Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 29. listopada 2015.#Andrea Giuntoli protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice CREMERIA TOSCANA – Raniji međunarodni figurativni žig la Cremeria – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-256/14.


title: Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 8. srpnja 2015.#DP protiv Agencije za suradnju energetskih regulatora (ACER).#Javna služba – Osoblje ACER‑a – Član ugovornog osoblja – Neproduljenje ugovora – Tužba za poništenje – Dopuštenost tužbe – Prigovor nezakonitosti iz članka 6. stavka 2. OPO‑a ACER‑a s obzirom na članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja – Tužba za naknadu štete – Otkazni rok – Nematerijalna šteta – Naknada štete.#Predmet F-34/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu F‑34/14,
            povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a,
            D. P., bivši član ugovornog osoblja Agencije za suradnju energetskih regulatora, sa stalnom adresom u Idriji (Slovenija), koju zastupa S. Pappas, avocat ,
            tužiteljica,
            protiv
            Agencije za suradnju energetskih regulatora (ACER),  koju zastupaju P. Martinet i S. Vaona, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Waelbroeck i A. Duron, odvjetnici,
            tuženika,
            SLUŽBENIČKI SUD (treće vijeće),
            u sastavu: S. Van Raepenbusch, predsjednik, M. I. Rofes i Pujol i E. Perillo (izvjestitelj), suci,
            tajnik: P. Cullen, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 11. travnja 2014., D. P. zahtijeva, s jedne strane, da se poništi odluka od 20. prosinca 2013. kojom je ravnatelj Agencije za suradnju energetskih regulatora (u daljnjem tekstu: ACER ili Agencija) odbio produljiti njezin ugovor i, s druge strane, da se ACER‑u naloži da joj isplati iznos od 10 000 eura na ime naknade navodno pretrpljene nematerijalne štete.
            Pravni okvir
            2. Pravni okvir prije svega čini članak 3.a i članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije, u tekstu koji se primjenjuje na spor (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja).
            3. Nadalje, u članku 28. Uredbe (EZ) br. 713/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o osnivanju [ACER‑a] (SL L 211, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 1., str. 253.), naslovljenom „Osoblje“, predviđa se:
            „1. Na osoblje Agencije, uključujući njezina ravnatelja, primjenjuju se Pravilnik [o osoblju za dužnosnike Europske unije], Uvjeti zaposlenja i pravila koja su zajednički usvojile institucije [Europske unije] u smislu primjene [Pravilnika] i Uvjeta zaposlenja.
            2. Upravni odbor, u dogovoru s [Europskom komisijom], donosi odgovarajuća provedbena pravila, u skladu s člankom 110. Pravilnika o osoblju [za dužnosnike Europske unije].
            […]“
            4. Osim toga, Odluka Upravnog odbora ACER‑a br. 2011/11 od 1. lipnja 2011. o donošenju općih provedbenih odredbi za postupke kojima se uređuju zapošljavanje i zaposlenje ugovornog osoblja ACER‑a (u daljnjem tekstu: OPO) u članku 6., naslovljenom „Trajanje ugovora“, predviđa:
            „1. [Ugovorno osoblje u smislu članka 3.a Uvjeta zaposlenja] može se zaposliti, ako se radi o prvom ugovoru, na određeno vrijeme od najmanje tri, a najviše pet godina.
            2. U funkcijskim skupinama II., III. i IV. svako produljenje ugovora sklapa se na [određeno vrijeme] od najmanje tri, a najviše pet godina. Drugo produljenje bez prekida koje vodi prema ugovoru o radu na neodređeno vrijeme može se odobriti samo ako ukupno trajanje prva dva ugovora iznosi najmanje pet godina.
            […]“ [neslužbeni prijevod]
            5. Konačno, člankom 2. stavkom 3. Odluke ravnatelja ACER‑a br. 2013/11 od 28. svibnja 2013. o produljivanju ugovora prije njihova isteka (u daljnjem tekstu: Odluka br. 2013/11) predviđa se da „[u] slučaju kad je službenik svoje dužnosti obavljao na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme tijekom razdoblja duljeg od [jedne] godine, ali ne više od [tri] godine, odluku o tome hoće li se ugovor produljiti treba donijeti i priopćiti najkasnije [tri] mjeseca prije isteka tog ugovora“ [neslužbeni prijevod].
            Činjenice iz kojih proizlazi spor
            6. Tužiteljica se 1. siječnja 2011. zaposlila u ACER‑u kao član ugovornog osoblja u smislu članka 3.a Uvjeta zaposlenja, u funkcijskoj skupini II., razred 5., stupanj 1. Ugovor je sklopljen na godinu dana, zaključno do 31. prosinca 2011., a potom je, sukladno sklopljenom dodatku, prvi put produljen za dvije godine, zaključno do 31. prosinca 2013.
            7. U poruci elektroničke pošte od 15. ožujka 2013. tužiteljica je obavijestila Službu za ljudske resurse ACER‑a (u daljnjem tekstu: Služba za ljudske resurse) da je zainteresirana za drugo produljenje svojega ugovora. Ravnatelj ACER‑a (u daljnjem tekstu: ravnatelj), u svojstvu tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu ACER‑a (u daljnjem tekstu: tijelo za sklapanje ugovora), o tome je također obaviješten.
            8. Nakon što je 1. listopada 2013. od Službe za ljudske resurse primila poruku elektroničke pošte u kojoj ju se obavještava da je „postupak produljenja [njezina] ugovora u tijeku“ i da će ravnatelj „sutra potpisati predmet“, tužiteljici je 2. listopada 2013. ponuđen ugovor o radu u statusu ugovornog osoblja u smislu članka 3.a Uvjeta zaposlenja, pod istim uvjetima funkcijske grupe, razreda i stupnja kao i u ugovoru koji je istjecao 31. prosinca 2013., na određeno vrijeme u trajanju od dvije godine, s primjenom od 1. siječnja 2014.
            9. Budući da je smatrala da novim ugovorom nije raspoređena u pravi stupanj i da on ne predstavlja produljenje prvog ugovora, tužiteljica ga nije potpisala već je 9. listopada 2013. od Službe za ljudske resurse zatražila njegov „ispravak“. Nakon dopisivanja između tužiteljice i ACER‑ovih službi, ravnatelj je 31. listopada 2013. tužiteljicu obavijestio da čeka stav Službe za ljudske resurse prije nego što donese odluku.
            10. Ravnatelj je tužiteljici 11. studenoga 2013. naveo da se, nakon sastanka održanog sa Službom za ljudske resurse i Pravnom službom ACER‑a, upravo ispituje mogućnost izmjene dodatka na temelju kojeg bi se prvi ugovor produljio na dvije godine kako bi se doseglo trajanje od četiri godine. Tužiteljica je u osnovi odgovorila da se pouzdaje u Agenciju kako bi se pronašlo rješenje koje će biti u skladu s mjerodavnim propisima te je izrazila nadu da će uskoro dobiti „ispravljenu verziju […] produljenja [svojeg] ugovora“.
            11. U poruci elektroničke pošte od 25. studenoga 2013. Pravna služba Agencije u osnovi je pitala Glavnu upravu (GU) „Ljudski resursi i sigurnost“ Europske komisije postoji li u okolnostima konkretnog slučaja mogućnost produljenja tužiteljičina ugovora s obzirom na odredbu članka 6. Uvjeta zaposlenja.
            12. U poruci elektroničke pošte od 27. studenoga 2013. Komisijina GU „Ljudski resursi i sigurnost“ je Službi za ljudske resurse dostavila mišljenje svoje službe „Odnosi s tijelima javne uprave, agencijama i upravnim uredima“. U tom se pravnom mišljenju pojašnjava da razmatrano produljenje nije u skladu s odredbom članka 6. stavka 2. OPO‑a, ali da je i sama ta odredba protivna članku 85. stavku 1. Uvjeta zaposlenja jer njime nije predviđena mogućnost odstupanja. U mišljenju se navodi da u tim okolnostima treba slijediti argumentaciju iznesenu u presudi Komisija/Petrilli (T‑143/09 P, EU:T:2010:531) te smatrati da tijelo za sklapanje ugovora s tužiteljicom može sklopiti ugovor pod uvjetom da navede razloge zbog kojih interes službe u posebnim okolnostima konkretnog slučaja opravdava odstupanje od članka 6. stavka 2. OPO‑a. Osim toga, u mišljenju se navodi i da je moguće naknadno izmijeniti članak 6. OPO‑a kako bi se predvidjela mogućnost odstupanja, pri čemu onda treba predvidjeti i procesna jamstva.
            13. Na sastanku Upravnog odbora ACER‑a održanom 12. prosinca 2013. ravnatelj je članovima odbora skrenuo pozornost na moguću neusklađenost članka 6. stavka 2. OPO‑a s Uvjetima zaposlenja. Iz zapisnika s tog sastanka razvidno je također da je ravnatelj obavijestio Upravni odbor o činjenici da je ACER suočen s problemom službenika čiji je ugovor već prvi put produljen, a da ukupno trajanje prvog ugovora i prvog produljenja nije doseglo pet godina, zbog čega ugovor drugi put vjerojatno neće moći biti produljen.
            14. Tužiteljica je u poruci elektroničke pošte od 19. prosinca 2013. ravnatelja obavijestila da nije spremna potpisati prijedlog izmjene dodatka svojem prvom ugovoru, kojim se duljina prvog produljenja pomakla s dvije na četiri godine. Navela je da se protivi toj odluci, ali da nema drugog izbora ako želi nastaviti raditi u Agenciji.
            15. U poruci elektroničke pošte i dopisu poslanom preporučenom poštom od 20. prosinca 2013., čiji je primitak tužiteljica potvrdila 20. odnosno 23. prosinca 2013., ravnatelj joj je, djelujući u svojstvu tijela za sklapanje ugovora, dostavio odluku o neproduljenju njezina ugovora (u daljnjem tekstu: odluka o neproduljenju). On je naveo da žali zbog te odluke, pojašnjavajući da nije pronašao nikakvo rješenje koje bi bilo pravno prihvatljivo s obzirom na odredbe članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja i članka 6. stavka 2. OPO‑a. U odluci o neproduljenju nigdje se ne spominje mišljenje Odjela „Odnosi s tijelima javne uprave, agencijama i upravnim uredima“ koje je Komisijina GU „Ljudski resursi i sigurnost“ bila proslijedila Službi za ljudske resurse u poruci elektroničke pošte od 27. studenoga 2013.
