title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 28. studenoga 2017.#Isabel Maria Pinheiro Vieira Rodrigues de Andrade i Fausto da Silva Rodrigues de Andrade protiv Joséa Manuela Proença Salvadora i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Relação de Guimarães.#Zahtjev za prethodnu odluku – Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktiva 72/166/EEZ – Članak 3. stavak 1. – Pojam ‚upotreba vozila’ – Nezgoda koja se dogodila na poljoprivrednom gospodarstvu – Nezgoda u kojoj je sudjelovao poljoprivredni traktor u mirovanju, ali čiji je motor bio upaljen radi pogona pumpe za raspršivanje herbicida.#Predmet C-514/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      28. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktiva 72/166/EEZ – Članak 3. stavak 1. – Pojam ‚upotreba vozila’ – Nezgoda koja se dogodila na poljoprivrednom gospodarstvu – Nezgoda u kojoj je sudjelovao poljoprivredni traktor u mirovanju, ali čiji je motor bio upaljen radi pogona pumpe za raspršivanje herbicida”
      U predmetu C‑514/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal da Relação de Guimarães (Žalbeni sud u Guimarãesu, Portugal), odlukom od 23. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2016., u postupku

         Isabel Maria Pinheiro Vieira Rodrigues de Andrade,

         Fausto da Silva Rodrigues de Andrade

      protiv

         Joséa Manuela Proençe Salvadora,

         Crédito Agrícola Seguros – Companhia de Seguros de Ramos Reais SA,

         Jorgea Oliveire Pinta,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, C. G. Fernlund i C. Vajda, predsjednici vijeća, J.–C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. Toader, M. Safjan, D. Šváby i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za I. M. Pinheiro Vieiru Rodrigues de Andrade i F. da Silvu Rodriguesa de Andradea, L. Ferreira, advogado,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i S. Jaulino, u svojstvu agenata,

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za Irsku, L. Williams, G. Hodge, M. Browne i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Tolanda, SC, G. Gibbonsa, BL, i J. Buttimorea, BL,

               –

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               –

               za latvijsku vladu, I. Kucina i G. Bambāne, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Batesa, barrister,

               –

               za Europsku komisiju, M. França i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ Vijeća od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 1972., L 103, str. 1., u daljnjem tekstu: Prva direktiva).

               2

               Ovaj zahtjev podnesen je u okviru spora između Isabel Marije Pinheiro Vieire Rodrigues de Andrade i Fausta da Silve Rodriguesa de Andradea (u daljnjem tekstu, zajedno nazvani: supružnici Rodrigues de Andrade), s jedne strane, te Joséa Manuela Proençe Salvadora, društva Crédito Agrícola Seguros – Companhia de Seguros de Ramos Reais SA (ranije Rural Seguros – Companhia de Seguros SA, u daljnjem tekstu: CA Seguros) i Jorgea Oliveire Pinta, s druge strane, u pogledu nalaganja supružnicima Rodrigues de Andrade da J. M. Proençi Salvadoru isplate naknadu štete zbog smrti njegove supruge u nezgodi u kojoj je sudjelovao poljoprivredni traktor i koja se dogodila na poljoprivrednom gospodarstvu na kojem je potonja radila.

         Pravni okvir

               3

               Prva direktiva stavljena je izvan snage Direktivom 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 2009., L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.). Međutim, uzimajući u obzir datum nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, na potonji se primjenjuje Prva direktiva.

               4

               Članak 1. Prve direktive određivao je:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1.

                        ‚vozilo’ znači svako motorno vozilo namijenjeno za kopneni promet, a koje pokreće mehanička snaga, ali koje se ne kreće po tračnicama, i svako priključno vozilo, bilo da je priključeno ili ne;

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Sukladno članku 3. stavku 1. te direktive:
               „Podložno članku 4., svaka država članica poduzima sve prikladne mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Na temelju tih mjera određuje se opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti pokrića.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 4. navedene direktive predviđao je:
               „Država članica može odstupiti od članka 3.
               […]

                        (b)

                        u pogledu određenih vrsta vozila ili određenih vozila koja imaju posebne pločice; popis takvih vrsta ili takvih vozila sastavlja dotična država i dostavlja ga drugim državama članicama i Komisiji.

                  […]” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Supružnici Rodrigues de Andrade upravljaju poljoprivrednim gospodarstvom u Sabrosi (Portugal).

               8

               Maria Alves, supruga J. M. Proençe Salvadora, bila je zaposlena kod supružnika Rodrigues de Andrade kao radnica u poljoprivredi na određeno vrijeme. Na toj osnovi ispunjavala je naloge i slijedila upute supružnika Rodrigues de Andrade te je bila pod njihovim nadzorom.

               9

               M. Alves je 18. ožujka 2006. raspršivala herbicid po trsovima vinograda supružnika Rodrigues de Andrade, koji se nalazio na kosom i terasastom terenu.

               10

               Herbicid se nalazio u spremniku uređaja za prskanje koji je bio pričvršćen na stražnjem dijelu poljoprivrednog traktora (u daljnjem tekstu: predmetni traktor). Traktor je bio u mirovanju, na ravnom zemljanom putu, ali mu je motor bio upaljen radi pogona pumpe za raspršivanje herbicida. Zbog težine tog traktora, podrhtavanja koje su uzrokovali njegov motor i pumpa uređaja za prskanje, kao i upravljanja cijevi za raspršivanje herbicida iz spremnika, osobito od strane M. Alves, došlo je, zajedno sa snažnom kišom koja je padala toga dana, do klizanja tla koje je sa sobom povuklo navedeni traktor. On je pao s terasa, prevrnuo se i zahvatio četiri zaposlenika koji su raspršivali herbicid po vinovoj lozi na donjem dijelu terena. Predmetni traktor udario je i zgnječio M. Alves, što je prouzročilo njezinu smrt.

               11

               Predmetni traktor bio je registriran na ime Nair Morais da Silve Pinto, supruge J. M. Oliveire Pinta. Potonji je bio upravitelj imanja supružnika Rodrigues de Andrade i stoga nadređeni M. Alves.

               12

               N. Morais da Silva Pinto sklopila je s društvom CA Seguros ugovor o osiguranju koji se odnosio na „traktore i poljoprivredne strojeve”

               13

               I. M. Pinheiro Vieira Rodrigues de Andrade je s drugim društvom za osiguranje sklopila ugovor o pokriću svoje odgovornosti za nesreće na radu. To društvo za osiguranje isplatilo je J. M. Proençi Salvadoru, udovcu M. Alves, naknadu za imovinsku štetu nastalu nezgodom koja je uzrokovala smrt njegove supruge.

               14

               Osim toga, J. M. Proença Salvador podnio je tužbu kojom je zahtijevao utvrđenje bilo solidarne odgovornosti supružnika Rodrigues de Andrade, J. Oliveira Pinto i N. Morais da Silve Pinto bilo odgovornosti društva CA Seguros, u slučaju da je to društvo dužno pokrivati takav osigurani slučaj, za naknadu neimovinske štete uzrokovane tom nezgodom.

               15

               Prvostupanjski sud djelomično je prihvatio zahtjev J. M. Proençe Salvadora. On je utvrdio da su J. Oliveira Pinto i supružnici Rodrigues de Andrade solidarno odgovorni za plaćanje dijela zahtijevanih iznosa, ali je odbio taj zahtjev u odnosu na N. Morais da Silvu Pinto i društvo CA Seguros jer predmetni traktor nije sudjelovao u prometnoj nezgodi koja može biti pokrivena osiguranjem od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (u daljnjem tekstu: obvezno osiguranje), s obzirom na to da se ta nezgoda nije dogodila pri upotrebi predmetnog traktora kao prijevoznog sredstva.

               16

               Supružnici Rodrigues de Andrade podnijeli su protiv te presude žalbu sudu koji je uputio zahtjev, odnosno Tribunalu da Relação de Guimarães (Žalbeni sud u Guimarãesu, Portugal), u kojoj su istaknuli da se nezgoda u kojoj je poginula M. Alves dogodila tijekom djelovanja predmetnog traktora u obavljanju poljoprivrednog rada pa ona mora biti pokrivena ugovorom o osiguranju koji je potpisala N. Morais da Silva Pinto, neovisno o tome je li taj stroj bio u mirovanju, parkiran ili se kretao po zemljanom putu gospodarstva supružnika Rodrigues de Andrade. J. Oliveira Pinto, koji je također podnio žalbu protiv navedene presude, osobito ističe da ugovor o osiguranju koji je sklopljen s društvom CA Seguros pokriva građanskopravnu odgovornost za štetu uzrokovanu opremom pričvršćenom na osigurano vozilo, koja je nastala pri djelovanju tog vozila.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je prvostupanjska presuda u skladu sa sudskom praksom Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal), prema kojoj je, kako bi se događaj smatrao „prometnom nezgodom”, potrebno da se vozilo koje je sudjelovalo u osiguranom slučaju kretalo u trenutku njegova nastanka te da je šteta koju su pretrpjele treće osobe uzrokovana tim kretanjem.

