KN. Na temelju ustaljene sudske prakse, za razvrstavanje proizvoda u njegovo poglavlje 30. valja provjeriti imaju li oni jasno određenu terapijsku ili profilaktičnu svrhu, jesu li im učinci usmjereni na točno određene funkcije ljudskog organizma ili još jesu li prikladni za primjenu u sprečavanju ili liječenju bolesti ili slabosti. Čak i ako predmetni proizvod nema vlastiti terapijski učinak, ali nalazi primjenu u sprečavanju ili liječenju bolesti ili slabosti, treba ga, ako je posebno namijenjen toj uporabi, smatrati pripremljenim za terapijsku uporabu [vidjeti, osobito, gore navedenu presudu TNT Freight Management (Amsterdam), EU:C:2012:459, t. 40. i 42.].

               21

               Iz sudske prakse navedene u dvjema prethodnim točkama proizlazi da namjena proizvoda može predstavljati objektivan kriterij za razvrstavanje ako je ona inherentna tom proizvodu, a inherentnost se mora moći ocijeniti s obzirom na objektivne karakteristike i svojstva proizvoda (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Krings, EU:C:2004:122, t. 30. i navedenu sudsku praksu). Prema sudskoj praksi Suda, proizvod koji je zbog svojih objektivnih karakteristika i svojstava po naravi namijenjen medicinskoj uporabi može se razvrstati u poglavlje 30. KN‑a [vidjeti gore navedene presude Thyssen Haniel Logistic, EU:C:1995:160, t. 14. i TNT Freight Management (Amsterdam), EU:C:2012:459, t. 41.].

               22

               Potrebno je dodati da je Sud već presudio, temeljeći se na istom tekstu broja 3004, da činjenica da su proizvodi pripremljeni u odmjerene doze ili u oblike ili pakiranja za pojedinačnu prodaju predstavlja uvjet za primjenu te odredbe (vidjeti rješenje Juers Pharma, C‑40/06, EU:C:2007:2, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Također je važno podsjetiti da priznavanje ili nepriznavanje bolesti u aktu Unije, koji nije akt koji se poziva na razvrstavanje u KN, nije odlučujuće za razvrstavanje proizvoda pod njezin broj 3004 (vidjeti, u tom smislu, rješenje SmithKline Beecham, C‑206/03, EU:C:2005:31, t. 44.).

               24

               U glavnom postupku iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se proizvode u pitanju koristi za hranjenje sondom u liječenju pothranjenosti povezane s bolestima ili slabostima i da se pacijentima mogu davati samo pod liječničkim nadzorom i enteralno. Iz toga slijedi da su takvi proizvodi namijenjeni uporabi u okviru sprečavanja ili liječenja bolesti ili slabosti i da su po naravi namijenjeni medicinskoj uporabi.

               25

               Također je važno naglasiti da tarifni broj 3004 jasno određuje da obuhvaća biljne medicinske pripravke na temelju aktivnih tvari (vitamina, minerala, esencijalnih aminokiselina ili masnih kiselina) u pakiranjima pripremljenima za pojedinačnu prodaju, koji se moraju razvrstati pod taj broj ako naljepnica ili pakiranje ima navedene određene podatke o predmetnom proizvodu.

               26

               Točno je da je napomena 1. točka a) poglavlja 30. KN‑a, koja iz tog poglavlja isključuje pripravke i prehrambene dodatke, kao i pića osim hranjivih pripravaka za intravensku primjenu, prikladno sredstvo za tumačenje KN‑a. U tom pogledu Sud je već u više navrata presudio da se, kako napomene koje prethode poglavljima zajedničke carinske tarife tako i objašnjenja nomenklature harmoniziranog sustava nazivlja i brojčanog označivanja koji je razradilo Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija, mogu smatrati prikladnim sredstvom za tumačenje tog broja (vidjeti presude, Neckermann Versand, C‑395/93, EU:C:1994:318, t. 5.; Société Pardo & Fils i Camicas, C‑59/94 et C‑64/94, EU:C:1995:326, t. 10. kao i Wiener SI, C‑338/95, EU:C:1997:552, t. 11.).

               27

               No važno je naglasiti da napomene s objašnjenjem, koje je u pogledu harmoniziranog sustava razradila Svjetska carinska organizacija i, u pogledu KN‑a, Europska komisija, imaju interpretativni karakter i nemaju obvezujuću pravnu snagu (vidjeti, osobito, presude, DFDS, C‑396/02, EU:C:2004:536, t. 28.; Kawasaki Motors Europe, C‑15/05, EU:C:2006:259, t. 37. i navedenu sudsku praksu; kao i JVC France, C‑312/07, EU:C:2008:324, t. 37.).

               28

               U tom pogledu valja ustvrditi da iz samog teksta napomene 1. točke a), koja se nalazi u poglavlju 30. KN‑a, proizlazi da su iz nje isključeni dijetetski prehrambeni proizvodi i pića, osim hranjivih pripravaka za intravensku primjenu, koji se, iako nisu dio svakodnevne prehrane, ipak koriste isključivo za prehrambene svrhe.

               29

               U predmetnom slučaju valja naglasiti da, prema opisu suda koji je uputio zahtjev, proizvodi u pitanju u glavnom postupku sadrže aktivne tvari, namijenjeni su pojedinačnoj prodaji, sadrže višejezičnu uputu o uporabi i pakirani su u plastične vrećice koje sadrže 500 mililitara proizvoda s posebnim priključkom za sondu.

               30

               Osim toga, imajući u vidu objektivna svojstva proizvoda u pitanju u glavnom postupku, osobito njihovu pojedinačnu prodaju, njihovu uporabu u medicinskoj sredini kao i činjenicu da je njihova namjena davanje pacijentima putem želučane sonde i pod liječničkim nadzorom u svrhe sprečavanja i liječenja pothranjenosti povezane s bolešću ili slabošću, valja zaključiti da su ti proizvodi pripremljeni u terapijske i profilaktične svrhe u smislu tarifnog broja 3004.

               31

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da tarifni broj 3004 KN‑a treba tumačiti na način da pojam „lijekova“ u smislu tog broja obuhvaća prehrambene pripravke koji su namijenjeni isključivo za davanje, pod liječničkim nadzorom i enteralno (putem želučane sonde), osobama kojima se pruža medicinska skrb, kada u okviru liječenja bolesti ili slabosti kojima su te osobe pogođene takva primjena ima za cilj sprečavanje ili liječenje pothranjenosti tih osoba.

         Drugo pitanje

               32

               Uzimajući u obzir odgovor dan na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Tarifni broj 3004 kombinirane nomenklature, koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1549/2006 od 17. listopada 2006., treba tumačiti u smislu da pojam „lijekovi“ u smislu tog broja obuhvaća prehrambene pripravke koji su namijenjeni isključivo za davanje, pod liječničkim nadzorom i enteralno (putem želučane sonde), osobama kojima se pruža medicinska skrb, kada u okviru liječenja bolesti ili slabosti kojima su te osobe pogođene takva primjena ima za cilj sprečavanje ili liječenje pothranjenosti tih osoba.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. prosinca 2011.#Banca Antoniana Popolare Veneta SpA protiv Ministero dell'Economia e delle Finanze i Agenzia delle Entrate.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija.#PDV.#Predmet C-427/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) 14. veljače 2012.#Flachglas Torgau GmbH protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesverwaltungsgericht.#Predmet C-204/09.