            16. Tužiteljica je u poruci elektroničke pošte od 22. prosinca 2013. ravnatelja podsjetila na različite mogućnosti, pritom ih nabrajajući, koje je Agencija uzastopno razmatrala u cilju produljenja njezina ugovora, napominjući da, što se nje tiče, želi jedino nastaviti raditi u ACERU‑u (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 22. prosinca 2013.).
            17. Ravnatelj je u poruci elektroničke pošte od 23. prosinca 2013. tužiteljici još jednom izrazio žaljenje što nije pronađeno rješenje za produljenje njezina ugovora i što nijedna od razmotrenih mogućnosti nije smatrana „dovoljno čvrstom da bi bila održiva“.
            18. U poruci elektroničke pošte od 30. prosinca 2013. tužiteljica je od ravnatelja zatražila da suspendira primjenu odluke o neproduljenju, navodeći da će podnijeti žalbu u kojoj će iznijeti argumente njezina odvjetnika u prilog produljenju ugovora. Također je naglasila neočekivanost odluke o neproduljenju te je navela kako smatra da ima pravo na otkazni rok.
            19. U poruci elektroničke pošte od 31. prosinca 2013. ravnatelj je tužiteljicu podsjetio da nema nikakve „pravno održive“ mogućnosti da se njezin ugovor produlji. Pritom joj je obećao da će Služba za ljudske resurse i Pravna služba Agencije preispitati njezin slučaj te da će je obavijestiti o eventualnom pozitivnom rješenju.
            20. Tužiteljica je u poruci elektroničke pošte od 3. siječnja 2014. ravnatelju istaknula da je pri ispitivanju njezina slučaja potrebno voditi računa o načelu dobre uprave, mogućnosti koju agencijama priznaje novi Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije – koji se primjenjuje od 1. siječnja 2014. – da se odstupi od općih provedbenih odredbi koje donosi Komisija, načelu hijerarhije pravnih normi, jasnoći teksta odredbe članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja i, konačno, kontradikciji između članka 6. OPO‑a i članka 85. Uvjeta zaposlenja (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 3. siječnja 2014.). Također je napomenula da je, unatoč činjenici da je izrazila interes za produljenjem svojeg ugovora devet mjeseci prije njegova isticanja, iskoristila samo dva radna dana otkaznog roka nakon što joj je dostavljena odluka o neproduljenju.
            21. Također 3. siječnja 2014., ravnatelj je tužiteljicu obavijestio da je njezina poruka elektroničke pošte od toga dana proslijeđena Službi za ljudske resurse i Pravnoj službi Agencije te da će je ponovno kontaktirati čim dobije njihove odgovore.
            22. U poruci elektroničke pošte od 13. siječnja 2014. ravnatelj je tužiteljicu obavijestio da je uz pomoć Službe za ljudske resurse i Pravne Službe Agencije proveo preispitivanje njezina slučaja u svjetlu argumenata navedenih u poruci elektroničke pošte od 3. siječnja 2014., ali da mu ti dodatni argumenti ne daju pravnu osnovu koja bi omogućila produljenje njezina ugovora (u daljnjem tekstu: odluka od 13. siječnja 2014.). Ravnatelj je naveo da članak 85. Uvjeta zaposlenja i članak 6. OPO‑a nisu nekompatibilni, da su OPO‑i prije donošenja bili dostavljeni Komisijinoj pravnoj službi koja nije iznijela nikakvu primjedbu niti je dala bilo kakav komentar u tom smislu, te da mu kombinirana primjena članka 85. Uvjeta zaposlenja i članka 6. OPO‑a ne ostavlja nikakav izbor u konkretnom slučaju.
            Zahtjevi stranaka
            23. Tužiteljica od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – poništi odluku o neproduljenju;
            – naloži ACER‑u da joj isplati iznos od 10 000 eura kao naknadu nematerijalne štete koju smatra da je pretrpjela;
            – naloži ACER‑u snošenje troškova.
            24. ACER od Službeničkog suda zahtijeva da:
            – proglasi tužbu nedopuštenom;
            – podredno, tužbu odbije kao neosnovanu;
            – naloži tužiteljici snošenje troškova.
            Pravo
            Dopuštenost tužbe
            Argumenti stranaka
            25. ACER smatra da tužba nije bila podnesena u roku predviđenom člankom 91. stavkom 3. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, u verziji prije stupanja na snagu Uredbe (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i [Uvjeta zaposlenja] (u daljnjem tekstu: Pravilnik). Tvrdi da poruku elektroničke pošte od 22. prosinca 2013., odnosno tužiteljičinu poruku elektroničke pošte od 19. prosinca 2013., treba smatrati žalbom protiv odluke o neproduljenju u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika. Agencija je već idućeg dana, 23. prosinca 2013., na tu žalbu odgovorila elektroničkom poštom. Smatra da kasnije tužiteljičine poruke elektroničke pošte, konkretno poruke od 20. prosinca 2013. i 3. siječnja 2014., predstavljaju samo ponavljanje prvotne žalbe. Dvjema odlukama u kojima je na njih odgovoreno stoga se samo potvrđuje odluka iz poruke elektroničke pošte od 23. prosinca 2013.
            26. ACER smatra da je, s obzirom na to da je rok za tužbu počeo teći 23. prosinca 2013., tužba podnesena 11. travnja 2014. zakašnjela.
            27. Tužiteljica smatra da je tužba dopuštena. Njezin je savjetnik na raspravi zatražio da mu se omogući podnošenje nove isprave u cilju dokazivanja dopuštenosti tužbe.
            Ocjena Službeničkog suda
            28. Treba podsjetiti da točnu pravnu kvalifikaciju pismena koje je tužiteljica uputila tijelu za sklapanje ugovora prije podnošenja tužbe, može ocjenjivati jedino sud (vidjeti u tom smislu presudu Politi/Europska zaklada za stručnu izobrazbu, C‑154/99 P, EU:C:2000:354, t. 16.).
            29. Dopis u kojem dužnosnik jasno izražava svoju volju da pobija odluku koja na njega negativno utječe, pritom izričito ne zahtijevajući povlačenje predmetne odluke, predstavlja žalbu u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika. U tom pogledu, sadržaj akta važniji je od njegova oblika (presuda Mendes/Komisija, F‑125/11, EU:F:2013:35, t. 34. i navedena sudska praksa).
            30. U konkretnom slučaju treba prije svega reći da je tužiteljica svoju volju da pobija odluku o neproduljenju, čije je „preispitivanje“ tražila detaljno navodeći više pravnih razloga, jasno očitovala samo u poruci elektroničke pošte od 3. siječnja 2014. (vidjeti točku 20. ove presude). Dopis od 3. siječnja 2014. stoga treba smatrati žalbom u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika.
            31. Nadalje, treba također napomenuti da je tužiteljica u poruci elektroničke pošte od 3. siječnja 2014. iznijela prigovore koji se uopće nisu navodili ni u poruci elektroničke pošte od 19. prosinca 2013. niti u onoj od 22. prosinca 2013., poglavito kontradikciju između članka 6. stavka 2. OPO‑a i članka 85. Uvjeta zaposlenja te kršenje načela hijerarhije pravnih normi. No ravnatelj je, u svojstvu tijela za sklapanje ugovora, na te prigovore prvi put odgovorio tek u odluci od 13. siječnja 2014. Rok za tužbu stoga je u svakom slučaju počeo teći od dana dostave te odluke, donesene kao odgovor na poruku elektroničke pošte od 3. siječnja 2014. koja se smatra žalbom, odnosno 13. siječnja 2014. (o dopuštenosti uzastopnih žalbi, vidjeti presude Ghignone i dr./Vijeće, T‑44/97, EU:T:2000:258, t. 39.; Collotte/Komisija, F‑58/07, EU:F:2008:170, t. 32. i navedenu sudsku praksu, te D’Agostino/Komisija, F‑93/12, EU:F:2013:155, t. 30., protiv koje je podnesena žalba pred Općim sudom Europske unije, predmet T‑670/13 P). Tužba podnesena 11. travnja 2014. stoga nije zakašnjela.
            32. Iz navedenog slijedi da ACER‑ov argument o postojanju zapreke vođenju postupka, u kojem se poziva na zakašnjelost tužbe, nije osnovan te ga treba odbiti bez potrebe da se odlučuje o tužiteljičinu zahtjevu za podnošenjem novog dokaza.
            Zahtjev za poništenje odluke o neproduljenju
            33. U prilog zahtjevu za poništenje tužiteljica je u tužbi istaknula jedan glavni tužbeni razlog, vezan uz nezakonitost članka 6. stavka 2. OPO‑a u odnosu na članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja, i jedan podredan, glede pogrešnog obrazloženja odluke o neproduljenju.
            34. Na raspravi je, međutim, tužiteljičin savjetnik izjavio da odustaje od podrednog tužbenog razloga.
            35. Stoga valja odlučiti o jedinom tužbenom razlogu, koji se tiče nezakonitosti članka 6. stavka 2. OPO‑a u odnosu na članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja.
            Argumenti stranaka
            36. Tužiteljica tvrdi da je odredba članka 6. stavka 2. OPO‑a, na kojoj se temelji odluka o neproduljenju, u suprotnosti s člankom 85. stavkom 1. Uvjeta zaposlenja.
            37. Tužiteljica kao prvo navodi da članak 6. stavak 2. OPO‑a, koji tijelu za imenovanje dopušta drugo produljenje samo pod uvjetom da prva dva ugovora pokrivaju razdoblje od najmanje pet godina, uvodi izuzetak od mogućnosti korištenja drugog produljenja ugovora o radu za člana ugovornog osoblja predviđene člankom 85. stavkom 1. Uvjeta zaposlenja. Smatra da članak 6. stavak 2. OPO‑a ima za posljedicu sužavanje područja primjene članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja, zato što za drugo produljenje uvodi uvjet koji nije predviđen u Uvjetima zaposlenja, odnosno uvjet da je dotični službenik u okviru Agencije radio najmanje pet godina.
            38. Tužiteljica smatra da je takvo odstupanje nezakonito, uzimajući u obzir hijerarhiju pravnih normi i činjenicu da su odredbe članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja jasne, potpune i precizne i da upravnom tijelu ne ostavljaju nikakav diskrecijski prostor za zaključak da određeni ugovori ne mogu imati pravo na drugo produljenje. Smatra da članak 6. stavak 2. OPO‑a ima za učinak omogućavanje Agenciji da spriječi produljenje ugovora na neodređeno vrijeme, predlažući službeniku, proizvoljno, prvi ugovor i prvo produljenje čije je ukupno trajanje kraće od propisanog trajanja od pet godina.