               18

               Potonji sud smatrao je u presudi od 17. prosinca 2015., koju je donio u predmetu u kojem je poljoprivredni traktor koji je uzrokovao nezgodu sa smrtnim ishodom u tom trenutku bio u mirovanju, a u pogonu je bio samo na njega pričvršćen stroj za berbu , da se takva nezgoda ne može smatrati „prometnom nezgodom” s obzirom na to da se, s jedne strane, navedeni traktor nije kretao niti upotrebljavao u tu svrhu i da je, s druge strane, njegova jedina funkcija u trenutku osiguranog slučaja bio pogon stroja za berbu.

               19

               Usto, sud koji je uputio zahtjev ističe da je u presudi od 4. rujna 2014., Vnuk (C‑162/13, EU:C:2014:2146), koja se odnosila na kretanje poljoprivrednog traktora unatrag, Sud presudio da pojam „upotreba vozila” podrazumijeva svaku upotrebu vozila koja je u skladu s uobičajenom funkcijom tog vozila. Na temelju okolnosti predmeta u kojem je donesena ta presuda moguće je smatrati da je uobičajena funkcija vozila da je u kretanju.

               20

               Međutim, Sud se još uvijek nije izjasnio o tome obuhvaća li pojam „upotreba vozila” i upotrebu vozila kao stroja koji proizvodi pogonsku snagu, ali ono nije u kretanju.

               21

               Doista, postoje „višenamjenska” vozila koja se mogu upotrebljavati i kao prometna sredstva i kao obični strojevi koji proizvode pogonsku snagu, a koja bi sama po sebi mogla uzrokovati štete trećim osobama ne samo kada prometuju, nego i kada se upotrebljavaju u mirovanju, kao strojevi koji proizvode pogonsku snagu.

               22

               Stoga sud koji je uputio zahtjev dvoji je li, s obzirom na cilj zaštite žrtava koji nastoji postići propis Unije o obveznom osiguranju i na nužnost osiguranja ujednačene primjene prava Unije, opravdano izostaviti iz područja primjene pojma „upotreba vozila” situaciju u kojoj se vozilo koje je u mirovanju upotrebljava za svoju uobičajenu funkciju stroja koji proizvodi pogonsku snagu za obavljanje drugog posla ako takva upotreba može uzrokovati teške nesreće, čak i sa smrtnim ishodom.

               23

               U tim je okolnostima Tribunal da Relação de Guimarães (Žalbeni sud u Guimarãesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se obveza osiguranja predviđena člankom 3. stavkom 1. [Prve direktive] na upotrebu vozila bilo gdje, na javnom ili privatnom mjestu, isključivo kada se kreću ili također kada se ne kreću ali im je upaljen motor?

                        2.

                        Je li navedenim pojmom „upotreba vozila” obuhvaćen, u smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive, poljoprivredni traktor koji je zaustavljen na ravnom zemljanom putu poljoprivrednog gospodarstva i uobičajeno se koristi za poljoprivredne radove (raspršivanje herbicida u vinogradu), s upaljenim motorom radi uključivanja pumpe spremnika koji sadržava herbicid, i koji se u tim okolnostima, kao posljedica klizanja tla uzrokovanog kombinacijom sljedećih čimbenika:

                                 –

                                 težine traktora,

                                 –

                                 podrhtavanja koje su uzrokovali motor traktora i pumpa uređaja za raspršivanje koja je bila pričvršćena na njegovu stražnjem dijelu,

                                 –

                                 snažne kiše,

                           prevrnuo i udario četiri radnika koji su vršili raspršivanje na donjem dijelu terena, pri čemu je usmrtio radnicu koja je držala cijev za raspršivanje?

                        3.

                        Ako su odgovori na prethodna pitanja potvrdni, je li tom tumačenju pojma „upotreba vozila” iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] protivna nacionalna odredba članka 4. stavka 4. [Decreto‑Lei n. 291/2007 que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel (Uredba sa zakonskom snagom br. 291/2007 o uvođenju sustava obveznog osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila), od 21. kolovoza 2007. (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 291/2007)]) koja isključuje obvezu osiguranja predviđenu člankom 3. stavkom 1. [te direktive] ako se vozila upotrebljavaju isključivo u poljoprivredne ili industrijske svrhe?”

               24

               Irska je dopisom podnesenim tajništvu Suda 18. travnja 2017. na temelju članka 16. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije zatražila da Sud zasjeda u velikom vijeću.

         O prethodnim pitanjima
      Prvo i drugo pitanje

               25

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive tumačiti na način da pojam „upotreba vozila”, sadržan u toj odredbi, obuhvaća situaciju u kojoj je traktor, koji je bio u mirovanju na zemljanom putu poljoprivrednog gospodarstva i čiji je motor bio upaljen radi pogona pumpe za raspršivanje herbicida koja je bila pričvršćena na taj traktor, povuklo klizanje tla koje je uzrokovala kombinacija više čimbenika, odnosno težina navedenog traktora, podrhtavanje njegova motora i pumpe te snažna kiša, što je uzrokovalo smrt osobe koja je radila na tom gospodarstvu.

               26

               Ta pitanja temelje se na premisi prema kojoj je predmet ugovora o osiguranju, navedenog u točki 12. ove presude, koji je sklopila N. Morais da Silva Pinto i koji se odnosi na predmetni traktor, pokriće samo građanskopravne odgovornosti u pogledu njegove upotrebe. Na temelju te premise sud koji je uputio zahtjev dvoji može li se situaciju opisanu u prethodnoj točki smatrati nezgodom vezanu uz upotrebu predmetnog vozila, u smislu članka 3. stavka 1. Prve direktive ili ne.

               27

               S obzirom na ta pojašnjenja, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Prve direktive, podložno njezinu članku 4., svaka država članica poduzima sve prikladne mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem.

               28

               Uvodno valja istaknuti da je poljoprivredni traktor, poput predmetnog traktora, obuhvaćen pojmom „vozilo” iz članka 1. stavka 1. navedene direktive, s obzirom na to da je riječ o „motorno[m] vozil[u] namijenjeno[m] za kopneni promet, a koje pokreće mehanička snaga, ali koje se ne kreće po tračnicama”.

               29

               S tim u vezi valja podsjetiti da je ta definicija neovisna o tome za što se predmetno vozilo upotrebljava ili za što se može upotrebljavati. Stoga, činjenica da bi traktor u određenim okolnostima mogao biti upotrijebljen kao poljoprivredni stroj nema učinka na tvrdnju da takvo vozilo odgovara pojmu „vozil[o]” iz članka 1. točke 1. Prve direktive (presuda od 4. rujna 2014., Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 38.).

               30

               Osim toga, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se predmetni traktor uobičajeno nalazi na području države članice i da se na njega ne odnosi odstupanje doneseno na temelju članka 4. te direktive.

               31

               Što se tiče pojma „upotreba vozila” u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, valja podsjetiti da ga se ne može prepustiti ocjeni pojedine države članice, nego je riječ o autonomnom pojmu prava Unije koji treba tumačiti osobito s obzirom na kontekst te odredbe i ciljeve koji se nastoje postići propisom kojeg je ona dio (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014., Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 41. i 42.).

               32

               U tom pogledu, Prva direktiva je sastavni dio niza direktiva čijim su donošenjem postupno definirane obveze država članica na području građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila. Iz uvodnog dijela te direktive i Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1984., L 8, str. 17.), proizlazi da one nastoje osigurati slobodan promet kako vozila koja se uobičajeno nalaze na području Unije tako i osoba koje njima prometuju i, s druge strane, jamčiti da žrtve nesreća uzrokovanih tim vozilima uživaju usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se na području Unije dogodila ta nezgoda (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 2011., Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, t. 23.; od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 26., i od 4. rujna 2014., Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 50.).

               33

               Usto, iz razvoja propisa Unije u području obveznog osiguranja proizlazi kako je zakonodavac Unije stalno slijedio i snažio taj cilj zaštite žrtava nezgoda koje su uzrokovala vozila (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014., Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 52. do 55.).

               34

               U tom kontekstu Sud je u biti presudio da članak 3. stavak 1. Prve direktive treba tumačiti na način da u njemu sadržan pojam „upotreba vozila” nije ograničen samo na situacije iz cestovnog prometa, to jest na upotrebu na javnom putu, nego se odnosi i na svaku upotrebu vozila koja je u skladu s njegovom uobičajenom funkcijom (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014., Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, t. 59.).

               35

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi, s jedne strane, da doseg pojma „upotreba vozila” ne ovisi o značajkama terena na kojem se motorno vozilo upotrebljava.

               36

               Uostalom, nijedna odredba direktiva o obveznom osiguranju ne ograničava opseg obveze osiguranja i zaštite koja se tom obvezom želi pružiti žrtvama nezgoda koje su uzrokovala motorna vozila u slučaju upotrebe tih vozila na određenim vrstama terena ili na određenim putevima.

               37

               S druge strane, valja naglasiti da su motorna vozila iz članka 1. stavka 1. Prve direktive, neovisno o njihovim značajkama, namijenjena tomu da se uobičajeno upotrebljavaju kao prijevozna sredstva.

               38

               Iz toga proizlazi da pojam „upotreba vozila” u smislu članka 3. stavka 1. te direktive obuhvaća svaku upotrebu vozila kao prijevoznog sredstva.

