Presuda Suda (sedmo vijeće) od 16. lipnja 2011.#Marija Omejc protiv Republika Slovenija.#Zahtjev za prethodnu odluku: Upravno sodišče Republike Slovenije - Slovenija.#Predmet C-536/09.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. veljače 2015.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Direktiva 2013/51/Euratom – Izbor pravne osnove – Ugovor o EZAE‑u – Članci 31. i 32. AE‑a – Ugovor o FEU‑u – Članak 192. stavak 1. UFEU‑a – Zaštita ljudskog zdravlja – Radioaktivne tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju – Pravna sigurnost – Lojalna suradnja među institucijama.#Predmet C-48/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      12. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Direktiva 2013/51/Euratom — Izbor pravne osnove — Ugovor o EZAE‑u — Članci 31. i 32. AE‑a — Ugovor o FEU‑u — Članak 192. stavak 1. UFEU‑a — Zaštita ljudskog zdravlja — Radioaktivne tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju — Pravna sigurnost — Lojalna suradnja među institucijama“
      U predmetu C‑48/14,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a i članka 106.a, stavka 1. AE‑a, podnesene 30. siječnja 2014.,

         Europski parlament, koji zastupaju L. Visaggio i J. Rodrigues, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju O. Segnana i R. Liudvinaviciute‑Cordeiro, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik,
      koje podupire:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek i E. Ruffer, u svojstvu agenata,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues i D. Colas kao i N. Rouam, u svojstvu agenata,

         Europska komisija, koju zastupaju P. Van Nuffel i M. Patakia, u svojstvu agenata,
      intervenijenti,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europski parlament zahtijeva poništenje Direktive Vijeća 2013/51/Euratom od 22. listopada 2013. o utvrđivanju zahtjeva za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju (SL L 296, str. 12., u daljnjem tekstu: pobijana direktiva).

         Pravni okvir

         Ugovor o EZAE‑u

               2

               Članci 30. do 32. AE‑a, koji u glavi drugoj Ugovora o EZAE‑u čine dio Poglavlja III. naslovljenog „Zaštita zdravlja“, određuju:

                  „Članak 30.

               U Zajednici se utvrđuju osnovni standardi za zaštitu zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućih zračenja.
               Izraz ,osnovni standardi' znači:

                        (a)

                        najviše dopuštene doze koje jamče odgovarajuću sigurnost,

                        (b)

                        najviše dopuštene razine izloženosti i zagađenja,

                        (c)

                        temeljna načela koja uređuju zdravstveni nadzor radnika.

                  Članak 31.

               Komisija izrađuje osnovne standarde nakon pribavljanja mišljenja skupine osoba koje iz redova znanstvenih stručnjaka u državama članicama, posebice stručnjaka za javno zdravstvo, imenuje Znanstveni i tehnički odbor. Komisija o tim osnovnim standardima pribavlja mišljenje Gospodarskog i socijalnog odbora.
               Vijeće uspostavlja osnovne standarde nakon savjetovanja sa Skupštinom i na prijedlog Komisije koja mu prosljeđuje mišljenja dobivena od navedenih Odbora; Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom.

                  Članak 32.

               Na zahtjev Komisije ili države članice osnovni se standardi mogu izmijeniti ili dopuniti u skladu s postupkom utvrđenim u članku 31.
               Komisija ispituje svaki zahtjev koji podnese država članica.“ [neslužbeni prijevod]

               3

               U skladu s člankom 106.a stavkom 3. AE‑a, „odredbe Ugovora [EU] i Ugovora [FEU] ne odstupaju od odredaba ovog Ugovora“. [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 98/83/EZ

               4

               Direktiva Vijeća 98/83/EZ od 3. studenoga 1998. o kvaliteti vode namijenjene za ljudsku potrošnju (SL L 330, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 51.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 596/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. (SL L 188, str. 14., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 185., u daljnjem tekstu: Direktiva 98/83) u članku 1. određuje:
               „1.   Ova se Direktiva odnosi na kvalitetu vode namijenjene za ljudsku potrošnju.
               2.   Cilj je ove Direktive zaštita zdravlja ljudi od negativnih učinaka bilo kakvog zagađenja vode namijenjene za ljudsku potrošnju osiguravanjem njezine zdravstvene ispravnosti i čistoće.“

               5

               Članak 5. Direktive 98/93 naslovljen „Standardi kvalitete“ u stavcima 1. i 2. glasi:
               „1.   Države članice utvrđuju vrijednosti koje se primjenjuju na vodu namijenjenu za ljudsku potrošnju za parametre određene u Prilogu I.
               2.   Vrijednosti određene u skladu sa stavkom 1. ne smiju biti blaže od vrijednosti određenih u Prilogu I. Kada je riječ o parametrima određenima u Prilogu I., dijelu C, vrijednosti se moraju odrediti samo za potrebe praćenja stanja te za ispunjavanje obveza određenih u članku 8.“

               6

               Dio C Priloga I. Direktivi 98/83 naslovljen „Indikatorski parametri“ propisuje:
               „[…]
               Radioaktivnost

                           Parametar:

                           Vrijednost parametra

                           Jedinica

                           Napomene

                           Tricij

                           100

                           Bq/l

                           Napomene 8. i 10.

                           Ukupna indikativna doza

                           0,10

                           mSv/godina

                           Napomene 9. i 10.

                     [...]

                  Napomena 8: Učestalost praćenja utvrdit će se kasnije u dodatku II.

                  Napomena 9: Isključujući tricij, kalij-40, radon i produkte raspada radona; učestalost praćenja, metode praćenja i najpogodnije lokacije za točke praćenja utvrdit će se kasnije u Prilogu II.

                  Napomena 10:1. Komisija usvaja mjere propisane napomenom 8. o učestalosti praćenja i napomenom 9. o učestalosti praćenja, metodama praćenja i najznačajnijim lokacijama točaka praćenja iz Priloga II. Te mjere, namijenjene izmjeni elemenata ove Direktive koji nisu ključni, usvajaju se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 12. stavka 3.
               Pri donošenju tih mjera Komisija između ostalog uzima u obzir relevantne odredbe postojećeg zakonodavstva ili odgovarajuće programe praćenja, uključujući rezultate praćenja koji iz njih proizlaze.
               […]“

         Pobijana direktiva

               7

               Budući da se Prijedlog COM (2012) 147 final Komisije od 28. ožujka 2012. o utvrđivanju zahtjeva za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju temeljio na člancima 31. i 32. AE‑a, Parlament je zakonodavnom rezolucijom od 12. ožujka 2013. odobrio izmjene u vezi sa zamjenom te pravne osnove onom koja proizlazi iz pravne osnove članka 192. stavka 1. UFEU‑a.

               8

               Međutim, Vijeće je odbilo planiranu izmjenu pravne osnove Parlamenta te je 22. listopada 2013. donijelo pobijanu direktivu na temelju članaka 31. i 32. AE‑a.

               9

               Uvodne izjave 1. do 5. pobijane direktive glase:

                        „(1)

                        Konzumacija vode jedan je od načina unošenja radioaktivnih tvari u ljudsko tijelo. U skladu s Direktivom Vijeća 96/29/Euratom [od 13. svibnja 1996. o utvrđivanju osnovnih sigurnosnih normi za zaštitu zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja (SL L 159, 29.6.1996., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 81.)] udio izlaganja za stanovništvo kao cjelinu u djelatnostima koje uključuju opasnosti od ionizirajućeg zračenja mora se održavati na razini toliko niskoj koliko je to razumno moguće postići.