            39. Kao drugo, tužiteljica dalje navodi da, pod pretpostavkom da članak 6. stavak 2. OPO‑a treba tumačiti kao uvođenje iznimke ne od mogućnosti drugog produljivanja, nego od pravila prema kojem se drugo produljenje može odobriti samo na neodređeno vrijeme, isti treba također smatrati protivnim članku 85. stavku 1. Uvjeta zaposlenja.
            40. S tim u vezi, pozivajući se na presudu Scheefer/Parlament (F‑105/09, EU:F:2011:41, t. 51. i 53. do 55.), tužiteljica tvrdi da je pravilo o sklapanju ugovora na neodređeno vrijeme kod drugog produljenja uvedeno kako bi se zaštitila stabilnost radnih mjesta, što je i glavni cilj Direktive Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.) i Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme sklopljenog 18. ožujka 1999. koji mu je priložen. Članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja stoga treba tumačiti na način da mu se osigura široka primjena, zato što je njegov cilj spriječiti upravna tijela da zlouporabljuju svoje ovlasti koristeći se uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme.
            41. Konačno, tužiteljičin savjetnik na raspravi je naveo da su OPO‑i usvojeni bez savjetovanja s odborom osoblja Agencije te da nisu bili na odgovarajući način objavljeni.
            42. ACER s druge strane zahtijeva da se pravni razlog odbije, ističući da članak 6. stavak 2. OPO‑a ne proturječi članku 85. stavku 1. Uvjeta zaposlenja, pa da stoga odluka o neproduljenju ne sadrži povredu koja se tiče prava.
            43. ACER kao prvo tvrdi da se sukladno presudi Komisija/Macchia (T‑368/12 P, EU:T:2014:266, t. 60.), za koju smatra da je u konkretnom slučaju relevantna po analogiji, članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja ne može tumačiti kao da mu je cilj zajamčiti kontinuitet zaposlenja članova ugovornog osoblja.
            44. Kao drugo, ACER ističe da prema sudskoj praksi član ugovornog osoblja koji ima ugovor o radu na određeno vrijeme načelno nema nikakvo pravo na produljenje svojeg ugovora, zato što je produljenje samo mogućnost ograničena uvjetom da je u interesu službe. Navodi da upravna tijela imaju široke diskrecijske ovlasti u području produljenja ugovora. Ističe da je trajanje radnog odnosa između institucije i člana ugovornog osoblja uređeno ugovorom koje su te stranke sklopile.
            45. Shodno tomu smatra da, osim ako to ne dovodi do zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme, produljenje ugovora može biti podvrgnuto uvjetu. ACER je produljenje ugovora uvjetovao putem OPO‑a koji na transparentan način preciziraju kriterije na kojima moraju počivati odluke o produljenju. Smatra da su OPO‑i „komplementarni i koherentni“ s člankom 85. stavkom 1. Uvjeta zaposlenja.
            46. Kao treće, tvrdi da članak 6. stavak 2. OPO‑a slijedi model koji je Komisija sugerirala 2011. kako bi se, s jedne strane, uskladili propisi agencija i, s druge strane, kako bi se osiguralo „simetrično postupanje prema ugovornom i privremenom osoblju“ radi izbjegavanja situacije u kojoj bi članovi ugovornog osoblja mogli dobiti ugovor o radu na neodređeno vrijeme u kraćem roku nego članovi privremenog osoblja u okviru iste agencije. Osim toga, navodi da je Komisija „podržala“ ACER‑ov provedbeni propis.
            47. Nadalje, ACER navodi da nije bio u mogućnosti potpuno se držati postupka izloženog u Odluci br. 2013/11, jer „osnovni prethodni kriterij[,] to jest ispunjenje uvjeta za produljenje“ u konkretnom slučaju nije bio zadovoljen.
            48. Konačno, ACER je na raspravi naveo da se, kada je riječ o prigovorima koje je na toj raspravi istaknuo tužiteljičin savjetnik, a tiču se usvajanja OPO‑a bez prethodnog savjetovanja s odborom osoblja Agencije i činjenice da OPO‑i nisu objavljeni, radi o novim prigovorima koji su stoga nedopušteni.
            Ocjena Službeničkog suda
            49. Tužiteljica je u prilog zahtjevu za poništenje odluke o neproduljenju istaknula prigovor nezakonitosti članka 6. stavka 2. OPO‑a u odnosu na članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja.
            50. Sukladno članku 85. stavku 1. Uvjeta zaposlenja, „[u]govori ugovornog osoblja iz članka 3.a [Uvjeta zaposlenja] mogu se sklopiti na određeno vrijeme u trajanju od najmanje tri mjeseca, a najduže pet godina. Oni se mogu produžiti samo jednom na određeno vrijeme koje ne smije biti duže od pet godina. Trajanje prvog ugovora i prvog produženja mora ukupno iznositi najmanje šest mjeseci za funkcijsku skupinu I., a najmanje devet mjeseci za ostale funkcijske skupine. Svako sljedeće produženje je na neodređeno vrijeme. […]“
            51. Kao što ACER ispravno tvrdi, treba podsjetiti da iako članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja predviđa mogućnost drugog produljenja ugovora, ne radi se o pravu dodijeljenom dotičnoj osobi niti o jamstvu određenog kontinuiteta zaposlenja, već o mogućnosti ostavljenoj na ocjenu tijelu za sklapanje ugovora. Naime, prema sudskoj praksi, institucije raspolažu širokom diskrecijskom ovlasti u organizaciji svojih službi u pogledu povjerenih im zadaća i prilikom raspoređivanja osoblja koje im se nalazi na raspolaganju s obzirom na ispunjenje tih zadaća, pod uvjetom da se to raspoređivanje obavlja u interesu službe (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Petrilli, EU:T:2010:531, t. 34. i navedenu sudsku praksu, te Komisija/Macchia, EU:T:2014:266, t. 49. i 60.).
            52. Međutim, članak 6. stavak 2. OPO‑a za mogu ćnost drugog produljenja ugovora na neodređeno vrijeme postavlja uvjet sine qua non  da ukupno trajanje prvog ugovora i njegova prvog produljenja bude najmanje pet godina. Ako taj uvjet nije ispunjen, nužno je isključena bilo kakva mogućnost produljenja na zahtjev ili čak po službenoj dužnosti.
            53. No, kad institucija ili agencija ima ovlast donošenja općih provedbenih odredbi kojima se dopunjuju ili provode hijerarhijski više i obvezujuće odredbe Pravilnika ili Uvjeta zaposlenja, nadležno tijelo ne smije postupati contra legem , osobito ne donoseći odredbe čija bi primjena bila suprotna svrsi odredaba Pravilnika ili koja bi ih lišila korisnog učinka, niti ne poštovati opća pravna načela kao što su načelo dobre uprave, načelo jednakog postupanja i načelo zaštite legitimnih očekivanja (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Petrilli, EU:T:2010:531, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            54. Naime, prema sudskoj praksi, opće provedbene odredbe koje su donesene u okviru članka 110. stavka 1. Pravilnika mogu utvrditi mjerila koja mogu usmjeriti upravu u izvršavanju njezine diskrecijske ovlasti ili pojasniti doseg nejasnih odredbi Pravilnika. Međutim, one ne mogu pojašnjenjem jasnog pojma iz Pravilnika zakonito suziti područje primjene Pravilnika ili Uvjeta zaposlenja ni predvidjeti pravila koja odstupaju od hijerarhijski viših odredbi kao što su odredbe Pravilnika i Uvjeta zaposlenja ili opća načela prava (presude Brems/Vijeće, T‑75/89, EU:T:1990:88, t. 29. i navedena sudska praksa, i Ianniello/Komisija, T‑308/04, EU:T:2007:347, t. 38. i navedena sudska praksa).
            55. Tako je u presudi Brems/Vijeće (EU:T:1990:88, t. 30.) Prvostupanjski sud Europskih zajednica proglasio nezakonitim članke 3. i 7. Odluke Vijeća od 15. ožujka 1976. o donošenju općih odredbi za provedbu članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku, s obrazloženjem da je, pokušavajući precizirati izraz „svaka osoba“ spomenut u članku 2. stavku 4. Priloga VII. Pravilniku, navedenim člancima 3. i 7. nametnuto minimalno i maksimalno dobno ograničenje koja se primjenjuju na osobe koje se smatraju uzdržavanim djetetom, pa su na taj način po sili zakona iz područja primjene članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku isključene sve osobe koje se nalaze između propisanih dobnih granica, a tijelo za imenovanje time je ostalo bez mogućnosti da izvršava svoju diskrecijsku ovlast u svakom konkretnom slučaju.
            56. S obzirom na sva navedena razmatranja, valja zaključiti da članak 6. stavak 2. OPO‑a ograničava doseg članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja time što uvodi dodatan uvjet za produljenje ugovora člana ugovornog osoblja u smislu članka 3.a Uvjeta zaposlenja koji nije predviđen tim uvjetima zaposlenja i koji sprječava izvršavanje diskrecijske ovlasti povjerene upravi a da takvo ograničenje ne može biti objektivno opravdano interesom službe. Međutim, osim ako ne postoji izričito odobrenje predviđeno u tu svrhu, ACER‑ova interna odluka opće primjene, kao što su to OPO‑i, ne može zakonito ograničiti doseg izričitog pravila predviđenog Pravilnikom ili Uvjetima zaposlenja (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Petrilli, EU:T:2010:531, t. 31. i. 36, te navedenu sudsku praksu).
            57. Osim toga, ne mogu se prihvatiti ni argumenti koje ACER iznosi u pogledu ciljeva koji su se željeli postići donošenjem OPO‑a.
            58. Kao prvo, ni potreba usklađivanja prakse Komisije i agencija u području zapošljavanja i zaposlenja ugovornog osoblja, niti potreba da se osigura „simetrično“ postupanje prema ugovornom i privremenom osoblju po pitanju trajanja službe koje se zahtijeva za ispunjavanje uvjeta za sklapanje ugovora na neodređeno vrijeme, pod pretpostavkom da su navedene potrebe dokazane, ne mogu biti opravdanje za nepoštivanje načela hijerarhije pravnih normi.
            59. Kao drugo, ni činjenica da su odredbe članka 6. stavka 2. OPO‑a jednake odredbama članka 6. Odluke Komisije C(2004) 1313 od 7. travnja 2004. o određivanju općih provedbenih odredbi glede postupaka kojima se uređuje zapošljavanje i zaposlenje ugovornog osoblja u Komisiji, ne može biti opravdanje da se tijelu za sklapanje ugovora automatski oduzme njegovo diskrecijsko pravo u okviru produljenja ugovora člana ugovornog osoblja. Nadalje, treba napomenuti da članak 6. Odluke Komisije C(2011) 1264 od 2. ožujka 2011. o općim odredbama za provedbu članka 79. stavka 2. Uvjeta zaposlenja, kojim se uređuju radni uvjeti članova ugovornog osoblja koje Komisija zapošljava na temelju članaka 3.a i 3.b Uvjeta zaposlenja i koji je usvojen prije OPO‑a, više ne predviđa uvjet minimalnog trajanja prvog ugovora i njegova prvog produljenja radi dobivanja drugog produljenja.