               39

               S tim u vezi, činjenica da je vozilo koje je sudjelovalo u nezgodi bilo u mirovanju u trenutku njezina nastanka sama po sebi ne isključuje to da upotreba tog vozila u tom trenutku može biti obuhvaćena njegovom funkcijom prijevoznog sredstva i, slijedom toga, pojmom „upotreba vozila” u smislu članka 3. stavka 1. Prve direktive. Osim toga, u tom pogledu nije odlučujuće to je li njegov motor bio upaljen u trenutku nastanka nezgode.

               40

               S obzirom na ta pojašnjenja, kad je riječ o vozilima koja su, poput predmetnog traktora, namijenjena tomu da ih se, osim za njihovu uobičajenu upotrebu kao prijevozna sredstva, u određenim okolnostima upotrebljava i kao radne strojeve, valja odrediti je li se pri nastanku nezgode u kojoj je sudjelovalo takvo vozilo ono upotrebljavalo ponajprije kao prijevozno sredstvo, u kojem slučaju ta upotreba može biti obuhvaćena pojmom „upotreba vozila” u smislu članka 3. stavka 1. Prve direktive, ili kao radni stroj, u kojem slučaju predmetna upotreba ne može biti obuhvaćena tim pojmom.

               41

               U predmetnom slučaju iz podataka koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se, kad se dogodila nezgoda u kojoj je sudjelovao predmetni traktor, potonji upotrebljavao kao pokretač pogonske snage potrebne za pogon pumpe za raspršivanje herbicida koja je bila na njega pričvršćena radi raspršivanja tog herbicida na trsove vinove loze na tom poljoprivrednom gospodarstvu. Uz pridržaj provođenja provjera koje su zadaća suda koji je uputio zahtjev, očito je da je takva upotreba prvenstveno povezana s funkcijom tog traktora kao radnog stroja, a ne kao prijevoznog sredstva, i da, slijedom toga, nije obuhvaćena pojmom „upotreba vozila” u smislu članka 3. stavka 1. Prve direktive

               42

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Prve direktive valja tumačiti na način da pojam „upotreba vozila”, sadržan u toj odredbi, ne obuhvaća situaciju u kojoj je poljoprivredni traktor sudjelovao u nezgodi ako njegova glavna funkcija u trenutku nastanka te nezgode nije bila funkcija prijevoznog sredstva, nego to da kao radni stroj pokreće pogonsku snagu potrebnu za pogon pumpe za raspršivanje herbicida.

         Treće pitanje

               43

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo poput članka 4. stavka 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 291/2007, koje isključuje obvezu osiguranja od građanskopravne odgovornosti koja proizlazi iz upotrebe vozila „isključivo u poljoprivredne ili industrijske svrhe”.

               44

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 20. srpnja 2017., Piscarreta Ricardo, C‑416/16, EU:C:2017:574, t. 56. i navedena sudska praksa).

               45

               U predmetnom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, nezgoda koja je uzrokovala smrt M. Alves dogodila se 18. ožujka 2006., to jest više od godinu dana prije donošenja Uredbe sa zakonskom snagom br. 291/2007.

               46

               Međutim, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da ta uredba sa zakonskom snagom ima retroaktivne učinke ili da se pravilo iz njezina članka 4. stavka 4. zbog drugog razloga primjenjuje na glavni predmet. Naime, sud koji je uputio zahtjev nije priložio nikakva objašnjenja o tome zašto u tim okolnostima smatra da mu je odgovor na treće prethodno pitanje potreban za rješavanje spora koji se pred njime vodi.

               47

               Usto, iz pisanog odgovora portugalske vlade na pitanje koje je postavio Sud proizlazi da se na činjenice o kojima je riječ u glavnom predmetu ratione temporis nije primjenjivala Uredba sa zakonskom snagom br. 291/2007, nego Decreto‑Lei n. 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (Uredba sa zakonskom snagom 522/85 o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti), od 31. prosinca 1985., kako je izmijenjen.

               48

               U tim okolnostima očito je da je treće pitanje hipotetsko i, stoga, nedopušteno.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ Vijeća od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti valja tumačiti na način da pojam „upotreba vozila”, sadržan u toj odredbi, ne obuhvaća situaciju u kojoj je poljoprivredni traktor sudjelovao u nezgodi ako njegova glavna funkcija u trenutku nastanka te nezgode nije bila funkcija prijevoznog sredstva, nego to da kao radni stroj pokreće pogonsku snagu potrebnu za pogon pumpe za raspršivanje herbicida.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 29. studenoga 2017.#C. King protiv The Sash Window Workshop Ltd i Richard Dollar.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Direktiva 2003/88/EZ – Organizacija radnog vremena – Članak 7. – Naknada za neiskorišteni godišnji odmor koja se isplaćuje prilikom prestanka radnog odnosa – Nacionalni propis koji radnika obvezuje da iskoristi svoj godišnji odmor, iako nije određena naknada plaće za odmor.#Predmet C-214/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      29. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Direktiva 2003/88/EZ – Organizacija radnog vremena – Članak 7. – Naknada za neiskorišteni godišnji odmor koja se isplaćuje prilikom prestanka radnog odnosa – Nacionalni propis koji radnika obvezuje da iskoristi svoj godišnji odmor, iako nije određena naknada plaće za odmor”
      U predmetu C‑214/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 30. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 18. travnja 2016., u postupku

         Conley King

      protiv

         The Sash Window Workshop Ltd,

         Richarda Dollara,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger, i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za C. Kinga, C. Gilroy‑Scott, solicitor, A. Dashwood, QC, i J. Williams, barrister,

               –

               za The Sash Window Workshop Ltd i R. Dollara, M. Pilgerstorfer, barrister, po punomoći J. Pottsa, solicitora,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Simmons, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Bannera, barristera,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i J. Tomkin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Conleya Kinga i njegova bivšeg poslodavca The Sash Window Workshop Ltd (u daljnjem tekstu: Sash WW), vezano uz zahtjev C. Kinga u pogledu prava na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor za godine 1999. do 2012.

         Pravni okvir

            Konvencija br. 132 Međunarodne organizacije rada

               3

               U članku 9. stavku 1. Konvencije br. 132 Međunarodne organizacije rada od 24. lipnja 1970. o plaćenom godišnjem odmoru (revidirana), predviđa se:
               „Dio plaćenog godišnjeg odmora u neprekidnom trajanju iz članka 8. stavka 2. ove Konvencije odobrava se i koristi najkasnije u roku od godine dana, a ostatak plaćenog godišnjeg odmora najkasnije u roku od osamnaest mjeseci od kraja godine u kojoj je ostvareno pravo na odmor.”

               4

               Navedenu konvenciju ratificiralo je trideset sedam država, među kojima nije Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske.

            Pravo Unije

               5

               U skladu s uvodnom izjavom 6. Direktive 2003/88:
               „U pogledu organizacije radnog vremena treba uzeti u obzir načela Međunarodne organizacije rada […]”

               6

               U članku 1. te direktive definiraju se njezin cilj i područje primjene. On određuje:
               „1.   Ova Direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
               2.   Ova se Direktiva primjenjuje na:

                        (a)

                        najkraća razdoblja […] godišnjeg odmora […]

                  […]”

               7

               Članak 7. navedene direktive glasi kako slijedi:

                  „Godišnji odmor

               1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
               2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”

               8

               Člankom 17. navedene direktive predviđa se da države članice mogu odstupiti od određenih njezinih odredaba. U odnosu na članak 7. Direktive 2003/88 nije dopušteno nikakvo odstupanje.

            Pravo Ujedinjene Kraljevine

               9

               Direktiva 2003/88 prenesena je u pravo Ujedinjene Kraljevine donošenjem Working Time Regulationsa 1998 (Uredba o radnom vremenu iz 1998.) s izmjenama (u daljnjem tekstu: Uredba iz 1998.).

               10

               U članku 13. Uredbe iz 1998. utvrđuje se pravo radnika na godišnji odmor. Njegov stavak 1. glasi ovako:
               „[…] radnik ima pravo na četiri tjedna godišnjeg odmora u svakoj referentnoj godini.”

               11

               U članku 13. stavku 9. te uredbe predviđa se:
               „Odmor na koji radnik ima pravo sukladno ovom članku može se iskoristiti u dijelovima, ali:

                        (a)

                        samo u referentnoj godini za koju je stečeno pravo na taj odmor i

                        (b)

                        ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”

               12

               Članak 16. navedene uredbe uređuje pravo radnika na naknadu plaće za godišnji odmor. Njegov stavak 1. glasi ovako:
               „Radnik ima pravo na plaću tijekom cijelog trajanja godišnjeg odmora koji može koristiti sukladno članku 13., u visini jednotjednog dohotka za svaki tjedan odmora.”

               13

               Člankom 30 stavkom 1. te uredbe radniku se priznaje sljedeće pravo:
               „(1)   Radnik može podnijeti tužbu Employment Tribunalu [(Radni sud)] ako mu poslodavac:

                        (a)

                        nije dopustio korištenje prava koje ostvaruje na temelju:

                                 (i)

                                 […] članka 13. stavka 1. […];

                  […] ili

                        (b)

                        nije isplatio čitav iznos ili dio iznosa na koji radnik ima pravo sukladno […] članku 16. stavku 1.