                        (2)

                        S obzirom na značaj koju za ljudsko zdravlje ima kvaliteta vode namijenjena za ljudsku potrošnju, potrebno je, na razini Zajednice, utvrditi standarde kvalitete koji imaju funkciju indikatora i osigurati praćenje usklađenosti s tim standardima.

                        (3)

                        Direktiva Vijeća 98/83 […] utvrđuje indikatorske parametre u vezi s radioaktivnim tvarima u Prilogu I. dijelu C te povezane odredbe o praćenju u njezinom Prilogu II. Međutim, ti parametri obuhvaćeni su osnovnim standardima definiranima u članku 30. Ugovora [AE].

                        (4)

                        Zahtjeve za praćenje razina radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju stoga bi trebalo donijeti posebnim zakonodavnim tekstom koji osigurava ujednačenost, koherentnost i cjelovitost zakonodavstva o zaštiti od zračenja u skladu s Ugovorom o [EZAE‑u].

                        (5)

                        S obzirom na to da je Zajednica nadležna za donošenje osnovnih sigurnosnih standarda za zaštitu zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja, odredbe ove Direktive zamjenjuju one iz Direktive 98/83/EZ u pogledu zahtjeva za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju.“

               10

               Članak 1. pobijane direktive određuje:
               „Ovom Direktivom utvrđuju se zahtjevi za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju. Njome se utvrđuju vrijednosti parametara te učestalosti i metode za praćenje radioaktivnih tvari.“

               11

               Članak 2. točka 3. pobijane direktive definira „indikativnu dozu” (u daljnjem tekstu: ID) kao „predviđen[u] efektivn[u] doz[u] za jednu godinu unošenja koja proizlazi iz svih radionuklida čija je prisutnost otkrivena u opskrbi vode namijenjene za ljudsku potrošnju, prirodnog i umjetnog podrijetla, ali s iznimkom tricija, kalija-40, radona i kratkoživućih proizvoda raspada radona“.

               12

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. pobijane direktive, „[d]ržave članice određuju vrijednosti parametara primjenjive za praćenje radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju u skladu s Prilogom I“.

               13

               Prilog I. pobijanoj direktivi naslovljen „Vrijednosti parametara za radon, tricij i ID vode namijenjene za ljudsku potrošnju“ glasi kako slijedi:

                  „

                  Parametar

                  Vrijednost parametara

                  Jedinica

                  Napomene

                  Radon

                  100

                  Bq/l

                  (Napomena 1.)

                  Tricij

                  100

                  Bq/l

                  (Napomena 2.)

                  ID

                  0,10

                  mSv

            Napomena 1.:

               (a)

               Države članice mogu utvrditi razinu za radon za koju je procijenjeno da ne smije biti premašena i ispod koje bi se trebala nastaviti optimizacija zaštite, bez ugrožavanja opskrbe vodom na nacionalnoj ili regionalnoj razini. Razina koju utvrđuje država članica može biti viša od 100 Bq/l, ali mora biti niža od 1000 Bq/l. Kako bi se pojednostavilo nacionalno zakonodavstvo, država članica može odlučiti prilagoditi vrijednost parametara ovoj razini.

               (b)

               Korektivne mjere za zaštitu od zračenja smatraju se opravdanima, bez daljnjeg razmatranja, kada koncentracije radona premašuju 1000 Bq/l.

         Napomena 2.: Povišene razine tricija mogu ukazivati na prisutnost drugih umjetnih radionuklida. Ako koncentracija tricija premašuje svoju vrijednost parametara, potrebna je analiza prisutnosti drugih umjetnih radionuklida.“

               14

               Članak 6. stavci 1. i 2. pobijane direktive propisuju:
               „1.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere da bi osigurale da se praćenje radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju poduzima u skladu sa strategijama i učestalošću praćenja određenima u Prilogu II., radi provjere ispunjavaju li vrijednosti radioaktivnih tvari vrijednosti parametara utvrđene u skladu s člankom 5. stavkom 1.
               […]
               2.   Praćenje koje se provodi u pogledu ID‑a i analitička obilježja djelovanja u skladu su sa zahtjevima određenima u Prilogu III.“

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               15

               Odlukama predsjednika Suda od 14. svibnja, 28. svibnja i 26. lipnja 2014., Francuskoj Republici, Komisiji i Češkoj Republici odobrena je intervencija u potporu zahtjevu Vijeća.

               16

               Parlament od Suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu direktivu i

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               17

               Vijeće, koje podupiru Češka Republika, Francuska Republika i Komisija, zahtijeva od Suda da:

                        —

                        odbije tužbu i

                        —

                        naloži Parlamentu snošenje troškova.

               18

               Vijeće, koje podržavaju Francuska Republika i Komisija, podredno zahtijeva da se u slučaju da Sud usvoji tužbu, održe učinci pobijane direktive sve do stupanja na snagu u razumnome roku novoga propisa koji će je zamijeniti.

         O tužbi

               19

               Parlament ističe tri tužbena zahtjeva u prilog svojoj tužbi. Prvi se odnosi na pogrešan izbor pravne osnove na kojoj se temelji pobijana direktiva, drugi na povredu načela pravne sigurnosti a treći na povredu načela lojalne suradnje među institucijama navedenog u članku 13. stavku 2. UEU‑a.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom izboru pravne osnove na kojoj se temelji pobijana direktiva

      Argumentacija stranaka

               20

               Pozivajući se na uvodne izjave 3. do 5. pobijane direktive, Parlament tvrdi da glavni cilj pobijane direktive odgovara ciljevima politike Europske unije u području okoliša, nabrojanima u članku 191. stavku 1. UFEU‑a, osobito ciljevima zaštite ljudskog zdravlja i razboritog i racionalnog korištenja prirodnih bogatstava. Smatra da se pobijana direktiva stoga trebala temeljiti na članku 192. stavku 1. UFEU‑a (vidjeti presudu Komisija/Parlament i Vijeće, C‑411/06, EU:C:2009:518, t. 45. do 47.).

               21

               Parlament ističe da iz članka 1. Direktive 98/93 proizlazi da se uređenje uspostavljeno potonjom trebalo primjenjivati na sve oblike zagađenja vode namijenjene za ljudsku potrošnju neovisno o izvoru. Stoga smatra da pobijana direktiva razbija ujednačenost uređenja uspostavljenog Direktivom 98/83.

               22

               Prema mišljenju Parlamenta, iz obrazloženja Prijedloga COM (2012) 147 final Komisije proizlazi da je potonja smatrala da određene odredbe Direktive 98/83, to jest one koje se nalaze u dijelu C njezinog Priloga I. i u njezinom Prilogu II., zapravo ulaze u područje primjene članaka 30. do 32. AE‑a. Međutim, Uredba br. 596/2009 unijela je u dio C Priloga I. Direktivi 98/83 napomenu 10. o radioaktivnim tvarima. Uredba br. 596/2009 temeljila se na članku 175. stavku 1. UEZ‑a koji je postao članak 192. stavak 1. UFEU‑a. Ni zakonodavac Unije ni Komisija tom prilikom nisu smatrali potrebnim toj Uredbi kao pravnu osnovu dodati odredbe Ugovora o EZAE‑u.

               23

               U ovom slučaju, umjesto da pristupi izmjeni Direktive 98/83 radi uključivanja odredbi o vrijednostima parametara za radioaktivne tvari kao i odredbe koje se odnose na njihovo praćenje, Vijeće je odobrilo prijedlog koji iskrivljava ujednačeno uređenje uspostavljeno tom direktivom.