            60. Konačno, ACER u odgovoru na tužbu navodi da je „Agencija interno razmatrala mogućnost da pribjegne nekom obliku iznimnog postupanja“, ali da u konkretnom slučaju „ocjene [tužiteljice] za 2011. i 2012. nisu pružile dovoljno dokaza o iznimnim rezultatima koji bi mogli biti opravdanje za bilo kakvo odstupanje od mjerodavnog propisa“.
            61. Međutim, takav argument ne može dati odgovor na istaknuti prigovor nezakonitosti, zato što člankom 6. stavkom 2. OPO‑a nije predviđena nikakva iznimka od uvjeta kojim se traži da ukupno trajanje prvog ugovora i njegova prvog produljenja iznosi pet godina.
            62. U svakom slučaju, iz isprava u spisu i posebno iz odluke o neproduljenju proizlazi da je ACER tužiteljičin ugovor odbio produljiti samo zbog toga što u konkretnom slučaju nije bio zadovoljen uvjet propisan člankom 6. stavkom 2. OPO‑a kojim se traži da prvi ugovor i prvo produljenje imaju ukupno trajanje od najmanje pet godina.
            63. No, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako u sustavu pravnih sredstava predviđenom člancima 90. i 91. Pravilnika upravna tijela mogu biti dovedena u situaciju da, kada izričito odbiju žalbu, izmijene obrazloženje na temelju kojeg je donesen pobijani akt, do takve izmjene ne smije doći nakon što je protiv pobijanog akta podnesena tužba pred Službeničkim sudom. Osim toga, upravnom tijelu nije dopušteno da tijekom postupka prvotno pogrešno obrazloženje nadomjesti potpuno novim obrazloženjem (presuda Allen/Komisija, F‑23/10, EU:F:2011:162, t. 98.).
            64. Opravdanje za odluku o neproduljenju koje se temelji na tužiteljičinim rezultatima, koje je prvi put izneseno tijekom postupka, Službenički sud stoga ne može uzeti u razmatranje u okviru nadzora zakonitosti odluke o neproduljenju.
            65. Podredno, Službenički sud napominje da je to opravdanje u očitoj proturječnosti s ispravama iz spisa, iz kojih proizlazi da je Agencija u više navrata izrazila želju da održi radni odnos što ga povezuje s tužiteljicom.
            66. Uzevši u obzir sve navedeno, a poglavito u svjetlu sudske prakse citirane u točkama 53. do 56. ove presude, valja prihvatiti prigovor nezakonitosti članka 6. stavka 2. OPO‑a i poništiti odluku o neproduljenju, bez potrebe da se odlučuje o dva nova prigovora koja je na raspravi iznio tužiteljičin savjetnik.
            Zahtjev za naknadu štete
            Argumenti stranaka
            67. Tužiteljica smatra da je pretrpjela znatnu nematerijalnu štetu koju poništenje odluke o neproduljenju neće popraviti, a proizlazi iz ACER‑ova kašnjenja u donošenju i dostavljanju odluke o neproduljenju protivno članku 2. Odluke br. 2013/11 koji u tom pogledu predviđa rok od tri mjeseca prije isteka tekućeg ugovora.
            68. Tužiteljica ističe da joj je odluka o neproduljenju dostavljena tek 20. prosinca 2013., odnosno nekoliko dana prije isteka njezina ugovora 31. prosinca 2013., dok su joj još od listopada neprestano davana uvjeravanja da će biti pronađeno rješenje i da će njezin ugovor biti produljen. Nesigurnost i psihički pritisak zbog tog kašnjenja postali su takvi da je tužiteljica odlučila prihvatiti ponudu od 19. prosinca 2013., iako je znala da je ona nezakonita i protivna njezinim dugoročnim interesima. Smatra da je stoga kašnjenje produljenja njezina ugovora umnogostručilo negativne posljedice odluke o neproduljenju. Usto tužiteljica tvrdi da je nakon dostavljanja te odluke razvila reakciju na visok stres, dijagnosticiranu 23. prosinca 2013.
            69. Tužiteljica od Službeničkog suda traži da ex æquo et bono odredi iznos naknade za pretrpljenu nematerijalnu štetu. Smatra da bi odgovarajući iznos bio 10 000 eura.
            70. ACER priznaje da Odluka br. 2013/11 u konkretnom slučaju nije bila poštovana, ali zahtijeva da se zahtjev za naknadu štete odbije. Kao prvo, tvrdi da tužiteljica nije podnijela nikakav dokaz u prilog tvrdnji o svojem zdravstvenom stanju te da u svakom slučaju nije dokazana uzročna veza između kašnjenja u donošenju odluke o neproduljenju i pogoršanja tužiteljičina zdravstvenog stanja.
            71. Kao drugo, ACER tvrdi da produljenje ugovora nije pravno osnovano te da je tužiteljica još od sklapanja prvog dodatka 2011. godine znala da se njezin ugovor neće moći drugi put produljiti ako ne bude ispunjen uvjet propisan člankom 6. stavkom 2. OPO‑a. Agencija ju je upozorila na pravne probleme vezane uz produljenje njezina ugovora.
            72. Kao treće, ACER je tražeći u razdoblju od listopada do prosinca 2013. pravno prihvatljivo rješenje radi zadržavanja tužiteljičina zaposlenja, poštovao svoju obvezu postupanja s dužnom pažnjom, iskazujući prema njoj pozornost i razumijevanje.
            73. Podredno, ACER smatra da naknada štete treba biti umanjena, s obzirom na činjenicu da je tužiteljica bila nezaposlena samo tri mjeseca prije nego što se pridružila službama Vijeća Europske unije na položaju koji je u najmanju ruku jednak onomu koji je imala u ACER‑u. Također, budući da je tužiteljica tijekom svojih posljednjih mjeseci u Agenciji od drugih europskih institucija primila nekoliko ponuda, ona je bila u mogućnosti smanjiti ili čak eliminirati negativne posljedice prekida ugovornog odnosa s ACER‑om.
            Ocjena Službeničkog suda
            74. Sukladno članku 2. stavku 3. Odluke br. 2013/11, u slučaju kad je službenik svoje dužnosti obavljao na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme tijekom razdoblja duljeg od jedne godine, ali ne više od tri godine, odluku o tome hoće li se ugovor produljiti treba donijeti i priopćiti najkasnije [tri] mjeseca prije isteka tog ugovora.
            75. U konkretnom slučaju nesporno je da je odluka o neproduljenju tužiteljici dostavljena 20. prosinca 2013., odnosno samo jedanaest dana prije isteka njezina ugovora predviđenog za 31. prosinca 2013., dakle očito kršeći članak 2. stavak 3. Odluke br. 2013/11.
            76. Nadalje, iako je točno da je Odluka br. 2013/11 donesena 28. svibnja 2013., treba reći da je članak 6. stavak 2. OPO‑a, na kojem je tijelo za sklapanje ugovora temeljilo obrazloženje odluke o neproduljenju, bio na snazi od 1. lipnja 2011. ACER, koji je tužiteljica upozorila više od devet mjeseci prije isteka svojeg ugovora, stoga je imao dovoljno vremena da potraži rješenje za produljenje tužiteljičina ugovora, bez da je bilo nužno da prekorači rok propisan za donošenje odluke.
            77. Stoga treba zaključiti da je ACER napravio pogrešku koja može rezultirati pravom na naknadu.
            78. Nadalje, suprotno ACER‑ovim navodima, tužiteljica je u dovoljnoj mjeri pravno dokazala postojanje nematerijalne štete nastale zbog nesigurnosti koja je obilježila njezin profesionalni život tijekom posljednjih mjeseci izvršenja ugovora, zbog nepostojanja odluke o nastavku njezina radnog odnosa s ACER‑om, i postojanje uzročne veze između kašnjenja u donošenju odluke o neproduljenju i navedene nematerijalne štete.
            79. Osim toga, to što je tužiteljica počela tražiti posao i što je tijekom posljednjih mjeseci svojeg rada u Agenciji primila i odbila nekoliko ponuda za posao, potvrđuje činjenicu da su njezini radni rezultati bili na visokoj razini i, štoviše, ilustriraju nesigurnu situaciju do koje ju je ACER doveo.
            80. Konačno, tužiteljica je dokazala da poništenje odluke o neproduljenju nije bilo dovoljno da bi se popravila pretrpljena nematerijalna šteta, posebno uzimajući u obzir ACER‑ovo nepoštivanje članka 2. stavka 3. Odluke br. 2013/11.
            81. Stoga, neovisno o mjerama koje će ACER morati donijeti nakon poništenja odluke o neproduljenju, valja prihvatiti zahtjev za naknadu štete i ACER‑u naložiti da tužiteljici plati naknadu štete u iznosu procijenjenom ex æquo et bono  na 7000 eura.
            Troškovi
            82. Sukladno članku 101. Poslovnika, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Poglavlja 8. Odjeljka 2. navedenog poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove i dužna je na zahtjev druge stranke snositi troškove koje joj je prouzročila. Sukladno članku 102. stavku 1. istog poslovnika, Službenički sud može odlučiti da, ako to zahtijeva pravičnost, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove, ali da je dužna samo djelomično snositi troškove druge stranke odnosno da uopće nije dužna snositi troškove po toj osnovi.
            83. Iz obrazloženja ove presude proizlazi da je ACER stranka koja nije uspjela u postupku. Pored toga, tužiteljica je u svojem očitovanju izričito zatražila da se ACER‑u naloži snošenje troškova. Budući da predmetne okolnosti ne opravdavaju primjenu odredaba članka 102. stavka 1. Poslovnika, ACER snosi vlastite troškove te mu valja naložiti snošenje tužiteljičinih troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            SLUŽBENIČKI SUD (treće vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se Odluka od 20. prosinca 2013. kojom je direktor Agencije za suradnju energetskih regulatora odbio produljiti ugovor osobi D. P.
            2. Agenciji za suradnju energetskih regulatora nalaže se da osobi D. P. isplati iznos od 7000 eura.
            3. Agencija za suradnju energetskih regulatora snosi vlastite troškove i nalaže joj se snošenje troškova DP‑a.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. lipnja 2009.#Åklagaren protiv Percy Mickelsson i Joakim Roos.#Zahtjev za prethodnu odluku: Luleå tingsrätt - Švedska.#Direktiva 94/25/EZ - Usklađivanje zakonodavstava - Članci 28. i 30. UEZ-a - Mjere s istovrsnim učinkom.#Predmet C-142/05.