                  (2)   Employment Tribunal [(Radni sud)] razmatra tužbu samo ako je podnesena:

                        (a)

                        u roku od tri mjeseca od dana za koji radnik tvrdi da mu je trebalo biti dopušteno korištenje prava (ili, u slučaju odmora ili dopusta koji traje više od jednog dana, od dana kad je taj odmor ili dopust trebao započeti) ili, eventualno, od dana kad mu je trebao biti isplaćen dugovani iznos;

                        (b)

                        u nekom drugom roku koji Employment Tribunal [(Radni sud)] smatra razumnim, ako se utvrdi da radnik razumno nije mogao podnijeti tužbu u spomenutom roku od tri ili, eventualno, šest mjeseci.

                  …”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               C. King radio je za Sash WW na temelju „ugovora o samozapošljavanju uz naknadu samo u obliku provizije” od 1. lipnja 1999. do trenutka kad je otišao u mirovinu, 6. listopada 2012. Sukladno tom ugovoru C. King primao je samo provizije. Kada je koristio godišnje odmore, oni mu nisu bili plaćeni.

               15

               Po prestanku radnog odnosa, C. King je od svojeg poslodavca zatražio isplatu novčanih naknada za neplaćene iskorištene i neiskorištene godišnje odmore za sve vrijeme dok je radio, odnosno od 1. lipnja 1999. do 6. listopada 2012. Sash WW odbio je postupiti po zahtjevu C. Kinga s obrazloženjem da je on imao status samozaposlene osobe.

               16

               C. King podnio je tužbu pred nadležnim Employment Tribunalom (Radni sud). On je razlikovao tri kategorije godišnjih odmora, pri čemu je nesporno da nijedna od njih nije bila plaćena:

                        –

                        „naknade za plaćene odmore 1”, u što spadaju odmori koji su stečeni, ali nisu iskorišteni tijekom zadnje referentne godine (2012. – 2013.) s danom prestanka radnog odnosa;

                        –

                        „naknade za plaćene odmore 2”, u što spadaju odmori koji su stvarno iskorišteni između 1999. i 2012., ali za njih nije primljena nikakva naknada plaće;

                        –

                        „naknade za plaćene odmore 3”, u što spadaju odmori koji su stečeni, ali nisu iskorišteni sve vrijeme dok je C. King radio, odnosno ukupno 24,15 tjedana.

               17

               Employment Tribunal (Radni sud) u svojoj je odluci smatrao da C. Kinga treba smatrati „radnikom” u smislu Direktive 2003/88 i da on ima pravo na tri potraživane kategorije naknada za plaćene godišnje odmore.

               18

               Sash WW protiv odluke Employment Tribunala (Radni sud) žalio se Employment Appeal Tribunalu (Žalbeni radni sud, Ujedinjena Kraljevina), koji je žalbu prihvatio i predmet vratio Employment Tribunalu (Radni sud). C. King i Sash WW protiv te odluke podnijeli su žalbu odnosno protužalbu.

               19

               Pred sudom koji je uputio zahtjev, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina), sad je nesporno da je C. King „radnik” u smislu Direktive 2003/88 i da ima pravo na „naknade za plaćene odmore 1 i 2”.

               20

               Što se tiče „naknada za plaćene odmore 3”, Sash WW tvrdi da, sukladno članku 13. stavku 9. točki (a) Uredbe iz 1998., C. King nije imao pravo neiskorišteni godišnji odmor prenijeti u novu referentnu godinu. Budući da nije podnio tužbu na temelju članka 30. stavka 1. točke (a) te uredbe, C. King izgubio je sva prava u pogledu svojih godišnjih odmora jer je potraživanje novčane naknade za neiskorištene plaćene godišnje odmore za sporne referentne godine palo u zastaru.

               21

               C. King, s druge strane, smatra da su njegova prava u pogledu plaćenih godišnjih odmora – koji nisu iskorišteni jer ih poslodavac ne bi bio platio – prenesena u sljedeću referentnu godinu unatoč odredbama članka 13. stavka 9. točke (a) Uredbe iz 1998., a potom iz godine u godinu sve do dana kad je radni odnos prestao. Pozivajući se na presudu od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr. (C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18), C. King tvrdi da je pravo na isplatu novčane naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor nastalo tek s prestankom radnog odnosa te da je njegova tužba stoga podnesena u roku.

               22

               Zaključujući da pravo Ujedinjene Kraljevine ne predviđa mogućnost prijenosa godišnjeg odmora izvan referentne godine za koju je taj odmor odobren i ne osigurava nužno djelotvoran pravni lijek u slučaju povrede članka 7. Direktive 2003/88, Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tumačenju prava Unije mjerodavnog za rješavanje spora povodom kojeg vodi postupak.

               23

               U tom pogledu posebice ističe da prijenos plaćenog godišnjeg odmora koji nije iskorišten zbog odbijanja poslodavca da ga plati može dovesti do zaključaka različitih od onih koji se nameću u slučaju kad se radi o godišnjem odmoru koji radnik nije iskoristio zbog bolesti. Naime, Sud je mjerodavne odredbe prava Unije tumačio samo u kontekstu ovog posljednjeg slučaja.

               24

               U tim je okolnostima Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ako između poslodavca i radnika postoji spor o tome ima li radnik pravo na plaćeni godišnji odmor sukladno članku 7. Direktive [2003/88], je li u skladu s pravom Unije, a osobito s načelom prava na djelotvoran pravni lijek, ako radnik prvo mora iskoristiti odmor da bi se potom moglo utvrditi ima li pravo biti plaćen za taj odmor?

                        2.

                        Ako radnik u referentnoj obračunskoj godini u kojoj bi trebao iskoristiti svoja prava na odmor uopće ne iskoristi godišnji odmor na koji ima pravo ili iskoristi samo njegov dio, a bio bi to učinio da mu poslodavac nije odbijao platiti bilo koji odmor koji koristi, može li taj radnik tvrditi da je bio spriječen u korištenju prava na plaćeni odmor i da se to pravo stoga prenosi iz godine u godinu sve dok ne dobije priliku iskoristiti ga?

                        3.

                        Ako se pravo na odmor prenosi, prenosi li se na neodređeno vrijeme ili pak postoji ograničeno razdoblje u kojem radnik mora iskoristiti svoje preneseno pravo na odmor, slično kao kod rokova koji se primjenjuju kada radnik zbog bolesti ne može iskoristiti pravo na odmor tijekom referentne godine?

                        4.

                        Ako ne postoji zakonska ili ugovorna odredba koja određuje razdoblje prijenosa odmora, je li sud obvezan utvrditi ograničenje razdoblja na koje se odmor može prenijeti, kako bi se osiguralo da se primjenom [nacionalnog propisa o radnom vremenu] ne iskrivi svrha članka 7. [Direktive 2003/88]?

                        5.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na četvrto pitanje, je li razdoblje od osamnaest mjeseci od završetka referentne obračunske godine za koju je stečen odmor u skladu s pravom iz članka 7. [Direktive 2003/88]?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               25

               Nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika 8. lipnja 2017., C. King u podnesku dostavljenom tajništvu Suda 19. lipnja 2017. zatražio je da se odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. U prilog svojem zahtjevu C. King u bitnome je tvrdio da mišljenje nezavisnog odvjetnika sadržava nesporazum u pogledu zaposlenja koje mu je ponuđeno 2008.

               26

               S tim u vezi valja, međutim, podsjetiti da je, sukladno članku 252. stavku 2. UFEU‑a, dužnost nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (presuda od 22. lipnja 2017., Federatie Nederlandse Vakvereniging i dr., C‑126/16, EU:C:2017:489, t. 31. i navedena sudska praksa).

               27

               Stoga neslaganje jedne stranke s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na to kakva pitanja u njemu razmatra, ne može biti samo po sebi dovoljan razlog koji bi opravdavao ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 26.).

               28

               Međutim, u članku 83. Poslovnika Suda predviđa se da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka po zatvaranju tog dijela postupka iznese novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               29

               To ovdje nije slučaj. Naime, Sud u predmetnom slučaju smatra, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da ima sve potrebne informacije za donošenje odluke.

               30

               Imajući u vidu navedeno, nema mjesta određivanju ponovnog otvaranja usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               31

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 7. Direktive 2003/88 i pravo na djelotvoran pravni lijek, priznato člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), tumačiti na način da im se u slučaju spora između poslodavca i radnika glede pitanja ima li radnik pravo na plaćeni godišnji odmor u skladu s prvonavedenim člankom protivi to što radnik prvo mora iskoristiti svoj odmor, da bi se potom moglo utvrditi ima li pravo biti plaćen za taj odmor.

               32

               U tom pogledu, na prvome mjestu valja podsjetiti da svaki radnik, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88 – a riječ je o odredbi od čije primjene nije moguće odstupiti na temelju te direktive – ima pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna. To pravo na plaćeni godišnji odmor treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije, koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom 2003/88 (presuda od 30. lipnja 2016., Sobczyszyn, C‑178/15, EU:C:2016:502, t. 19. i navedena sudska praksa).

               33

               Drugo, treba napomenuti da se pravo na plaćeni godišnji odmor izričito priznaje člankom 31. stavkom 2. Povelje, kojoj članak 6. stavak 1. UEU‑a daje istu pravnu snagu kao Ugovorima (presuda od 22. studenoga 2011., KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, t. 37.).