               24

               U svojoj replici Parlament također tvrdi da njegova teza ne dovodi u pitanje načelo navedeno u članku 106.a stavku 3. AE‑a. Naime, prema mišljenju Parlamenta, pobijana direktiva trebala je imati svoju pravnu osnovu u članku 192. stavku 1. UFEU‑a jer ona ulazi u zakonski okvir uspostavljen Direktivom 98/83. Smatra da je Vijeće pobijanom direktivom, postupajući na temelju članaka 31. i 32. AE‑a, propisalo nova pravila o posebnom vidu okvira uspostavljenog Direktivom 98/83, to jest zahtjeve za zaštitu u pogledu radioaktivnih tvari prisutnih u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju, te je time djelovalo protiv cilja koji se nastoji postići tom direktivom. Pri određivanju prikladne pravne osnove pobijane direktive trebalo je uzeti u obzir, kao prvo, to da Direktiva 98/83 čini kamen temeljac uređenja zaštite ljudskog zdravlja od negativnih učinaka koji su posljedica svakog zagađenja vode namijenjene za ljudsku potrošnju i, kao drugo, da pobijana direktiva zahvaća upravo u jedan vid uređenja uspostavljenog Direktivom 98/83 (vidjeti presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑656/11, EU:C:2014:97, t. 50., 51., 64. i 66.).

               25

               Vijeće i intervenijenti, nakon što su podsjetili da odredbe Poglavlja III. glave druge Ugovora o EZAE‑u, u koje ulaze članci 31. i 32. AE‑a, treba široko tumačiti kako bi se osigurao njihov koristan učinak (presude Parlament/Vijeće, C‑70/88, EU:C:1991:373, t. 14., C‑70/88, Komisija/Vijeće, C‑29/99, EU:C:2002:734, t. 78. do 80., kao i C‑29/99, ČEZ, C‑115/08, EU:C:2009:660, t. 100. i 112.) odgovaraju da se s obzirom na svrhu i sadržaj pobijane direktive ona valjano temeljila na člancima 31. i 32. AE‑a.

         Ocjena Suda

               26

               Valja podsjetiti da u skladu s člankom 31. AE‑a Vijeće, odlučujući kvalificiranom većinom na prijedlog Komisije i nakon savjetovanja s Parlamentom, uspostavlja osnovne standarde iz članka 30. AE‑a o zaštiti zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja. Članak 32. dodaje da se na zahtjev Komisije ili države članice osnovni standardi mogu izmijeniti u skladu s tim istim postupkom.

               27

               Iako se preambula pobijane direktive poziva na članke 31. i 32. AE‑a, ona ne sadrži izmjenu osnovnih standarda koji su prethodno doneseni na temelju Ugovora o EZAE‑u jer samo članak 31. AE‑a može biti njezina pravna osnova.

               28

               Što se tiče članka 192. stavka 1. UFEU‑a, on propisuje da Parlament i Vijeće odlučuju u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom kada odlučuju o aktivnostima koje Unija poduzima radi ostvarivanja njezinih ciljeva u području okoliša koji među ostalim uključuju zaštitu zdravlja ljudi.

               29

               U vezi s pitanjem može li pobijana direktiva biti valjano donesena na temelju članka 31. AE‑a, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se izbor pravne osnove za neki akt Unije mora temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su svrha i sadržaj tog akta (vidjeti osobito presude Parlament/Vijeće, EU:C:1991:373, t. 9.; Parlament/Vijeće, C–130/10, EU:C:2012:472, t. 42.; Komisija/Vijeće, C‑137/12, EU:C:2013:675, t. 52., kao i Komisija/Parlament i Vijeće, EU:C:2014:298, t. 29.).

               30

               U ovom je pogledu nevažna pravna osnova odabrana za donošenje drugih akata Unije koji imaju, ako je primjenjivo, slična obilježja; pravnu osnovu akta valja odrediti uzimajući u obzir njegov vlastiti cilj i sadržaj (vidjeti presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, EU:C:2014:97, t. 48. i navedenu sudsku praksu). Parlament stoga ne može izvesti nijedan argument iz okolnosti da pobijana direktiva sadrži određene elemente istovjetne onima koji se nalaze u dijelu C Priloga I. Direktivi 98/83, koja se temeljila na članku 130. s stavku 1. Ugovora o EZ‑u, koji je postao članak 192. stavak 1. UFEU‑a.

               31

               U ovom slučaju valja utvrditi da se pobijanom direktivom nastoji, kao što i proizlazi iz njezinoga članka 1., zaštititi zdravlje stanovništva definiranjem zahtjeva u vezi s radioaktivnim tvarima u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju. Uvodne izjave 1. i 2. navedene direktive u tom pogledu pojašnjavaju da je konzumacija vode jedan od načina unošenja radioaktivnih tvari u ljudsko tijelo i da je stoga potrebno utvrditi standarde kvalitete na razini Zajednice koji imaju funkciju indikatora i osigurati praćenje usklađenosti s tim standardima.

               32

               Dakle, svrha koja se nastoji postići pobijanom direktivom odgovara svrsi osnovnih standarda u smislu članka 30. AE‑a, kojim se nastoji osigurati zaštita zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja.

               33

               Što se tiče sadržaja pobijane direktive, potonja utvrđuje zahtjeve za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju. Sadržaj pobijane direktive također odgovara sadržaju osnovnog standarda u smislu članka 30. AE‑a koji, u skladu sa stavkom drugim, točkama (a) i (b) potonje odredbe, u dijelu koji se odnosi na ionizirajuća zračenja, određuje najviše dopuštene doze koje jamče odgovarajuću sigurnost kao i najviše dopuštene razine izloženosti i zagađenja. Dodatno valja podsjetiti da je praćenje radioktivnosti vode izričito obuhvaćeno odredbama Poglavlja III. glave druge Ugovora o EZAE‑u, u koje ulaze članci 30. i 31. AE‑a.

               34

               U vezi s argumentom Parlamenta prema kojem glavni cilj pobijane direktive odgovara ciljevima politike Unije u području okoliša, nabrojanima u članku 191. stavku 1. UFEU‑a, te da se ona stoga trebala temeljiti na članku 192. stavku 1. UFEU‑a, svakako treba utvrditi da u skladu s člankom 191. stavkom 1. UFEU‑a politika Unije u području okoliša pridonosi ostvarivanju, među ostalim, zaštite ljudskog zdravlja.

               35

               Međutim, Sud je već u više navrata presudio da odredbe Poglavlja III. glave druge Ugovora o EZAE‑u treba široko tumačiti kako bi se osigurao njihov koristan učinak (vidjeti osobito presude Komisija/Vijeće, EU:C:2002:734, t. 78. i ČEZ, EU:C:2009:660, t. 100.). Navedenim odredbama, dio kojih su članci 30. i 31. AE‑a, tako se nastoji osigurati dosljedna i djelotvorna zaštita zdravlja stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja bez obzira na uzrok i kategorije osoba koje su izložene tom zračenju (presude Parlament/Vijeće, EU:C:1991:373, t. 14. kao i ČEZ, EU:C:2009:660, t. 112.).

               36

               Osim toga, ako u Ugovorima postoji određenija odredba koja može biti pravna osnova akta o kojem je riječ, ona se treba temeljiti na toj odredbi (vidjeti presude Komisija/Vijeće, C‑338/01, EU:C:2004:253, t. 60., i Komisija/Vijeće, C‑533/03, EU:C:2006:64, t. 45.).

               37

               Međutim, članak 31. AE‑a je određenija pravna osnova jer se odnosi na zaštitu stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju od općenite pravne osnove koja proizlazi iz članka 192. stavka 1. UFEU‑a. Naime, Ugovor o EZAE‑u sadrži skup pravila koja se odnose upravo na zaštitu stanovništva i okoliša od ionizirajućeg zračenja (presuda ČEZ, EU:C:2009:660, t. 83.).