Presuda Suda (peto vijeće) od 24. studenog 2005.#Deutsches Milch-Kontor GmbH protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Naknade za izvoz.#Predmet C-136/04.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 15. lipnja 2017.#Saale Kareda protiv Stefana Benka.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Članak 7. točka 1. – Pojmovi ‚stvari povezane s ugovorom’ i ‚ugovor o pružanju usluga’ – Regresni zahtjev između solidarnih sudužnika iz ugovora o kreditu – Određivanje mjesta ispunjenja ugovora o kreditu.#Predmet C-249/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      15. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EU) br. 1215/2012 — Članak 7. točka 1. — Pojmovi ‚stvari povezane s ugovorom’ i ‚ugovor o pružanju usluga’ — Regresni zahtjev između solidarnih sudužnika iz ugovora o kreditu — Određivanje mjesta ispunjenja ugovora o kreditu“
      U predmetu C‑249/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni Sud, Austrija), odlukom od 31. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 2. svibnja 2016., u postupku

         Saale Kareda

      protiv

         Stefana Benköa

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Švaby, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za S. Kareda, C. Függer, Rechtsanwalt,

               —

               za S. Benkö, S. Alessandro, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, M. Heller i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. točke 1. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1215/2012 od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Stefana Benköa i Saale Kareda u vezi s naknadom mjesečnih isplata koje se odnose na zajednički ugovor o kreditu koje je platio S. Benkö zbog prestanka izvršavanja obveze plaćanja S. Kareda.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 1215/2012

               3

               Iz uvodne izjave 4. Uredbe br. 1215/2012 vidljivo je da je njezin cilj, u interesu pravilnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta, uspostavljanje „[o]dredaba o jedinstvenim pravilima o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima, te osiguravanju brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u državi članici”.