               34

               Treće, iz teksta Direktive 2003/88 i sudske prakse Suda proizlazi da se države članice, iako su ovlaštene definirati uvjete korištenja i primjene prava na plaćeni godišnji odmor, moraju suzdržati od određivanja bilo kakvih uvjeta za samo postojanje tog prava, koje proizlazi izravno iz navedene direktive (presuda od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 28.).

               35

               Četvrto, treba istaknuti da se prema toj istoj sudskoj praksi Direktiva 2003/88 odnosi prema pravu na godišnji odmor i pravu na stjecanje isplate na to ime kao prema dvama dijelovima jednog prava. Cilj plaćanja odmora jest staviti radnika tijekom navedenog odmora u položaj koji je s obzirom na plaću usporediv s razdobljima rada (vidjeti presudu od 22. svibnja 2014., Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, t. 17. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Iz navedenog slijedi da radnik treba moći ostvariti primanje na koje ima pravo na temelju članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88 prilikom korištenja svojeg godišnjeg odmora.

               37

               Naime, sama svrha prava na plaćeni godišnji odmor jest da se radniku omogući odmor i raspolaganje vremenom za opuštanje i razonodu (vidjeti, među ostalim, presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 25. i od 30. lipnja 2016., Sobczyszyn, C‑178/15, EU:C:2016:502, t. 25.).

               38

               Međutim, kao što to Europska komisija navodi u svojim pisanim očitovanjima, radnik suočen s okolnostima koje tijekom godišnjeg odmora mogu pobuđivati neizvjesnost u pogledu plaće na koju ima pravo ne bi mogao u potpunosti uživati u tom odmoru kao vremenu za opuštanje i razonodu, na temelju članka 7. Direktive 2003/88.

               39

               Isto tako, te okolnosti mogu radnika odvratiti od korištenja godišnjeg odmora. U tom pogledu valja napomenuti da je svaka poslodavčeva praksa ili propust koji potencijalno ima odvraćajući učinak na radnikovo korištenje godišnjeg odmora također u suprotnosti s ciljem prava na plaćeni godišnji odmor (vidjeti u tom smislu presudu od 22. svibnja 2014., Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               40

               U tom kontekstu, suprotno navodima koje je u pisanim očitovanjima iznijela Ujedinjena Kraljevina, primjena prava na plaćeni godišnji odmor ne smije ovisiti o činjeničnoj ocjeni financijskih prilika u kojima se određeni radnik nalazi u trenutku korištenja odmora.

               41

               Što se tiče pravnih sredstava koja radnik mora imati u slučaju spora s poslodavcem kako bi ostvario svoje pravo na plaćeni godišnji odmor na temelju Direktive 2003/88, točno je da u toj direktivi ne postoji nikakva odredba o tom pitanju. Nesporno je, međutim, da države članice u tom kontekstu moraju osigurati i poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek, predviđeno u članku 47. Povelje (vidjeti slično presudu od 15. rujna 2016., Star Storage i dr., C‑439/14 i C‑488/14, EU:C:2016:688, t. 46.).

               42

               U konkretnom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je da je pravo na plaćeni godišnji odmor iz članka 7. Direktive 2003/88 u Ujedinjenoj Kraljevini primijenjeno u sklopu dvaju različitih članaka Uredbe iz 1998. – odnosno, s jedne strane, članka 13., kojim se priznaje pravo na godišnji odmor, i, s druge strane, članka 16., kojim se određuje pravo da taj odmor bude plaćen. Istom logikom, članak 30. stavak 1. te uredbe priznaje pravo radnika na dva različita pravna sredstva (claims), pa radnik može pokrenuti sudski postupak bilo radi osporavanja odbijanja poslodavca da mu prizna pravo na godišnji odmor koje ima na temelju navedenog članka 13. ili tvrdeći da mu poslodavac nije platio cijeli taj odmor ili njegov dio sukladno navedenom članku 16.

               43

               Tumačenje koje je u pogledu tih odredbi u ovom predmetu prihvatio Employment Appeal Tribunal (Žalbeni radni sud) jest takvo da bi se radnik, s jedne strane, mogao pozvati na kršenje prava na godišnji odmor iz članka 13. Uredbe iz 1998. samo ako mu poslodavac uopće ne dopusti korištenje odmora, bilo plaćenog ili neplaćenog, te bi, s druge strane, na temelju članka 16. te uredbe mogao zahtijevati plaću samo za stvarno iskorištene odmore.

               44

               Međutim, takvo tumačenje nacionalnih pravnih sredstava propisanih u tom području dovodi do toga da se, u slučaju kad poslodavac radniku odobrava samo neplaćene odmore, radnik pred sudom ne bi mogao pozvati na pravo na korištenje plaćenih odmora kao takvo. Zato bi prvo bio prisiljen koristiti neplaćeni odmor, a zatim podnijeti tužbu kako bi za njega ishodio plaću.

               45

               Takav rezultat nije u skladu s člankom 7. Direktive 2003/88 zbog razloga navedenih u točkama 36. do 40. ove presude.

               46

               To više, kada je riječ o radniku koji je u situaciji poput C. Kinga, tumačenje nacionalnih pravnih sredstava poput onog navedenog u točki 43. ove presude onemogućava mu da se po prestanku radnog odnosa pozove na povredu članka 7. Direktive 2003/88 u pogledu plaćenih odmora na koje je imao pravo, ali ih nije iskoristio, radi prava na naknadu iz stavka 2. tog članka. Radnik poput tužitelja iz glavnog postupka stoga je ostavljen bez djelotvornog pravnog lijeka.

               47

               Uzimajući u obzir sva navedena razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 7. Direktive 2003/88 i pravo na djelotvoran pravni lijek priznato člankom 47. Povelje treba tumačiti na način da im se u slučaju spora između poslodavca i radnika glede pitanja ima li radnik pravo na plaćeni godišnji odmor u skladu s prvonavedenim člankom, protivi to što radnik prvo mora iskoristiti svoj odmor, da bi se potom moglo utvrditi ima li pravo za njega biti plaćen.

            Drugo, treće, četvrto i peto pitanje

               48

               Drugim, trećim, četvrtim i petim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe ili prakse prema kojima je radnik spriječen prenositi i eventualno kumulirati, do trenutka prestanka svojeg radnog odnosa, neiskorištena prava na plaćeni godišnji odmor za više uzastopnih referentnih razdoblja zbog poslodavčeva odbijanja da plati te odmore.

               49

               S tim u vezi, u cilju davanja odgovora na postavljena pitanja valja podsjetiti da je Sud već bio u prilici, posebno u presudi od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr. (C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18), očitovati se o pitanjima vezanima uz pravo na plaćeni godišnji odmor radnika koji do prestanka radnog odnosa nije bio u mogućnosti iskoristiti svoje pravo na navedeni odmor zbog razloga neovisnih o njegovoj volji, odnosno konkretno zbog bolesti.

               50

               U konkretnom slučaju C. King nije iskoristio svoje pravo na plaćeni godišnji odmor prije odlaska u mirovinu upravo zbog razloga neovisnih o njegovoj volji. S tim vezi treba pojasniti da, iako je dotični u jednom trenutku tijekom ugovornog odnosa s poslodavcem mogao prihvatiti drukčiji ugovor koji je predviđao pravo na plaćeni godišnji odmor, ta je okolnost nevažna za davanje odgovora na postavljena prethodna pitanja. Sud, naime, mora u tu svrhu uzeti u obzir radni odnos koji je postojao i trajao, iz kojeg god razloga, sve do odlaska C. Kinga u mirovinu, pri čemu dotični nije mogao ostvariti svoje pravo na plaćeni godišnji odmor.

               51

               Stoga kao prvo valja podsjetiti da Direktiva 2003/88 državama članicama ne omogućuje ni da isključe postojanje prava na plaćeni godišnji odmor ni da predvide da pravo na plaćeni godišnji odmor radnika koji je bio spriječen u korištenju tim pravom prestaje nakon proteka referentnog razdoblja i/ili razdoblja prijenosa utvrđenog nacionalnim pravom (presuda od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 47. i 48. i navedena sudska praksa).

               52

               Štoviše, iz sudske prakse Suda slijedi da radnik koji zbog razloga neovisnih o svojoj volji nije mogao svoje pravo na plaćeni godišnji odmor iskoristiti prije prestanka radnog odnosa ima pravo na novčanu naknadu na temelju članka 7. stavka 2. Direktive 2003/88. Iznos navedene naknade treba izračunati tako da taj radnik bude stavljen u položaj usporediv s položajem u kojem bi bio da se tim pravom koristio tijekom svojeg radnog odnosa (presuda od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 61.).

               53

               Kao drugo, treba reći da su u predmetima koji su doveli do sudske prakse Suda u pogledu članka 7. Direktive 2003/88 dotični radnici bili spriječeni koristiti se svojim pravom na plaćeni godišnji odmor zbog razloga odsutnosti s posla zbog bolesti.

               54

               U tom konkretnom kontekstu Sud je, naime, smatrao da – iako bi radnik koji je nesposoban za rad tijekom više uzastopnih referentnih razdoblja imao pravo neograničeno akumulirati sva prava na plaćeni godišnji odmor stečen za vrijeme svoje odsutnosti s posla – takvo neograničene kumuliranje ne bi više odgovaralo samoj svrsi prava na plaćeni godišnji odmor (vidjeti u tom smislu presudu od 22. studenoga 2011., KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, t. 29. i 30.).