               38

               U svakom slučaju, ako bi samo utvrđenje da je akt koji se odnosi na radioaktivne tvari usmjeren na zaštitu ljudskog zdravlja u smislu članka 191. stavka 1. UFEU‑a bilo dovoljno za primjenu članka 192. stavka 1. UFEU‑a kao odgovarajuće pravne osnove navedenog akta, članak 31. AE‑a više ne bi mogao služiti kao pravna osnova za aktivnost Zajednice jer je cilj osnovnih standarda u smislu članka 30. AE‑a po svojoj prirodi zaštita ljudskog zdravlja. Argumentacija Parlamenta tako pogrešno shvaća ne samo koristan učinak članka 31. AE‑a koji čini određeniju pravnu osnovu od one članka 192. stavka 1. UFEU‑a, nego i načelo iz članka 106.a stavka 3. AE prema kojem odredbe Ugovora o FEU‑a ne odstupaju od odredbi Ugovora o EZAE‑u.

               39

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je pobijana direktiva valjano donesena na temelju članka 31. AE‑a.

               40

               Stoga valja odbiti prvi tužbeni razlog koji se temelji na pogrešnom izboru pravne osnove na kojem se temelji pobijana direktiva.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti

      Argumentacija stranaka

               41

               Parlament tvrdi da je Vijeće stvorilo stanje pravne nesigurnosti jer donošenje pobijane direktive nije bilo popraćeno stavljanjem izvan snage Direktive 98/83 u njezinom dijelu koji se odnosio na radioaktivne tvari. Bez izričitog stavljanja izvan snage, vrijednosti parametara dijela C Priloga I. toj direktivi i dalje su na snazi, jednako kao i oni pobijane direktive. Isto vrijedi i za ovlaštenje dano Komisiji za donošenje mjera u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom kako je propisan u Napomeni 10. dijela C Priloga I. Direktivi 98/83. Preklapanje dvaju uređenja, onoga pobijane direktive i onoga Direktive 98/93, negativno utječe na pravnu sigurnost.

               42

               Uvodna izjava 5. pobijane direktive, prema kojoj odredbe pobijane direktive imaju prevagu nad onima Direktive 98/83, sama po sebi nije dovoljna za nadilaženje te pravne nesigurnosti. Naime, istovremeno postojanje dvaju tekstova kojima se nastoji postići isti cilj, to jest zaštita zdravlja stanovništva od radioaktivnog zagađenja vode namijenjene za ljudsku potrošnju, ali različitoga sadržaja, stvaraju stanje nesigurnosti koje se ne može ukloniti pozivanjem na načelo lex specialis derogat legi generali. U svakom slučaju, države članice ostaju obvezne, primjenom Direktive 98/83, ostaviti na snazi odredbe koje su donesene za prenošenje dijela C Priloga I. kao i Priloga II. toj direktivi i na povredu te obveze može se pozvati bilo koja zainteresirana osoba pred nadležnim nacionalnim sudovima. Ta obveza može biti uklonjena samo izričitim stavljanjem izvan snage odredbi o kojima je riječ, a koje su zahtijevale povratak pravnoj osnovi koja proizlazi iz članka 192. stavka 1. UFEU‑a. Međutim, iz pobijane direktive nedvojbeno proizlazi da nestavljanje navedenih odredbi izvan snage nije puki previd. Osim toga, prema mišljenju Parlamenta, donositelj akta ne može se pozivati na načelo lex specialis derogat legi generali kako bi opravdao sukob između dvaju akata koje je on sâm stvorio.

               43

               Vijeće i intervenijenti ponavljaju da uvodna izjava 5. pobijane direktive jasno navodi da njezine odredbe imaju prevagu nad onima Direktive 98/83 kada je riječ o zahtjevima zaštite zdravlja stanovništva u vezi s radioaktivnim tvarima u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju.

               44

               Stoga ne postoji nikakava nedvojbenost u vezi s odnosom između odredbi pobijane direktive i onih Direktive 98/93. U skladu s načelom pravne sigurnosti, države članice, adresati pobijane direktive, mogu odrediti svoje obveze.

         Ocjena Suda

               45

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, načelo pravne sigurnosti zahtijeva da su pravna pravila jasna, precizna i predvidiva u svojim učincima kako bi se zainteresirane osobe mogle orijentirati u situacijama i pravnim odnosima uređenima pravnim poretkom Unije (vidjeti presude France Télécom/Komisija, C‑81/10 P, EU:C:2011:811, t. 100. i navedenu sudsku praksu, kao i LVK‑56, C‑643/11, EU:C:2013:55, t. 51.).

               46

               U ovom slučaju valja utvrditi da ne postoji nikakvo proturječje u odnosu između pobijane direktive i Direktive 98/93. Naime, pobijana direktiva u svom Prilogu I. određuje točno iste vrijednosti parametara kao one propisane u dijelu C Priloga I. Direktivi 98/83, to jest 100 becquerela po litri za tricij i 0,10 mSv po godini za ukupnu indikativnu dozu.

               47

               Iz toga proizlazi da, iako pobijana direktiva i Direktiva 98/83 sadrže pravna pravila o radioaktivnim tvarima u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju, preklapanje dvaju uređenja ne može negativno utjecati na jasnoću, preciznost i predvidivost pravila koja se primjenjuju.

               48

               Osim toga, valja navesti da iako pobijana direktiva sadrži nova pravila ‐ osobito ona koja se odnose na radon – ta se pravila nalaze samo u pobijanoj direktivi pa preklapanje dvaju pravnih uređenja koja proizlaze iz pobijane direktive i Direktive 98/93 ne može negativno utjecati na jasnoću, preciznost i predvidivost tih pravila.

               49

               Naposljetku valja podsjetiti da je u odnosu na Direktivu 98/83 koja se općenito odnosi na kvalitetu vode namijenjene za ljudsku potrošnju, pobijana direktiva lex specialis što se tiče zaštite zdravlja stanovništva od opasnosti koje proizlaze iz radioaktivnih tvari u toj vodi. Međutim, protivno onome što smatra Parlament, načelo lex specialis derogat legi generali primjenjuje se čak i ako lex specialis i legi generali potječu iz iste institucije.

               50

               Iz toga slijedi da, iako je točna tvrdnja Parlamenta koju je on prvi put iznio u svojim očitovanjima na intervencijski podnesak, a prema kojoj postoje razlike između normativnog sadržaja akata o kojima riječ, odredbe pobijane direktive imaju prevagu nad onima Direktive 98/83 u slučaju neusklađenosti između dvaju uređenja uspostavljenih dvjema direktivama o kojima je riječ, kako to izričito potvrđuje uvodna izjava 5. pobijane direktive.

               51

               U tim okolnostima ne može biti utvrđena nikakva povreda načela pravne sigurnosti.

               52

               Stoga drugi tužbeni zahtjev ne može biti prihvaćen.

         Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje među institucijama navedenog u članku 13. stavku 2. UEU‑a

      Argumentacija stranaka

               53

               Parlament ističe da nije moguće pozivanje ni na jedan valjan pravni razlog za stvaranje odvojenog uređenja za radioaktivne tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju na temelju Ugovora o EZAE‑u koji za predmet ima iste odredbe zaštite i praćenja kao one iz dijela C Priloga I. i Priloga II. Direktivi 98/83. Te potonje odredbe doista se odnose na zaštitu od zračenja, ali one su samo jedan od konstitutivnih elemenata općeg okvira mjera zaštite uspostavljenih Direktivom 98/83 s kojom dijele isti konačni cilj, to jest zaštitu okoliša i ljudskog zdravlja propisanu u članku 191. stavku 1. UFEU‑a.