               4

               Uvodne izjave 15. i 16. navedene uredbe glase:

                        „(15)

                        Pravila o nadležnosti trebala bi biti što je moguće više predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost općenito temelji na domicilu tuženika. Nadležnost bi uvijek trebala postojati na temelju toga, osim u nekim točno određenim slučajevima u kojima glavni predmet spora ili autonomija stranaka jamče drukčije povezane čimbenike [poveznice]. Samostalno se mora utvrditi domicil pravne osobe, kako bi se zajednička pravila učinila transparentnijima i izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (16)

                        Pored domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove [za utvrđivanje] nadležnosti, utemeljene na uskoj povezanosti [bliskoj vezi] između suda i tužbe [spora] ili radi olakšavanja pravilnog [dobrog] sudovanja. Postojanje uske povezanosti [bliske veze] trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice u vezi kojeg mu nije bilo moguće [koji nije mogao] razumno predvidjeti. [To je v]ažno, posebno u slučajevima [sporovima] u vezi izvanugovornih obveza koje nastaju iz povrede privatnosti i osobnih prava, uključujući klevetu.”

               5

               Pravila o nadležnosti nalaze se u Poglavlju II. iste uredbe. To poglavlje obuhvaća osobito odjeljke 1., 2. i 4., naslovljene, redom, „Opće odredbe”, „Posebna nadležnost” i „Nadležnost za potrošačke ugovore”.

               6

               Članak 4. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012, koji spada pod odjeljak 1. tog poglavlja II., glasi kako slijedi:
               „Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”

               7

               Članak 7. te uredbe br. 1215/2012, koji spada pod odjeljak 2. navedenog poglavlja II., glasi kako slijedi:
               „Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima povezanim s ugovorom, pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze;

                                 (b)

                                 za potrebe ove odredbe, te ako nije drukčije dogovoreno, mjesto izvršenja konkretne obveze je:

                                          —

                                          u slučaju prodaje robe, mjesto u državi članici u kojoj je roba dostavljena ili trebala biti dostavljena sukladno ugovoru,

                                          —

                                          u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojoj su usluge pružene ili trebale biti pružene sukladno ugovoru;

                                 (c)

                                 ako se ne primjenjuje točka (b), primjenjuje se točka (a)

                           […]”

               8

               Tekst članka 7. točke 1. Uredbe br. 1215/2012 jednak je onom članka 5. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) koja je stavljena izvan snage Uredbom br. 1215/2012. Nadalje, taj članak 7. točka 1. odgovara članku 5. stavku 1. Konvencije o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), od 27. rujna 1968., kako je izmijenjena idućim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija).

               9

               Članak 17. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012, koji se nalazi u njezinu odjeljku 4. poglavlja II. određuje:
               U pitanjima u vezi ugovora koji sklapa osoba, potrošač, u svrhu koja se može smatrati da je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti, nadležnost se utvrđuje ovim Odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 6. i točku 5. članka 7., ako:

                        (a)

                        je riječ o ugovoru o kupoprodaji robe s obročnom otplatom cijene;

                        (b)

                        je riječ o ugovoru o zajmu s obročnom otplatom ili o ugovoru o bilo kakvom drugom obliku kredita, sklopljenim za financiranje prodaje robe; ili

                        (c)

                        u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost u državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ili ako na bilo koji način usmjerava svoje djelatnosti u tu državu članicu ili više država uključujući tu državu članicu, ugovor spada u okvir te djelatnosti.”

               10

               Članak 18. stavci 1. i 2. te uredbe, koji se također nalazi u navedenom odjeljku 4., određuju:
               „1.   Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, ili, neovisno o domicilu druge stranke, pred sudovima mjesta gdje potrošač ima domicil.
               2.   Druga ugovorna stranka može pokrenuti postupak protiv potrošača samo pred sudovima države članice u kojoj potrošač ima domicil.”

               11

               Tekst članaka 17. i 18. Uredbe br. 1215/2012 odgovara tekstu članaka 15. i 16. Uredbe br. 44/2001.

         Uredba (EZ) br. 593/2008

               12

               Uvodne izjave 7. i 17. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6. i ispravak u SL‑u 2009., L 309, str. 87.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.) propisuju:

                        „(7)

                        Sadržajni bi opseg i odredbe ove Uredbe trebali biti u skladu s Uredbom [br. 44/2001] i Uredbom (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (Rim II.) […].

                  […]

                        (17)

                        U pogledu mjerodavnog prava u situacijama kad ono nije odabrano, pojmove „pružanje usluga” i „prodaja robe” trebalo bi tumačiti na isti način kao i kod primjene članka 5. Uredbe [br. 44/2001], u mjeri u kojoj je prodaja robe i pružanje usluga obuhvaćeno ovom Uredbom. Iako ugovori o franšizi i distribuciji predstavljaju ugovore o uslugama, predmet su posebnih pravila.”

               13

               Članak 15. iste uredbe, naslovljen „Zakonska subrogacija”, glasi:
               „Kad osoba (vjerovnik) ima ugovornu tražbinu protiv druge osobe (dužnika), a treća osoba ima obvezu isplatiti vjerovnika ili je isplatila vjerovnika čime je namirila tu obvezu, pravo kojem podliježu obveze treće strane u pogledu namirenja vjerovnika utvrđuje da li i u kojoj mjeri treća osoba ima mogućnost ostvariti prava protiv dužnika, koja je imao vjerovnik protiv dužnika, na temelju prava kojem podliježe njihov odnos.”

               14

               Članak 16. navedene uredbe naslovljen „Odgovornost više osoba” određuje:
               „Ako vjerovnik ima tražbinu protiv više dužnika odgovornih za istu tražbinu, pri čemu je jedan dužnik već djelomično ili u potpunosti namirio tu tražbinu, pravu kojem podliježu obveze prema vjerovniku također podliježe i pravo dužnika na povrat od ostalih dužnika. Ostali dužnici mogu koristiti sva sredstva prema dužniku koja su imali protiv vjerovnika u mjeri u kojoj to dozvoljava pravo kojem podliježu njihove obveze prema vjerovniku.”

            Austrijsko pravo

               15

               Člankom 896. Allgemeines Bürgerliches Gesetzbucha (Opći građanski zakonik, u daljnjem tekstu: ABGB) propisano je kako slijedi:
               „Solidarni sudužnik koji sam ispuni ukupan dug, čak i da nije došlo do prijenosa prava, ima pravo zahtijevati od drugih dužnika naknadu isplaćenoga, i to u jednakim dijelovima ako drugačije nije dogovoreno među njima.”

               16

               Prije izmjena učinjenih Zahlungsverzugsgesetzom (Zakon o zakašnjenju s plaćanjem, (BGBI. I, 2013/50) članak 905. stavak 2. ABGB‑a propisivao je da „u slučaju sumnje dužnik mora vjerovniku ispuniti novčana plaćanja u mjestu vjerovnikova domicila (mjestu poslovanja), na vlastiti rizik i trošak”.

               17

               Člankom 1042. ABGB‑a predviđeno je:
               „Svaka osoba koja je umjesto druge osobe ispunila dug koji je druga osoba morala sama ispuniti na temelju odredaba ovog zakonika ima pravo zahtijevati naknadu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               S. Benkö, austrijski državljanin s prebivalištem u Austriji, pred Landesgerichtom St. Pölten (Zemaljski sud u Sankt Pöltenu, Austrija) podnio je tužbu protiv svoje bivše partnerice S. Kareda, estonske državljanke koja prebiva na nepoznatoj adresi u Estoniji, radi naknade iznosa od 17145,41 eura uvećanog za kamate i troškove. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su S. Benkö i S. Kareda tijekom zajedničkog života u Austriji 2007. kupili obiteljsku kuću za 190000 eura čiji su od tada vlasnici svaki u jednom nedjeljivom dijelu. Budući da nisu raspolagali vlastitim sredstvima, uzeli su tri kredita, u iznosu od 150000 eura, 100000 eura i 50000 eura, koje su u ožujku 2007. ugovorili s jednom austrijskom bankom radi financiranja te kupnje i nužnog opremanja namještajem. S. Benkö i S. Kareda oboje su bili korisnici kredita.

               19

               Krajem 2011. S. Kareda okončala je životnu zajednicu sa S. Benköm i otišla živjeti u nepoznato mjesto u Estoniji. Od lipnja 2012. prestala je vraćati te kredite, tako da je S. Benkö od tada sam snosio obvezu vraćanja tih kredita. Tužba koju je podnio S. Benkö imala je za cilj naložiti S. Kareda da mu na temelju članka 1042. ABGB‑a naknadi iznose koji odgovaraju isplatama koje je za nju učinio zaključno s lipnjem 2014.

               20

               Landesgericht St. Pölten (Zemaljski sud u Sankt Pöltenu, Austrija), sud prvog stupnja, bezuspješno je stupio u kontakt s veleposlanstvom Estonije u Austiji kako bi saznao prebivalište S. Kareda.