               55

               Stoga, u specifičnim okolnostima u kojima se nalazi radnik koji je nesposoban za rad tijekom više uzastopnih referentnih razdoblja, Sud je smatrao da – ne samo s obzirom na zaštitu radnika kojoj teži Direktiva 2003/88 nego i na zaštitu poslodavca koji je suočen s mogućnošću prevelikog kumuliranja odsustava radnika i teškoćama koje ona mogu značiti za organizaciju posla – članak 7. te direktive treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalne odredbe ili prakse koje ograničavaju, na razdoblje prijenosa od petnaest mjeseci, nakon čijeg isteka prestaje pravo na plaćeni godišnji odmor, kumuliranje prava na takav odmor radnika koji je nesposoban za rad tijekom više uzastopnih referentnih razdoblja (vidjeti u tom smislu presudu od 22. studenoga 2011., KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, t. 38., 39. i 44.).

               56

               Slijedom toga, kao treće, valja ispitati jesu li okolnosti poput onih iz glavnog postupka „specifične” u smislu sudske prakse citirane u prethodnoj točki, tako da, slično kao u slučaju dulje odsutnosti radnika zbog korištenja bolovanja, opravdavaju odstupanje od načela iz članka 7. Direktive 2003/88 i članka 31. stavka 2. Povelje, prema kojem stečeno pravo na plaćeni godišnji odmor ne može prestati nakon proteka referentnog razdoblja i/ili razdoblja prijenosa utvrđenog nacionalnim pravom, ako radnik nije bio u mogućnosti iskoristiti svoj odmor.

               57

               U tu svrhu treba uzeti u obzir sljedeće čimbenike.

               58

               Prvo, iz ustaljene sudske prakse Suda slijedi da se pravo na plaćeni godišnji odmor ne smije usko tumačiti (vidjeti presudu od 22. travnja 2010., Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, t. 29.). Dakle, svako odstupanje od Unijina sustava organizacije radnog vremena predviđenog Direktivom 2003/88 treba tumačiti na način da se njegov doseg ograniči samo na ono što je krajnje nužno za zaštitu interesa koje to odstupanje omogućava zaštititi (vidjeti u tom smislu presudu od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               59

               No u okolnostima poput onih u predmetu iz glavnog postupka očito je da zaštita poslodavčevih interesa nije krajnje nužna i da stoga ne može biti opravdanje za odstupanje od prava radnika na plaćeni godišnji odmor.

               60

               Naime, treba reći da ocjena prava na plaćeni godišnji odmor radnika poput C. Kinga nema veze sa situacijom u kojoj je poslodavac suočen s odsutnostima radnika koje bi, kao u slučaju dugotrajnog bolovanja, dovele do problema vezanih uz organizaciju posla. Naprotiv, taj je poslodavac sve do odlaska radnika u mirovinu mogao imati koristi od činjenice da radnik nije prekidao profesionalnu aktivnost u njegovoj službi kako bi koristio plaćene godišnje odmore.

               61

               Drugo, činjenica da je Sash WW pogrešno smatrao da C. King nije imao pravo na plaćene godišnje odmore, čak i kad bi bila dokazana, nije relevantna. Naime, poslodavac je dužan istražiti sve informacije u pogledu svojih obveza u vezi s tim pitanjem.

               62

               U tom kontekstu, kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude, sâmo postojanje prava na plaćeni godišnji odmor ne može se ni koji način uvjetovati, s obzirom na to da radniku to pravo daje izravno Direktiva 2003/88. Dakle, kada je riječ o predmetu iz glavnog postupka, pitanje je li C. King tih godina podnosio zahtjeve za plaćeni godišnji odmor nije relevantno (vidjeti u tom smislu presudu od 12. lipnja 2014., Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, t. 27. i 28.).

               63

               Iz navedenog slijedi da, za razliku od slučaja kumuliranja prava na plaćeni godišnji odmor radnika koji je taj odmor spriječen koristiti zbog bolesti, poslodavac koji radniku ne omogući korištenje njegovim pravom na plaćeni godišnji odmor za to treba snositi posljedice.

               64

               Treće, u tim okolnostima – s obzirom na to da ne postoji nikakva nacionalna odredba, bilo propis ili ugovorna odredba, koja bi predviđala ograničavanje prijenosa odmora u skladu sa zahtjevima prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 22. studenoga 2011., KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761 i od 3. svibnja 2012., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263) – Unijin sustav organizacije radnog vremena predviđen spomenutom Direktivom 2003/88 ne smije se usko tumačiti. Prihvatiti u tim okolnostima prestanak pravâ na plaćeni godišnji odmor koja je radnik stekao značilo bi, naime, potvrditi postupanje koje ide prema nezakonitom bogaćenju poslodavca na štetu samog cilja te direktive, a to je poštovanje radnikova zdravlja.

               65

               Iz svih navedenih razmatranja slijedi da na drugo, treće, četvrto i peto pitanje valja odgovoriti da članak 7. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe ili prakse prema kojima je radnik spriječen prenositi i eventualno kumulirati, do trenutka prestanka svojeg radnog odnosa, neiskorištena prava na plaćeni godišnji odmor za više uzastopnih referentnih razdoblja zbog poslodavčeva odbijanja da plati te odmore.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena i pravo na djelotvoran pravni lijek priznato člankom 47. Povelje treba tumačiti na način da im se u slučaju spora između poslodavca i radnika glede pitanja ima li radnik pravo na plaćeni godišnji odmor u skladu s prvonavedenim člankom, protivi to što radnik prvo mora iskoristiti svoj odmor, da bi se potom moglo utvrditi ima li pravo za njega biti plaćen.

                           2.

                           Članak 7. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe ili prakse prema kojima je radnik spriječen prenositi i eventualno kumulirati, do trenutka prestanka svojeg radnog odnosa, neiskorištena prava na plaćeni godišnji odmor za više uzastopnih referentnih razdoblja zbog poslodavčeva odbijanja da plati te odmore.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 29. studenoga 2017.#VCAST Limited protiv R.T.I. SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale ordinario di Torino.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 5. stavak 2. točka (b) – Iznimka privatnog reproduciranja – Članak 3. stavak 1. – Priopćavanje javnosti – Posebno tehničko sredstvo – Pružanje usluge snimanja videozapisa u oblaku (cloud computing) za kopije djela zaštićenih autorskim pravom bez pristanka dotičnog autora – Aktivna intervencija pružatelja usluge pri navedenom snimanju.#Predmet C-265/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      29. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 5. stavak 2. točka (b) – Iznimka privatnog reproduciranja – Članak 3. stavak 1. – Priopćavanje javnosti – Posebno tehničko sredstvo – Pružanje usluge snimanja videozapisa u oblaku (cloud computing) za kopije djela zaštićenih autorskim pravom bez pristanka dotičnog autora – Aktivna intervencija pružatelja usluge pri navedenom snimanju”
      U predmetu C‑265/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Torino (Sud u Torinu, Italija), odlukom od 4. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 12. svibnja 2016., u postupku

         VCAST Limited

      protiv

         RTI SpA,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za VCAST Limited, E. Belisario, F. G. Tita, M. Ciurcina i G. Scorza, avvocati,

               –

               za RTI SpA, S. Previti, G. Rossi, V. Colarocco, F. Lepri i A. La Rosa, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Galluzzo i R. Guizzi, avvocati dello Stato,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i T. Rendas, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Malferrari i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. rujna 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.), osobito njezina članka 5. stavka 2. točke (b), Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu (SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.) te UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava VCAST Limited i RTI SpA u vezi sa zakonitošću stavljanja na raspolaganje VCAST‑ovima klijentima sustava za snimanje videozapisa televizijskih emisija u oblaku koje, među ostalim, emitira RTI.

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Direktiva 2000/31

               3

               U skladu s člankom 3. stavkom 2. Direktive 2000/31:
               „Države članice ne mogu, zbog razloga koji spadaju u okvir područja koordinacije, ograničiti slobodu pružanja usluga informacijskog društva iz neke druge države članice.”

               4

               U članku 3. stavku 3. Direktive 2000/31 propisuje se, među ostalim, da se njezin članak 3. stavak 2. ne primjenjuje na područja navedena u Prilogu toj direktivi, pri čemu se navedeni prilog, među ostalim, odnosi na autorsko pravo i srodna prava.

         Direktiva 2001/29

               5

               U skladu s uvodnom izjavom 1. Direktive 2001/29:
               „Ugovorom se predviđa uspostavljanje unutarnjeg tržišta i uvođenje sustava koji će osigurati da na unutarnjem tržištu tržišno natjecanje ne bude narušeno. Usklađivanje zakonodavstava država članica o autorskom pravu i srodnim pravima pridonosi postizanju ovih ciljeva.”

               6

               Uvodna izjava 23. te direktive glasi:
               „Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnosti putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.”

               7

               U članku 2. navedene direktive određuje se:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                        (b)

                        umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;

                        (c)

                        proizvođačima fonograma, njihovih fonograma;

                        (d)

                        proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i primjeraka njihovih filmova;

                        (e)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”

               8

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29:
               „Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.”

               9

               U članku 5. stavku 2. točki (b) te direktive predviđa se:
               „Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
               […]

                        (b)

                        u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite”.