               54

               Parlament podsjeća da se izbor pravne osnove ne može ni u kojem slučaju zasnivati na razmatranjima koja se odnose na postupak koji treba slijediti za donošenje akta o kojem je riječ ili uređenje koje se primjenjuje na akt jednom kada se on donese (presuda Komisija/Vijeće, EU:C:2013:675, t. 74.). Međutim, postupanje koje se sastoji od umjetnog izdvajanja sastavnice zakonodavnog akta koji je na snazi, a koja je očito sporedna u općoj strukturi navedenog akta, kako bi on bio predmet odvojenog pravnog akta koji se zasniva na drukčijoj pravnoj osnovi i podliježe drukčijem pravnom uređenju, jest povreda načela lojalne suradnje među institucijama iz članka 13. stavka 2. UEU‑a.

               55

               U svojim očitovanjima na intervencijske podneske Parlament dodatno ističe da je za poštovanje obveze lojalne suradnje potrebno prvo pristupiti djelomičnom stavljanju izvan snage Direktive 98/83 na temelju članka 192. stavka 1. UFEU‑a i prema redovnom zakonodavnom postupku, a što bi svim institucijama o kojima je riječ omogućilo da se izjasne o pitanju je li pravno ispravno i politički oportuno izdvojiti odredbe o radioaktivnom zagađenju vode namijenjene za ljudsku potrošnju iz Direktive 98/83 kako bi postale predmet samostalnog akta koji se temelji na Ugovora o EZAE‑u.

               56

               Vijeće i intervenijenti smatraju da pobijanom direktivom nije povrijeđen članak 13. stavak 2. UEU‑a.

         Ocjena Suda

               57

               U skladu s člankom 13. stavkom 2. UEU‑a, institucije međusobno održavaju lojalnu suradnju.

               58

               Međutim, ta lojalna suradnja održava se poštovanjem granica ovlasti koje su Ugovorima dodijeljene svakoj instituciji. Stoga obveza koja proizlazi iz članka 13. stavka 2. UEU‑a ne može izmijeniti navedene ovlasti.

               59

               Što se tiče pitanja je li Vijeće povrijedilo načelo lojalne suradnje prilikom donošenja pobijane direktive, valja podsjetiti da se potonja, kao što je utvrđeno u točki 39. ove presude, temeljila na odgovarajućoj pravnoj osnovi, to jest na članku 31. AE‑a.

               60

               Činjenica da je u svrhe donošenja pobijane direktive bilo izvršeno savjetovanje s Parlamentom, a on nije intervenirao u svojstvu suzakonodavca na temelju redovnog zakonodavnog postupka, proizlazi jedino iz izbora koji su izvršili autori Ugovora a ne iz povrede načela lojalne suradnje (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće, EU:C:2012:472, t. 82.).

               61

               Naposljetku, također ne može biti prihvaćen ni argument Parlamenta prema kojem je prije donošenja pobijane direktive Direktiva 98/83 trebala biti djelomično stavljena izvan snage na temelju članka 192. stavka 1. UFEU‑a i uz poštovanje odredbi Ugovora FEU o redovnom zakonodavnom postupku.

               62

               Naime, prihvaćanje teze Parlamenta značilo bi da izvršavanje ovlasti Vijeća koje su mu dodijeljene člancima 30. i 31. AE‑a može biti podvrgnuto prethodnoj suglasnosti Parlamenta, čak i ako mu te odredbe priznaju samo savjetodavnu ulogu. Međutim, kao što proizlazi iz točke 58. ove presude, ovlasti koje Parlament i Vijeće izvode iz članaka 30. i 31. AE‑a ne mogu biti ograničene ili proširene na temelju načela lojalne suradnje.

               63

               Stoga valja odbiti treći tužbeni razlog.

               64

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               65

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Parlamentu naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova.

               66

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Češka Republika, Francuska Republika i Komisija snose vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Europskom parlamentu nalaže se snošenje troškova.

                           3.

                           Češka Republika, Francuska Republika i Europska komisija snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 24. listopada 2013.#Caisse nationale des prestations familiales protiv Salima Lachheba i Nadie Lachheb.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Luksemburg).#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Obiteljsko davanje – Dodatak za dijete – Nacionalni propis koji propisuje dodjelu davanja u obliku automatske olakšice za dijete – Zabrana kumulativne dodjele obiteljskih davanja.#Predmet C-177/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      24. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Obiteljsko davanje — Dodatak za dijete — Nacionalni propis koji propisuje dodjelu davanja u obliku automatske olakšice za dijete — Zabrana kumulativne dodjele obiteljskih davanja“
      U predmetu C‑177/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Cour de cassation (Luksemburg) odlukom od 29. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 17. travnja 2012., u postupku

         Caisse nationale des prestations familiales

      protiv

         Salima Lachheba,

         Nadije Lachheb,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Caisse nationale des prestations familiales, A. Rodesch, odvjetnik,

               —

               za S. Lachheba i N. Lachheb, C. Rimondini, odvjetnik,

               —

               za Europsku komisiju, V. Kreuschitz i G. Rozet, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18. i 45. UFEU‑a, članka 1. točke (u) podtočke i., članka 3., članka 4. stavka 1. točke (h) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 647/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. (SL L 117, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 108., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), kao i članka 7. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice (SL L 257, str. 2.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Caisse nationale des prestations familiales (u daljnjem tekstu: CNPF) i S. Lachheba i N. Lachheb, koji imaju boravište u Francuskoj, od kojih jedan radi u Luksemburgu, a drugi u Francuskoj, povodom odluke CNPF‑a o unošenju davanja pod nazivom „dodatak za dijete” u osnovu za izračun koja služi za utvrđivanje iznosa obiteljskog davanja koja bi S. Lachheb i N. Lachheb trebali primati na teret države Luksemburg.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1., 5., 8. i 10. Uredbe br. 1408/71 glase kako slijedi:
               „budući da odredbe o koordinaciji nacionalnih zakonodavstava o socijalnoj sigurnosti spadaju u okvir slobode kretanja radnika koji su državljani država članica i trebaju doprinijeti poboljšanju njihova životnog standarda i uvjeta zaposlenja;
               [...]
               budući da je u okviru te koordinacije potrebno jamčiti unutar Zajednice jednaki tretman prema različitim nacionalnim zakonodavstvima svim radnicima koji žive u državama članicama te njihovim uzdržavanicima i nadživjelim osobama;
               [...]
               budući da se na zaposlene osobe i samozaposlene osobe koje se kreću unutar Zajednice trebaju primjenjivati sustavi socijalne sigurnosti samo jedne države članice kako bi se izbjeglo preklapanje nacionalnih zakonodavstava koja se primjenjuju i komplikacije koje bi zbog toga mogle nastati;
               [...]
               budući da je s ciljem što učinkovitijeg jamčenja jednakosti postupanja prema radnicima koji rade na državnom području države članice primjereno kao zakonodavstvo koje se primjenjuje kao opće pravilo odrediti ono države članice u kojoj određena osoba obavlja zaposlenje ili samozaposlenje.”

               4

               Članak 1. te uredbe navodi definicije koje se primjenjuju u okviru te uredbe.