               21

               Privremeni zastupnik za dostavu koji je postavljen S. Kareda istaknuo je prigovor nenadležnosti jer je ona imala prebivalište u Estoniji. Prema njemu, s jedne strane, na činjenice koje je naveo S. Benkö ne primjenjuju se odredbe poglavlja II. odjeljaka 2. do 7. Uredbe br. 1215/2012. S druge strane, sud pred kojim je pokrenut postupak nije teritorijalno nadležan, pogotovo zato što mjesto u kojem se nalazi sjedište banke s kojom su ugovoreni dotični krediti i koje odgovara mjestu izvršenja obveze vraćanja tih kredita nije u području mjesne nadležnosti Landesgerichta St. Pölten (Zemaljski sud u Sankt Pöltenu).

               22

               Usvajajući tu argumentaciju, taj sud odbio je međunarodnu nadležnost za odlučivanje u predmetu.

               23

               Odlučujući o žalbi S. Benköa Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija) odlučio je da se nadležnost na temelju članka 7. točke 1. Uredbe br. 1215/2012 određuje na temelju mjesta izvršenja ugovorne obveze povrata, odnosno, prema tom sudu, domicila dužnika. Landesgericht St. Pölten (Zemaljski sud u Sankt Pöltenu) je, dakle, međunarodno i teritorijalno nadležan.

               24

               Privremeni zastupnik S. Kareda podnio je zahtjev za reviziju protiv te odluke žalbenog suda pred Oberster Gerichtshofom (Vrhovni sud, Austrija), sudom koji je uputio zahtjev, radi utvrđenja nenadležnosti austrijskih sudova.

               25

               U tim uvjetima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 7. točku 1. Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da je zahtjev za povrat (zahtjev za naknadu/regresni zahtjev), kojeg dužnik iz (zajedničkog) ugovora o kreditu s određenom bankom, koji je sam preuzeo isplatu kredita, podnosi protiv drugog dužnika iz tog ugovora o kreditu, izvedeni (sekundarni) ugovorni zahtjev iz tog ugovora o kreditu?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Određuje li se mjesto izvršenja zahtjeva za povrat (zahtjeva za naknadu/regresnog zahtjeva) jednog dužnika prema drugom dužniku iz ugovora o kreditu koji je temelj za zahtjev:

                                 (a)

                                 prema članku 7. točki 1. podtočki (b) drugoj alineji Uredbe br. 1215/2012 („pružanje usluga”) ili

                                 (b)

                                 sukladno članku 7. točki 1. podtočki (c) u vezi s točkom (a) Uredbe br. 1215/2012 prema lex causae?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2.a.:
                        Je li davanje kredita od strane banke karakteristična ugovorna usluga iz ugovora o kreditu i određuje li se onda mjesto izvršenja za pružanje te usluge prema članku 7. točki 1. podtočki (b) drugoj alineji Uredbe br. 1215/2012 prema sjedištu banke kada je kredit isplaćen isključivo na tom mjestu?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2.b.:
                        Je li za određivanje mjesta izvršenja povrijeđene ugovorne obveze prema članku 7. točki 1. podtočki (a) Uredbe br. 1215/2012 mjerodavan:

                                 (a)

                                 trenutak podizanja kredita od strane oba dužnika (ožujak 2007.) ili

                                 (b)

                                 trenutak u kojem je dužnik koji ima pravo regresa banci isplatio tražbine iz kojih proizlazi njegovo pravo regresa (lipanj 2012. do lipnja 2014.)?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim pitanje sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. točku 1. Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da regresni zahtjev između solidarnih sudužnika ugovora o kreditu potpada pod pojam „stvari povezane s ugovorom” iz te odredbe.

               27

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje valja se pozvati na tumačenje Suda koje se odnosi na članak 5. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 i članak 5. stavka 1. Briselske konvencije koje se također primjenjuje na članak 7. točku 1. Uredbe br. 1215/2012 u slučaju u kojem se te odredbe mogu smatrati istovjetnima (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, t. 28.).

               28

               Iz te sudske prakse proizlazi, s jedne strane, da pojam „stvari povezane s ugovorom” u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na autonoman način radi osiguravanja njezine ujednačene primjene u svim državama članicama i, s druge strane, da se tužba podnositelja zahtjeva, kako bi bila obuhvaćena tim pojmom, treba odnositi na pravnu obvezu koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj osobi (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 45. do 47., kao i od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 37. i 39.).

               29

               U tom smislu valja se ponajprije prisjetiti da se poveznice iz članka 5. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 44/2001 trebaju primjenjivati na sve zahtjeve koji se temelje na istom ugovoru (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2009., C‑204/08, EU:C:2009:439, t. 33.).

               30

               Nadalje, kao „stvar povezanu s ugovorom” valja smatrati sve obveze koje izviru iz ugovora na čije se neizvršenje podnositelj zahtjeva pozvao u prilog svoje tužbe (vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 1976., De Bloos, 14/76, EU:C:1976:134, t. 16. i 17., kao i od 8. ožujka 1988., Arcado, 9/87, EU:C:1988:127, t. 13.).

               31

               Isto vrijedi i za obveze koje su nastale između dva solidarna sudužnika, poput stranaka glavnog postupka i, osobito, za mogućnost jednog od sudužnika koji je platio cijeli ili dio duga drugog sudužnika u iznosu zajedničkog duga da povrati tako plaćeni iznos putem regresnog zahtjeva (vidjeti analogijom presudu od 12. listopada 2016., Kostanjevec, C‑185/15, EU:C:2016:763, t. 38.). Naime, kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 31. svojeg mišljenja, s obzirom na to da je razlog tog zahtjeva povezan s postojanjem tog ugovora, bilo bi neprirodno radi primjene Uredbe br. 1215/2012 razdvajati te pravne odnose od ugovora iz kojeg su nastali i na kojem se temelje.

               32

               Konačno, iako odredbe Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti s obzirom na njen sustav i ciljeve (vidjeti u tom smislu presudu od 16. siječnja 2014., Kainz, C‑45/13, EU:C:2014:7, t. 19.), valja voditi računa o cilju dosljedne primjene, među ostalim, navedene uredbe i Uredbe Rim I (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige BalticC‑359/14 et C‑475/14, EU:C:2016:40, t. 43.). No, tumačenje prema kojem se regresni zahtjev, poput onog iz glavnog postupka, treba smatrati „stvari koja je povezana s ugovorom” u smislu Uredbe br. 1215/2012 također je u skladu s tim ciljem dosljedne primjene. Naime, članak 16. Uredbe Rim I izričito povezuje odnos između više dužnika s odnosom koji postoji između dužnika i vjerovnika.

               33

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 7. točku 1. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da regresni zahtjev između solidarnih sudužnika ugovora o kreditu potpada pod pojam „stvari povezane s ugovorom” iz te odredbe.

            Drugo pitanje

               34

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da ugovor o kreditu, poput onog iz glavnog postupka, koji je sklopljen između kreditne ustanove i dva solidarna sudužnika treba smatrati „ugovorom o pružanju usluga” iz te odredbe.

               35

               Prema sudskoj praksi Suda, pojam „usluga” u smislu članka 5. točke 1. podtočke (b) Uredbe br. 44/2001 čiji je izričaj jednak onom iz članka 7. točke 1. podtočke (b) Uredbe 1215/2012 podrazumijeva barem da strana koja pruža usluge obavlja određenu djelatnost u zamjenu za naknadu (vidjeti u tom smislu presudu od 14. srpnja 2016., Granarolo, C‑196/15, EU:C:2016:559, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 40. svojeg mišljenja, kod ugovora o kreditu koji je sklopljen između kreditne ustanove i korisnika kredita, pružanje usluga sastoji se u davanju iznosa novca koje kreditna ustanova čini korisniku kredita u zamjenu za naknadu koju plaća korisnik kredita, u načelu, u obliku kamata.

               37

               Treba, stoga, zaključiti da se takav ugovor o kreditu treba smatrati „ugovorom o pružanju usluga” u smislu članka 7. točke 1. podtočke (b) druge alineje Uredbe br. 1215/2012.

               38

               Slijedom navedenog, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da ugovor o kreditu, poput onog iz glavnog postupka, koji je sklopljen između kreditne ustanove i dva solidarna sudužnika treba smatrati „ugovorom o pružanju usluga” iz te odredbe.

            Treće pitanje

               39

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da, u slučaju u kojem kreditna ustanova pristane dati kredit dvama solidarnim sudužnicima „mjesto u državi članici u kojoj su usluge pružene ili trebale biti pružene sukladno ugovoru” u smislu te odredbe, je, osim u slučaju da je drugačije ugovoreno, mjesto u kojem se nalazi sjedište te ustanove te vrijedi li to tumačenje i kada se radi o određivanju teritorijalne nadležnosti suda koji odlučuje o regresnom zahtjevu među tim sudužnicima.