               10

               U skladu s člankom 5. stavkom 5. navedene direktive:
               „Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.”

         Talijansko pravo

               11

               Članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 prenesen je u talijansko pravo člankom 71.e leggea n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Zakon br. 633 o zaštiti autorskog prava i drugih prava povezanih s njegovim izvršavanjem) od 22. travnja 1941., u verziji koja je bila na snazi u vrijeme činjeničnog stanja u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o autorskom pravu). U tom članku 71.e, koji se nalazi u odjeljku II. tog zakona, naslovljenom „Privatno reproduciranje za privatnu uporabu”, određuje se:
               „1.   Dopušteno je privatno reproduciranje fonograma i videograma na bilo koji medij koje su učinile fizičke osobe isključivo za privatnu uporabu, pod uvjetom da svrha tog reproduciranja nije stjecanje profita te da nije izravno ili neizravno komercijalna, u skladu s tehničkim mjerama iz članka 102.d.
               2.   Reproduciranje iz stavka 1. ne mogu ostvarivati treće osobe. Pružanje usluga koje je osmišljeno kako bi se fizičkim osobama omogućilo reproduciranje fonograma i videograma za privatnu uporabu predstavlja aktivnost reproduciranja uređenu člancima 13., 72., 78.a, 79. i 80.
               […]”

               12

               U članku 71.f Zakona o autorskom pravu određuje se:
               „1.   Autori i proizvođači fonograma te prvotni proizvođači audiovizualnih djela, izvođači, proizvođači videograma i njihovi pravni sljednici imaju pravo na naknadu za privatno reproduciranje fonograma i videograma navedeno u članku 71.e. U pogledu uređaja koji su isključivo namijenjeni za analogno ili digitalno snimanje fonograma ili videograma, ta se naknada plaća kao postotak cijene koju krajnji potrošač plati prodavatelju u maloprodaji, a koji se u pogledu višenamjenskih uređaja izračunava na temelju uređaja s karakteristikama koje su istovjetne onima unutarnje komponente koja služi snimanju ili, ako to nije moguće, kao fiksni iznos za svaki pojedini uređaj. U pogledu medija za snimanje audiosadržaja i videosadržaja, kao što su analogni mediji, digitalni mediji, unutarnja ili vanjska memorija, koji su namijenjeni snimanju fonograma ili videograma, naknada se plaća kao iznos koji odgovara kapacitetu snimanja tih medija. U pogledu sustava za snimanje na daljinu, naknadu iz ovog stavka mora platiti osoba koja pruža uslugu, a ta naknada mora odgovarati naknadi koja se primi za tu uslugu.
               2.   Naknada iz stavka 1. određuje se, uz poštovanje zakonodavstva Unije i u svakom slučaju uz uzimanje u obzir prava reproduciranja, uredbom ministarstva za kulturna dobra i djelatnosti, koju treba donijeti najkasnije do 31. prosinca 2009., nakon savjetovanja s odborom iz članka 190. i najzastupljenijim udrugama proizvođača uređaja i medija iz stavka 1. Pri određivanju naknade u obzir će se uzeti primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 102.d te različiti učinci digitalnog reproduciranja u usporedbi s analognim reproduciranjem. Uredba će se ažurirati svake tri godine.
               […]”

               13

               U skladu s člankom 102.d Zakona o autorskom pravu:
               „1.   Nositelji autorskih i srodnih prava kao i prava predviđenog člankom 102.a stavkom 3. na zaštićena djela ili predmete zaštite mogu primijeniti učinkovite tehničke mjere zaštite koje uključuju svaku tehnologiju, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprečava ili ograničava radnje koje nisu odobrili nositelji prava.
               2.   Tehničke mjere smatraju se učinkovitima kad nositelji korištenje zaštićenog djela ili predmeta zaštite ograničavaju putem primjene pristupnog uređaja ili zaštitnog postupka, kao što je enkripcija, premetanje ili druga preinaka zaštićenog djela ili predmeta zaštite, ili kad je takvo korištenje ograničeno putem nadzora umnožavanja, kojim se postiže cilj zaštite.
               3.   Predmetni članak ne dovodi u pitanje primjenu pravnih pravila o računalnim programima koja su predviđena u odjeljku VI. poglavlja IV. glave I.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               VCAST je društvo osnovano u skladu s engleskim pravom koje svojim klijentima stavlja na raspolaganje na internetu, u prostoru za pohranu u oblaku (cloud), sustav za snimanje videozapisa emisija talijanskih televizijskih tijela koje se emitiraju zemaljski, među kojima su i emisije društva RTI.

               15

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da u praksi korisnik odabire emisiju na VCAST‑ovoj internetskoj stranici, na kojoj se nalazi cijeli program televizijskih kanala koji su uključeni u uslugu koju pruža to društvo. Korisnik može odabrati ili određenu emisiju ili vremenski okvir. Nadalje, sustav kojim upravlja VCAST hvata televizijski signal vlastitim antenama i vremenski okvir odabrane emisije snima na prostor za pohranu u oblaku koji je odabrao korisnik. Taj prostor za pohranu potonji je kupio od drugog pružatelja usluga.

               16

               VCAST je podnio tužbu protiv RTI‑ja pred odjelom Tribunalea di Torino (Sud u Torinu, Italija) specijaliziranim za pravo društava i tražio da utvrdi zakonitost njegovih aktivnosti.

               17

               Tijekom postupka, rješenjem u postupku privremene pravne zaštite od 30. listopada 2015., taj je sud djelomično prihvatio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu koji je podnio RTI i u bitnome VCAST‑u zabranio nastavak njegovih aktivnosti.

               18

               Ocijenivši da rješenje spora u glavnom postupku djelomično ovisi o tumačenju prava Unije, osobito članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, Tribunale di Torino (Sud u Torinu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li u skladu s pravom Unije, konkretno s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive [2001/29] (kao i s Direktivom [2000/31] te s osnivačkim Ugovorom), nacionalni propis koji poduzetnicima zabranjuje da privatnim osobama pružaju uslugu daljinskog snimanja videozapisa korištenjem tzv. cloud computinga za privatne kopije djela zaštićenih autorskim pravom, pri čemu je taj poduzetnik aktivno uključen u snimanje, bez pristanka nositelja autorskog prava?

                        2.

                        Je li u skladu s pravom Zajednice, konkretno s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive [2001/29] (kao i s Direktivom [2000/31] te s osnivačkim Ugovorom), nacionalni propis koji poduzetnicima dopušta da privatnim osobama pružaju uslugu daljinskog snimanja videozapisa korištenjem tzv. cloud computinga za privatne kopije djela zaštićenih autorskim pravom, iako to znači da je taj poduzetnik aktivno uključen u snimanje, čak i bez pristanka nositelja autorskog prava, uz plaćanje paušalne naknade u korist nositelja autorskog prava, čime se ustvari na te usluge primjenjuje sustav obvezne licence?”

         O prethodnim pitanjima
      Uvodna očitovanja

               19

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev donio rješenje u postupku privremene pravne zaštite koje sadržava mjere privremene zabrane izvršavanja VCAST‑ove aktivnosti.

               20

               S obzirom na navedeno, taj je sud postavio Sudu dva pitanja koja se odnose na tu aktivnost navodeći dva suprotna slučaja, jedan u kojem se predviđa da nacionalno zakonodavstvo zabranjuje navedenu aktivnost i drugi u kojem se pretpostavlja da je ona, s druge strane, dopuštena.

               21

               Stoga se iz tih razmatranja može zaključiti da nije utvrđeno da zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku stvarno zabranjuje takvu aktivnost.

               22

               U tim okolnostima i kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, Sud će na dva pitanja odgovoriti zajedno, pod pretpostavkom da nacionalno zakonodavstvo dopušta izvršavanje aktivnosti kakva je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               23

               Nadalje, valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev pita Sud o usklađenosti nacionalne odredbe o kojoj je riječ s pravom Unije ističući ne samo Direktivu 2001/29, osobito njezin članak 5. stavak 2. točku (b), nego i Direktivu 2000/31 i „osnivački Ugovor”.

               24

               S tim u vezi, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 19. svojeg mišljenja, odredba Direktive 2000/31 koja bi se eventualno mogla primijeniti u ovom slučaju jest njezin članak 3. stavak 2., kojim se državama članicama zabranjuje ograničavanje slobode pružanja usluga informacijskog društva iz neke druge države članice. Međutim, u skladu s člankom 3. stavkom 3. navedene direktive, iz područja primjene te zabrane isključuju se, među ostalim, ograničenja koja proizlaze iz zaštite autorskog i srodnih prava.

               25

               Iz toga slijedi da odredbe Direktive 2000/31 nisu primjenjive u predmetu kao što je ovaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se odnosi na autorsko pravo i iznimke koje se na njega odnose.

               26

               S obzirom na postavljena pitanja u mjeri u kojoj se ona odnose na „Ugovor”, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kada je pitanje uređeno na usklađen način na razini Unije, svaku nacionalnu mjeru koja se na to odnosi treba ocijeniti s obzirom na odredbe te mjere usklađivanja (vidjeti osobito presude od 13. prosinca 2001., DaimlerChrysler, C‑324/99, EU:C:2001:682, t. 32.; od 24. siječnja 2008., Roby Profumi, C‑257/06, EU:C:2008:35, t. 14. i od 1. listopada 2009., HSBC Holdings i Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, t. 26.).