               5

               Članak 1. točka (u) spomenute uredbe ovako propisuje:

                        „i)

                        ‚obiteljska davanja’ znači sva davanja u naravi ili novcu namijenjena podmirenju obiteljskih troškova prema zakonodavstvu predviđenom u članku 4. stavku 1. točki (h), isključujući posebne doplatke za rođenje djeteta ili usvajanje navedene u Prilogu II.;

                        ii)

                        ‚obiteljski doplatci’ znači periodična novčana davanja koja se priznaju isključivo u odnosu na broj i prema potrebi dob članova obitelji.”

               6

               Članak 3. stavak 1. iste uredbe predviđa:
               „U skladu s posebnim odredbama ove Uredbe, osobe koje borave na državnom području jedne od država članica na koju se ova Uredba primjenjuje podliježu istim obvezama i uživaju ista davanja prema zakonodavstvu bilo koje države članice kao državljani te države.”

               7

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (h) Uredbe br. 1408/71, ona se primjenjuje na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na grane socijalne sigurnosti o obiteljskim davanjima.

               8

               U skladu sa svojim člankom 4. stavkom 2., ta se uredba odnosi na sve opće i posebne sustave socijalne sigurnosti, bez obzira na to jesu li doprinosni ili nisu, kao i na sustave koji se odnose na odgovornost poslodavca ili vlasnika broda u vezi s davanjima navedenima u stavku 1.

               9

               Članak 5. navedene uredbe je sljedećeg sadržaja:
               „Države članice određuju zakonodavstvo i sustave navedene u članku 4. stavcima 1. i 2., posebna nedoprinosna davanja iz članka 4. stavka 2.a, minimalna davanja navedena u članku 50. i davanja navedena u člancima 77. i 78. u izjavama koje se moraju notificirati i objaviti u skladu s člankom 97.”

               10

               Pod naslovom „Opća pravila”, članak 13. iste uredbe propisuje:
               „1.   Ovisno o članku 14.c i 14.f, na osobe na koje se odnosi ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo pojedinačne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Ovisno o člancima od 14. do 17.:

                        a)

                        na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države čak i ako boravi na državnom području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na državnom području druge države članice;

                  [...]”

               11

               Članak 73. Uredbe br. 1408/71 predviđa:
               „Zaposlena osoba ili samozaposlena osoba na koju se primjenjuje zakonodavstvo države članice ima pravo za članove svoje obitelji koji imaju boravište u drugoj državi članici na obiteljska davanja koja su predviđena zakonodavstvom prethodne države, kao da su imali boravište u toj državi, prema uvjetima odredbi Priloga VI.”

               12

               Članak 76. te uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Ako za vrijeme istog razdoblja za istog člana obitelji i zbog obavljanja zanimanja obiteljska davanja pruža zakonodavstvo države članice na čijem državnom području članovi obitelji imaju boravište, pravo na obiteljska davanja prema zakonodavstvu druge države, ako je potrebno prema članku 73. ili 74., obustavlja se do iznosa koji određuje zakonodavstvo prve države članice.
               2.   Ako zahtjev za davanja nije podnesen u državama članicama na čijem državnom području članovi obitelji imaju boravište, nadležna ustanova druge države članice može primijeniti odredbe stavka 1. kao da su davanja priznata u prvoj državi članici.”

               13

               Članak 7. stavci 1. i 2. Uredbe br. 1612/68 propisuje:
               „1.   Ne može se prema radniku, koji je državljanin jedne države članice, na području druge države članice različito postupati u pogledu uvjeta zaposlenja i rada, pogotovo u području plaće, otkaza ili vraćanja na radno mjesto ili ponovnog zaposlenja u slučaju nezaposlenosti zbog njegove nacionalnosti od drugih domaćih radnika.
               2.   On uživa jednake socijalne i porezne prednosti kao i domaći radnici.”

               14

               Članak 10. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 574/72 od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EEZ) br. 1408/71 (SL L 74, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.), kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom br. 118/97 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 574/72), predviđa:

                        „a)

                        Pravo na davanja ili obiteljske doplatke u skladu sa zakonodavstvom države članice, prema kojem se na stjecanje prava na takva davanja i obiteljske doplatke ne primjenjuju uvjeti osiguranja, zaposlenja ili samozaposlenja, obustavlja se u slučaju u kojem je potrebno tijekom istog razdoblja te za istog člana obitelji isplatiti davanja samo u skladu s nacionalnim zakonodavstvom druge države članice ili primjene članaka 73., 74., 77. ili 78. Uredbe [br. 1408/71], do iznosa ukupne svote tih davanja.

                        b)

                        Međutim, ako se profesionalna ili trgovinska djelatnost obavlja na državnom području prve države članice:

                                 i)

                                 u slučaju davanja priznatih prema nacionalnom zakonodavstvu druge države članice, ili prema člancima 73. ili 74. Uredbe, osobi koja ostvaruje pravo na obiteljsko davanje ili osobi kojoj se isto treba isplatiti, pravo na priznato obiteljsko davanje prema nacionalnom zakonodavstvu druge države članice ili prema tim člancima obustavlja se do ukupnog iznosa obiteljskih davanja propisanih zakonodavstvom države članice na čijem državnom području član obitelji ima boravište. Trošak davanja koje plaća država članica na čijem području član obitelji ima boravište snosi ta država članica;

                  [...]”

               15

               Valja istaknuti, s jedne strane, da je Uredba br. 1408/71 zamijenjena Uredbom (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.) i, s druge strane, da je Uredba br. 574/72 zamijenjena Uredbom (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.), a nove se uredbe, sukladno članku 91. Uredbe br. 883/2004 i članku 97. Uredbe br. 987/2009, primjenjuju od 1. svibnja 2010. Međutim, s obzirom na trenutak kada su se dogodile činjenice iz glavnog postupka, iste će biti uređene uredbama br. 1408/71 i 574/72.

         Luksemburško pravo

               16

               Zakonom od 21. prosinca 2007. o uvođenju zakona o dodatku za dijete (Mémorial A 2007, str. 3949.) izmijenjen je, od 2008. godine, sustav smanjenja poreza za dijete koji je predviđen luksemburškim zakonodavstvom. Članak 5. tog zakona, koji se nalazi u glavi II. istog, propisuje:
               „Ovime se donosi Zakon od 21. prosinca o dodatku za dijete.
               Članci navedenog zakona glase kako slijedi:
               Članak 1. Svakom se djetetu koje živi bilo u zajedničkom kućanstvu oca i majke bilo samo s ocem ili samo s majkom koji sam/a brine o njegovu obrazovanju i uzdržavanju te koji(-a) ima pravo na obiteljske doplatke sukladno članku 1. Zakona od 19. lipnja 1985. o obiteljskim doplatcima i o osnivanju Caisse nationale des prestations familiales [(Mémorial A 1985., str. 680.)] dodjeljuje dodatak za dijete kao automatska olakšica u vidu smanjenja poreza predviđenog člankom 122. Zakona od 4. prosinca 1967. o porezu na prihod.
               Članak 2. Dodatak za dijete određen je u iznosu od 922,5 [eura] godišnje. Isplaćuje se tijekom porezne godine na koju se odnosi, na način koji je uređen Uredbom velikog vojvode iz članka 6.
               Plaćanje vrši [CNPF] s oslobađajućim učinkom za primatelja obiteljskih doplataka definiranog u članku 5. prvom i četvrtom stavku ili u slučaju kada o obrazovanju i uzdržavanju djeteta brine samo jedan roditelj, za roditelja primatelja iz članka 5. drugog stavka prve rečenice Zakona od 19. lipnja 1985. o obiteljskim doplatcima i o osnivanju Caisse nationale des prestations familiales, zajedno s isplatom obiteljskih doplataka.
               [...]
               Članak 4. Radi provedbe ovog zakona primjenjuju se, osim za, po potrebi, terminološke prilagodbe, članak 23. drugi i treći stavak, članci 24., 26., 27., 28., 29., 30. i 31. Zakona od 19. lipnja 1985. o obiteljskim doplatcima i o osnivanju Caisse nationale des prestations familiales i članak 208. četvrti stavak, članak 273. peti stavak, članak 276., članak 278. prvi i drugi stavak, članci 291. i 292.a, članak 302. četvrti stavak, članci 311. i 333. i članak 334. prvi stavak Zakonika o socijalnim osiguranjima.
               Članak 5. Prva rečenica prvog stavka članka 6. Zakona od 19. lipnja 1985. o obiteljskim doplatcima i o osnivanju Caisse nationale des prestations familiales dopunjuje se riječima ‚dodatak za dijete’ te se umeće nakon ‚od početka školske godine’.
               Članak 6. Načini primjene ovog zakona se mogu urediti Uredbom velikog vojvode.”
               [...]”

               17

               Članak 29. Zakona od 19. lipnja 1985. o obiteljskim doplatcima i o osnivanju Caisse nationale des prestations familiales, na koji upućuje članak 4. Zakona od 21. prosinca 2007. o dodatku za dijete radi njegova izvršenja i koji je stupanjem na snagu Zakona od 13. svibnja 2008. o uvođenju jedinstvenog statusa (Mémorial A 2008., str. 790.) postao članak 317. Zakonika o socijalnoj sigurnosti. Prema spomenutom članku 29.:
               „U svakom se slučaju priznaje samo jedan doplatak iste prirode po djetetu.
               Uredbom velikog vojvode se propisuju pravila o sprečavanju ili ograničavanju kumulacije, do iznosa najvišeg doplatka, dodataka predviđenih ovim aktom s onima koji su s istim ciljem predviđeni u sustavu različitom od luksemburškog.”

               18

               Članak 1. Uredbe velikog vojvode od 19. prosinca 2008. o utvrđivanju načina isplate dodatka za dijete od 2009. godine (Mémorial A 2008., str. 3305., u daljnjem tekstu: Uredba velikog vojvode od 19. prosinca 2008.), kojim se izvršava članak 6. Zakona od 21. prosinca 2007. o dodatku za dijete predviđa:
               „Od 1. siječnja 2009. dodatak za dijete se isplaćuje u mjesečnim iznosima od 76,88 [eura] po djetetu za svaki mjesec tijekom kojega dijete, koje je korisnik prema članku 1. Zakona od 21. prosinca 2007. o dodatku za dijete, ostvaruje pravo na cjelokupne obiteljske doplatke. [...]
               Iznimno od prvog stavka, dodatak za dijete je uključen u dodatak u visini razlike do iznosa od 76,88 [eura] po djetetu za svaki mjesec tijekom kojega dijete koje je korisnik ostvaruje pravo na diferencijalna obiteljska davanja koja se dodjeljuju na temelju obveznog pripadanja luksemburškom sustavu socijalne sigurnosti. Dodatak u visini razlike se isplaćuje jednom ili dva puta godišnje po podnošenju potvrde o isplati davanja različitih od luksemburških, primljenih tijekom referentnog razdoblja.
               Isplata dodatka za dijete se vrši na isti način kao i obiteljski doplatci.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               S. Lachheb i N. Lachheb imaju boravište zajedno sa svojom djecom u Mondelangeu (Francuska). Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi, s jedne strane, da S. Lachheb obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u Luksemburgu, dok njegova supruga radi u Francuskoj i, s druge strane, da S. Lachheb i N. Lachheb imaju pravo, na temelju luksemburškog zakonodavstva, na isplatu „dodatka u visini razlike” od strane CNPF‑a čiji iznos odgovara razlici između obiteljskih davanja na koja imaju pravo od strane države članice u kojoj S. Lachheb ima posao, odnosno u Velikom Vojvodstvu Luksemburg, i onih na koja imaju pravo na teret države članice u kojoj imaju boravište, odnosno u Francuskoj Republici.

               20

               Po prigovoru S. Lachheba i N. Lachheb upravno vijeće CNPF‑a potvrdilo je odluku tog vijeća kojom se, od travnja 2009., uzima u obzir dodatak za dijete S. Lachheba i N. Lachheb sukladno luksemburškom zakonodavstvu radi izračuna dodatka u visini razlike iz članka 1. drugog stavka Uredbe velikog vojvode od 19. prosinca 2008.

               21

               Po tužbi S. Lachheba i N. Lachheb Conseil arbitral de la sécurité sociale (Arbitražno vijeće za socijalnu sigurnost) je presudom od 7. veljače 2011. izmijenio tu odluku odbivši, na temelju članka 95. Ustava, primjenu Uredbe velikog vojvode od 19. prosinca 2008. o dodatku za dijete zbog njezine nesukladnosti sa Zakonom od 21. prosinca 2007. o dodatku za dijete, a kojim se jamči da se smanjenje poreza za dijete koje bi imalo pravo na obiteljske doplatke isplaćuje u obliku dodatka za dijete na temelju automatske olakšice. Navedeno Arbitražno vijeće proglasilo je da od travnja 2009. S. Lachheb i N. Lachheb imaju pravo na zadržavanje dodatka za dijete određenog na ime olakšice u vidu smanjenja poreza.

               22

               CNPF je podnio žalbu protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev ističući pet žalbenih razloga od kojih se prva tri temelje na povredi, odbijanju primjene, pogrešnoj primjeni ili na pogrešnom tumačenju članka 1. točke (u) podtočke i., članka 3. stavka 1., članka 4. stavka 1. točke (h) i članka 76. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, kao i članka 10. Uredbe br. 574/72.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da se dodatak za dijete koji je predviđen luksemburškim zakonodavstvom prema tom zakonodavstvu smatra obiteljskim davanjem na koje se primjenjuju pravila o zabrani kumulativne dodjele u tom području.

               24

               Prema navedenom zakonodavstvu, mehanizam dodatka u visini razlike, koji je preuzet iz prava Unije i na koji se odnosi Uredba velikog vojvode od 19. prosinca 2008. je relevantan ako je primijenjen na davanje koje je kvalificirano kao obiteljsko davanje u smislu članka 1. točke (u) podtočke i. i članka 4. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 1408/71. S druge strane, ako se mehanizam dodatka u visini razlike primjenjuje na prednosti koje nisu davanja socijalne sigurnosti u smislu navedene uredbe, ta bi primjena, kojom bi se dio graničnih radnika koji putuje iz drugih država članica prema Luksemburgu radi obavljanja profesionalne djelatnosti lišio potpune isplate dodatka za dijete, dok se isti u cijelosti isplaćuje radnicima s boravištem u Luksemburgu, mogla predstavljati diskriminatornu mjeru u smislu članka 7. Uredbe br. 1612/68, članaka 18. i 45. UFEU‑a, kao i članka 3. Uredbe br. 1408/71.