               27

               Međutim, valja navesti da je jedan od ciljeva koje slijedi Direktiva 2001/29, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 1., usklađivanje zakonodavstava država članica o autorskom pravu i srodnim pravima kako bi se pridonijelo postizanju cilja uspostavljanja unutarnjeg tržišta.

               28

               Prema tome, nije potrebno odlučiti o postavljenim pitanjima s obzirom na UFEU.

               29

               U tim okolnostima valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima u biti pita protivi li se Direktivi 2001/29, osobito njezinu članku 5. stavku 2. točki (b), nacionalno zakonodavstvo koje poduzetniku dopušta da privatnim osobama pruža uslugu daljinskog snimanja videozapisa korištenjem tzv. cloud computinga za privatne kopije djela zaštićenih autorskim pravom, pri čemu je taj poduzetnik aktivno uključen u snimanje, bez ovlaštenja nositelja autorskog prava.

         Odgovor Suda

               30

               U skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna.

               31

               Nadalje, u članku 5. stavku 5. te direktive predviđa se da se iznimke i ograničenja, među ostalim, oni predviđeni u članku 5. stavku 2. navedene direktive, primjenjuju samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.

               32

               Kad je riječ o članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29, najprije valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odredbe direktive koje odstupaju od općeg načela utvrđenog tom istom direktivom moraju tumačiti usko (presuda od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 22. i navedena sudska praksa). Iz toga slijedi da navedeni članak 5. stavak 2. točku (b) treba tumačiti na takav način.

               33

               Sud je također presudio da reproduciranje djela koje izvrši privatna osoba u privatnu svrhu treba smatrati radnjom koja može uzrokovati štetu za dotičnog nositelja prava, s obzirom na to da je ostvarena bez njegova prethodnog ovlaštenja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 44. do 46.).

               34

               Osim toga, Sud je smatrao da – iako članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba shvatiti na način da iznimka privatnog reproduciranja zabranjuje, naravno, nositelju prava korištenje svojeg isključivog prava davanja ovlaštenja ili zabrane u odnosu na osobe koje privatno reproduciraju njegova djela – tu odredbu ne treba shvatiti na način da nameće, iznad tog izričito predviđenog ograničenja, nositelju autorskog prava da trpi povrede svojih prava zbog privatnih reproduciranja (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 31.).

               35

               Naposljetku, iz sudske prakse proizlazi da, kako bi se moglo pozivati na članak 5. stavak 2. točku (b), nije nužno da dotične fizičke osobe posjeduju opremu, uređaje i medije za reproduciranje. Uslugu reproduciranja može im pružiti i treća osoba, što je činjenični preduvjet potreban za to da te fizičke osobe mogu dobiti privatne kopije (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 48.).

               36

               S obzirom na prethodno navedenu sudsku praksu treba provjeriti je li usluga kakva je ona o kojoj je riječ u točkama 14. i 15. ove presude obuhvaćena člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29.

               37

               S tim u vezi, valja utvrditi da pružatelj usluge ne samo da organizira reproduciranje nego usto, s ciljem njihova reproduciranja, pruža pristup emisijama određenih televizijskih programa koji se mogu daljinski snimati. Prema tome, na pojedinačnim je klijentima odabir emisija koje se trebaju snimiti.

               38

               U tom pogledu, usluga o kojoj je riječ u glavnom postupku ima dvostruku funkciju koja se sastoji u istodobnom osiguravanju reproduciranja i stavljanja na raspolaganje djela i predmeta zaštite na koje se ona odnosi.

               39

               Međutim, iako iznimka privatnog reproduciranja znači da se nositelj prava mora suzdržati od izvršavanja svojeg isključivog prava da ovlasti ili zabrani privatno reproduciranje koje su izvršile fizičke osobe pod uvjetima predviđenima u članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29, zahtjev za usko tumačenje te iznimke znači, međutim, da taj nositelj prava nije lišen svojeg prava na zabranu ili ovlaštenje pristupa djelima ili predmetima zaštite za koje te iste privatne osobe žele ostvariti privatno reproduciranje.

               40

               Naime, iz članka 3. Direktive 2001/29 proizlazi da se za svako priopćavanje djela javnosti, uključujući stavljanje na raspolaganje djela ili predmeta zaštite, mora dobiti ovlaštenje nositelja prava, pri čemu treba pojasniti da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 23. te direktive, pravo priopćavanja djela javnosti treba tumačiti u širem smislu, da ono obuhvaća svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnost putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje.

               41

               S tim u vezi, Sud je već presudio da pojam „priopćavanje javnosti” ujedinjuje dva kumulativna elementa, točnije „radnju priopćavanja” nekog djela i priopćavanje tog djela određenoj „javnosti” (presuda od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 37.).

               42

               Nakon navedenog pojašnjenja, u odnosu na pojam „radnja priopćavanja” valja kao prvo naglasiti da on obuhvaća svaki prijenos zaštićenih djela, neovisno o upotrijebljenom tehničkom sredstvu ili postupku (presuda od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 38.).

               43

               Nadalje, svako emitiranje ili reemitiranje nekog djela upotrebom posebnog tehničkog sredstva mora načelno odobriti autor predmetnog djela (presuda od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 39.).

               44

               Kao drugo, kako bi se primijenio pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, također je potrebno, kao što je to navedeno u točki 41. ove presude, da su zaštićena djela stvarno priopćena „javnosti” (presuda od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 40.).

               45

               S tim u vezi, iz sudske prakse Suda proizlazi da pojam „javnost” obuhvaća neograničen broj potencijalnih adresata te usto podrazumijeva znatan broj osoba (presuda od 31. svibnja 2016., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, t. 41.).

               46

               U ovom slučaju pružatelj usluge o kojem je riječ u glavnom postupku snima emisije koje se prenose radiodifuzijom i stavlja ih na raspolaganje svojim klijentima putem interneta.

               47

               Kao prvo, očito je da skup osoba koje pružatelj usluga ima u vidu čini „javnost” u smislu sudske prakse navedene u točki 45. ove presude.

               48

               Kao drugo, prvotni prijenos koji je izvršilo tijelo za radiodifuziju, s jedne strane, i onaj koji je izvršio pružatelj usluga o kojem je riječ u glavnom postupku, s druge strane, izvršeni su u posebnim tehnološkim uvjetima i različitim sredstvom prijenosa djela te je svaki od njih namijenjen svojoj javnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 39.).

               49

               Navedeni prijenosi stoga čine različita priopćavanja javnosti i za svako od njih potrebno je ovlaštenje dotičnih nositelja prava.

               50

               U tim okolnostima, više nije potrebno ispitati jesu li javnosti ciljane priopćavanjem istovjetne ili, ovisno o slučaju, čini li javnost koju ima u vidu pružatelj usluge o kojem je riječ u glavnom postupku novu javnost (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr., C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 39.).

               51

               Iz toga slijedi da bi bez ovlaštenja nositelja prava ostvarenje reproduciranja djela putem usluge kakva je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku moglo ugroziti prava tog nositelja.

               52

               Prema tome, takva usluga daljinskog snimanja ne može biti obuhvaćena člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29.

               53

               U tim okolnostima, više nije potrebno provjeriti poštovanje uvjeta koje nameće članak 5. stavak 5. navedene direktive.

               54

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da se Direktivi 2001/29, osobito njezinu članku 5. stavku 2. točki (b), protivi nacionalno zakonodavstvo koje poduzetniku dopušta da privatnim osobama pruža uslugu daljinskog snimanja videozapisa korištenjem tzv. cloud computinga za privatne kopije djela zaštićenih autorskim pravom, pri čemu je taj poduzetnik aktivno uključen u snimanje, bez ovlaštenja nositelja autorskog prava.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu, osobito njezin članak 5. stavak 2. točku (b), treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalno zakonodavstvo koje poduzetniku dopušta da privatnim osobama pruža uslugu daljinskog snimanja videozapisa korištenjem tzv. cloud computinga za privatne kopije djela zaštićenih autorskim pravom, pri čemu je taj poduzetnik aktivno uključen u snimanje, bez ovlaštenja nositelja autorskog prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. studenoga 2017.#adp Gauselmann GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Juwel – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-31/16.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. studenoga 2017.#Polskie Zdroje sp. z o.o. sp.k. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije perlage – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001) – Nepostojanje razlikovnoga karaktera stečenoga uporabom – Članak 7. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 7. stavak 3. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-239/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 29. studenoga 2017.#Dominique Bilde protiv Europskog parlamenta.#Pravilnik o isplati troškova i naknada zastupnicima u Europskom parlamentu – Naknada za parlamentarnu pomoć – Povrat neosnovano isplaćenih iznosa – Nadležnost glavnog tajnika – Electa una via – Prava obrane – Teret dokazivanja – Obveza obrazlaganja – Legitimna očekivanja – Politička prava – Jednako postupanje – Zlouporaba ovlasti – Neovisnost zastupnika – Pogreška koja se tiče činjenica – Proporcionalnost.#Predmet T-633/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 30. studenoga 2017.#FTI Touristik GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Fl – Raniji figurativni žig Europske unije fly.de – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-475/16.