               25

               Budući da je postojala dvojba u pogledu kvalifikacije davanja, kao što je dodatak za dijete predviđen luksemburškim zakonodavstvom, kao obiteljskog davanja u smislu članka 1. točke (u) podtočke i., članka 4. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 1408/71, Cour de cassation odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li davanje kao što je ono predviđeno Zakonom od 21. prosinca 2007. o dodatku za dijete obiteljsko davanje u smislu članka 1. točke (u) podtočke i. i članka 4. stavka 1. točke (h) Uredbe [br. 1408/71]?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, protive li se članci 18. i 45. [UFEU‑a], [članak] 7. Uredbe [br. 1612/68] ili [članak] 3. Uredbe [br. 1408/71] nacionalnom propisu kao što je onaj u glavnom postupku na temelju koje je dodjela davanja, poput onog iz Zakona od 21. prosinca 20007. o dodatku za dijete osobama koje obavljaju svoju profesionalnu djelatnost na području predmetne države članice i koji s članovima svoje obitelji borave na području druge države članice, obustavljena do iznosa obiteljskih davanja predviđenih članovima njihove obitelji prema zakonodavstvu države članice u kojoj imaju boravište s obzirom na to da nacionalno zakonodavstvo zahtijeva da se primjenjuju pravila o zabrani kumulacije dodjele obiteljskih davanja iz [članka] 76. Uredbe br. 1408/71] i [članka] 10. Uredbe [br. 574/72]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               26

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem želi znati trebaju li se članak 1. točka (u) podtočka i. članak 4. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 1408/71 tumačiti tako da davanje kao što je dodatak za dijete uvedeno Zakonom od 21. prosinca 2007. o dodatku za dijete predstavlja obiteljsko davanje u smislu te uredbe.

               27

               Valja najprije podsjetiti da se u skladu s tekstom članka 4. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 koji izričito spominje „zakonodavstvo koje se odnosi na sljedeće grane socijalne sigurnosti”, materijalno područje primjene te uredbe obuhvaća zakonodavstva država članica koja se odnose na grane socijalne sigurnosti nabrojane u točkama (a) do (h) te iste odredbe.

               28

               Konkretno, Sud je u više navrata presudio da razlika između davanja koja su isključena iz područja primjene Uredbe br. 1408/71 i davanja koja potpadaju pod to područje primjene u biti počiva na konstitutivnim elementima svakog davanja, osobito na njegovim ciljevima i uvjetima dodjele, a ne na činjenici je li davanje kvalificirano od strane nacionalnog zakonodavstva kao davanje socijalne sigurnosti (vidjeti presudu od 16. srpnja 1992., Hughes, C‑78/91, Zb., str. I‑4839., t. 14.). Usto, Sud je imao priliku pojasniti da se same formalne karakteristike ne smiju smatrati konstitutivnim elementima klasifikacije davanja (vidjeti presudu od 11. rujna 2008., Petersen, C‑228/07, Zb., str. I‑6989., t. 21. i navedenu sudsku praksu). Iz tog slijedi da činjenica da davanje potpada pod nacionalno porezno pravo nije odlučujuća za ocjenu njegovih konstitutivnih elemenata.

               29

               Radi te ocjene valja najprije ispitati treba li dodatak za dijete, kao što je ovaj u glavnom postupku, smatrati „davanjem socijalne sigurnosti” u smislu Uredbe br. 1408/71.

               30

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, davanje se može smatrati davanjem socijalne sigurnosti ako je dodijeljeno korisnicima bez individualne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, na temelju zakonom definirane situacije, i ako se odnosi na jedan od rizika koji je izričito nabrojan u članku 4. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 (vidjeti osobito presudu od 21. srpnja 2011., Stewart, C‑503/09, Zb., str. I‑6497., t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Kako to ističu CNPF i Komisija, davanje o kojemu je riječ u glavnom postupku je, s jedne strane, automatski dodijeljeno u slučaju uzdržavanog djeteta kako bi se naknadili troškovi povezani s uzdržavanjem tog djeteta i odgovara, s druge strane, paušalnom iznosu, automatski dodijeljenom, koji nema nikakve veze s prihodima ili priznatim porezom podnositelja zahtjeva. Prema tome, davanje kao što je ovo u glavnom postupku predstavlja davanje socijalne sigurnosti.

               32

               Osim toga, Sud je već presudio da za kvalifikaciju davanja kao davanja socijalne sigurnosti nije važan način njegova financiranja, kao što to dokazuje činjenica da prema članku 4. stavku 2. Uredbe br. 1408/71 nedoprinosna davanja nisu isključena iz područja primjene te uredbe (vidjeti gore navedenu presudu Hughes, t. 21.). Na isti je način Sud imao priliku pojasniti da pravni mehanizam kojim se služi država članica kako bi implementirala davanje nije bitan za njegovu kvalifikaciju kao davanja socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2001., Offermanns, C‑85/99, Zb., str. I‑2261., t. 46.).

               33

               Kao drugo, valja precizno utvrditi prirodu davanja o kojemu je riječ u glavnom postupku. Radi razlikovanja različitih kategorija davanja socijalne sigurnosti, valja uzeti u obzir rizik koji je pokriven svakim davanjem (presuda od 18. srpnja 2006., De Cuyper, C‑406/04, Zb., str. I‑6947., t. 27.).

               34

               Točnije, prema članku 1. točki (u) podtočki i. Uredbe br. 1408/71, „‚obiteljska davanja’ znači sva davanja u naravi ili novcu namijenjena podmirenju obiteljskih troškova”. U tom je pogledu Sud presudio da je svrha obiteljskih davanja pružiti socijalnu pomoć radnicima koji uzdržavaju obitelj tako što društvo sudjeluje u tim troškovima (vidjeti presude od 4. srpnja 1985., Kromhout, 104/84, Zb., str. 2205., t. 14., i od 19. rujna 2013., Hliddal i Bornand, C‑216/12 i C‑217/12, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Izraz „podmirenje obiteljskih troškova” iz članka 1. točke (u) podtočke i. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti tako da se osobito odnosi na javni doprinos obiteljskom proračunu koji služi da se olakšaju troškovi koji nastanu uzdržavanjem djece (gore navedene presude Offermanns, t. 41., i od 7. studenoga 2002., Maaheimo, C‑333/00, Zb., str. I‑10087., t. 25.).

               36

               U glavnom postupku valja utvrditi, kao što to ističu CNPF i Komisija i kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, da dodatak za dijete, koji se isplaćuje za svako uzdržavano dijete, predstavlja javni doprinos obiteljskom proračunu koji služi da se olakšaju troškovi koji nastanu uzdržavanjem djece i stoga predstavlja obiteljsko davanje u smislu članka 1. točke (u) podtočke i. Uredbe br. 1408/71.

               37

               U tom pogledu, činjenica da javni doprinos obiteljskom proračunu poprima oblik davanja u novcu koji se isplaćuje na temelju nacionalnog poreznog prava i da dodatak za dijete potječe od smanjenja poreza za dijete ne dovodi u pitanje kvalifikaciju tog davanja kao „obiteljskog davanja” prema načelima iz točke 32. ove presude.

               38

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da davanje kao što je dodatak za dijete iz glavnog postupka predstavlja obiteljsko davanje u smislu članka 1. točke (u) podtočke i. Uredbe br. 1408/71.

               39

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da se članak 1. točka (u) podtočka i. i članak 4. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 1408/71 trebaju tumačiti tako da davanje kao što je dodatak za dijete uvedeno Zakonom od 21. prosinca 2007. o dodatku za dijete predstavlja obiteljsko davanje u smislu te uredbe.

         Drugo pitanje

               40

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, ne treba odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. točku (u) podtočku i. i članak 4. stavak 1. točku (h) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 647/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. treba tumačiti tako da je davanje kao što je dodatak za dijete, uvedeno Zakonom od 21. prosinca 2007. o dodatku za dijete, obiteljsko davanje u smislu te Uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2012. listopad 25.#Anssi Ketelä protiv Etelä-Pohjanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Korkein hallinto-oikeus.#Predmet C-592/11.


Presuda Suda od 16. veljače 1978. # Ministre des pêcheries protiv C.A. Schonenberg i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: District Court, Cork City Area - Irska. # Predmet 88/77.