               40

               U tom smislu, valja odrediti, u skladu sa sudskom praksom Suda, karakterističnu obvezu iz ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 14. srpnja 2016., Granarolo, C‑196/15, EU:C:2016:559, t. 33.).

               41

               Međutim, kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 45. svojeg mišljenja, kod ugovora o kreditu karakteristična je obveza sâmo davanje pozajmljenog iznosa, tako da je obveza korisnika kredita da vrati navedeni iznos samo posljedica izvršenja obveze davatelja kredita.

               42

               Treba, dakle, smatrati da je, osim ako je drugačije ugovoreno, što je u svom pitanju spomenuo sud koji je uputio zahtjev, u slučaju u kojem kreditna ustanova dodjeljuje kredit, mjesto u kojem su usluge pružene u smislu članka 7. točke 1. podtočke (b) druge alineje Uredbe br. 1215/2012 mjesto je u kojem se nalazi sjedište te ustanove.

               43

               Što se tiče pitanja je li ta okolnost također relevantna u pogledu određivanja teritorijalno nadležnog suda za odlučivanje o regresnom zahtjevu između solidarnih sudužnika obveze na naknadu, valja podsjetiti da je, kao što proizlazi iz točke 31. ove presude, temelj takvog zahtjeva ugovor o kreditu koji je sklopljen između solidarnih sudužnika i kreditne ustanove.

               44

               Iz prethodno navedenog te iz ciljeva predvidljivosti, ujednačavanja i dobrog sudovanja koji se, u skladu s uvodnim izjavama 15. i 16. Uredbe br. 1215/2012 žele ostvariti tom uredbom,proizlazi da članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju te uredbe treba tumačiti na način da je za odlučivanje o takvom zahtjevu nadležan sud države članice u kojoj se nalazi sjedište te kreditne ustanove kao sud mjesta izvršenja obveze na kojoj se temelji takav regresni zahtjev.

               45

               U tom pogledu, neosnovan je prigovor obiju stranaka glavnog postupka prema kojem one obje imaju status potrošača pa se stoga trebaju moći pozvati na pravila o nadležnosti za potrošačke ugovore propisana člancima 17. i 18. Uredbe br. 1215/2012. Naime, kao što je Sud istaknuo u pogledu članaka 15. i 16. Uredbe br. 44/2001, navedena pravila ne mogu se primijeniti na odnose između dva potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2013., Vapenik, C‑508/12, EU:C:2013:790, t. 34.).

               46

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da je, u slučaju u kojem kreditna ustanova odobri kredit dvama solidarnim sudužnicima, „mjesto u državi članici u kojoj su usluge pružene ili trebale biti pružene sukladno ugovoru” u smislu te odredbe, osim u slučaju da je drugačije ugovoreno, mjesto u kojem se nalazi sjedište te ustanove, te to tumačenje vrijedi i kada se radi o određivanju teritorijalne nadležnosti suda koji odlučuje o regresnom zahtjevu između tih sudužnika.

            Četvrto pitanje

               47

               S obzirom na odgovor na treće pitanje, nije potrebno odgovoriti na četvrto pitanje.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. točku 1. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1215/2012 od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da regresni zahtjev između solidarnih sudužnika ugovora o kreditu potpada pod pojam „stvari povezane s ugovorom” iz te odredbe.

                           2.

                           Članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da ugovor o kreditu, poput onog iz glavnog postupka, koji je sklopljen između kreditne ustanove i dvaju solidarnih sudužnika treba smatrati „ugovorom o pružanju usluga” iz te odredbe.

                           3.

                           Članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da je, u slučaju u kojem kreditna ustanova odobri kredit dvama solidarnim sudužnicima, „mjesto u državi članici u kojoj su usluge pružene ili trebale biti pružene sukladno ugovoru” u smislu te odredbe, osim u slučaju da je drugačije ugovoreno, mjesto u kojem se nalazi sjedište te ustanove, te to tumačenje vrijedi i kada se radi o određivanju teritorijalne nadležnosti suda koji odlučuje o regresnom zahtjevu između tih sudužnika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. rujna 2013.#Laufen Austria AG protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje –Zabranjeni sporazumi –Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u – Usklađivanje povećanja cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Odgovornost za protupravno ponašanje– Novčane kazne –Smjernice za izračun novčanih kazni iz 2006. – Težina povrede– Koeficijenti –Olakotne okolnosti– Gospodarska kriza– Pritisak od strane trgovaca na veliko–Priopćenje o suradnji iz 2002. – Smanjenje iznosa novčane kazne –Značajna dodana vrijednost.#Predmet T-411/10.

text:
T‑411/1062010TJ0411EU:T:2013:44300011155TPRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)16. rujna 2013. (

            *1

      )
      „Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme — Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u Usklađivanje povećanja cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija Pripisivanje protupravnog ponašanja — Novčane kazne — Smjernice za izračun novčanih kazni iz 2006. — Težina povrede — Koeficijenti — Olakotne okolnosti — Gospodarska kriza — Pritisak od strane trgovaca na veliko — Obavijest iz 2002. o suradnji — Smanjenje iznosa novčane kazne — Značajna dodana vrijednost“
      U predmetu T‑411/10,

         Laufen Austria AG, sa sjedištem u Wilhelmsburgu (Austrija), koji zastupaju E. Navarro Varona i L. Moscoso del Prado González, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju su zastupali F. Castillo de la Torre, A. Antoniadis i F. Castilla Contreras, a zatim F. Castillo de la Torre, A. Antoniadis i F. Jimeno Fernández, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva za djelomično poništenje Odluke Komisije C (2010) 4185 final od 23. lipnja 2010. koja se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 – kupaonska oprema) i zahtjeva za smanjenje iznosa novčane kazne koja je tom odlukom određena tužitelju,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće)
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i M. van der Woude, suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )
      [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               28

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. rujna 2010. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               29

               Opći sud (četvrto vijeće) je na temelju izvještaja sutkinje izvjestiteljice odlučio započeti usmeni postupak te je u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. Poslovnika Općeg suda pisanim putem postavio pitanja strankama, na koja su one odgovorile u danom roku.

               30

               Stranke su na ročištu održanom 6. ožujka 2013. iznijele usmena izlaganja i odgovorile na pitanja koja je pisanim putem i usmeno postavio Opći sud.

               31

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        djelomično poništi članke 1. i 2. pobijane odluke u dijelu u kojem se na njega odnose;

                        —

                        smanji iznos novčane kazne koji mu je određen kako pojedinačno tako i solidarno s društvom Roca Sanitario zbog razloga koje navodi ili zbog bilo kojeg drugog razloga koji utvrdi Opći sud;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               32

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

      [omissis]

         Zahtjev za djelomično poništenje pobijane odluke

      [omissis]
      6. Šesti tužbeni razlog u vezi s tužiteljevom suradnjom

      [omissis]
      a) Očita pogreška u ocjeni u pogledu primjene Obavijesti iz 2002. o suradnji i povreda načela zaštite legitimnih očekivanja

               218

               Tužitelj tvrdi da je Komisija povrijedila načelo zaštite legitimnih očekivanja i da je počinila pogrešku u ocjeni u pogledu primjene Obavijesti iz 2002. o suradnji kada je u pobijanoj odluci, koja je na temelju navedene obavijesti dostavljena grupi Roca dopisom od 8. prosinca 2006., izostavila uvjetno smanjenje novčane kazne. S tim u vezi, s jedne strane, tužitelj u biti tvrdi da ako Opći sud bude smatrao da on s društvima Roca Sanitario i Roca France čini jednu gospodarsku cjelinu, u pogledu novčane kazne koja mu je određena valja uzeti u obzir pogreške koje je Komisija počinila u ocjeni zahtjeva društva Roca France za smanjenje novčane kazne. S druge strane, tužitelj ističe nekoliko pogrešaka koje je Komisija navodno počinila u ocijeni informacija koju je Roca France pružila u prilog zahtjevu za smanjenje novčane kazne prema Obavijesti iz 2002. o suradnji.

               219

               Komisija osporava osnovanost tužiteljevih argumenata.

               220

               Ispitivanje pitanja je li Komisija povrijedila načelo zaštite legitimnih očekivanja i je li počinila pogrešku u ocjeni prilikom primjene Obavijesti iz 2002. o suradnji podrazumijeva ispitivanje prethodnog pitanja može li tužitelj koji je sudjelovao u povredi koja je počinjena u Austriji – u svojem isključivom svojstvu društva sestre drugog društva kćeri koje je sudjelovalo u povredi u Francuskoj te je s tim u vezi podnijelo zahtjev za smanjenje novčane kazne – zahtijevati takvo smanjenje na temelju te obavijesti.

               221

               U tom pogledu, kao odgovor na pitanja koja je Opći sud postavio na raspravi, tužitelj je u biti naveo da pojam jedinstvenog poduzetnika podrazumijeva da bilo koja prednost na temelju Obavijesti iz 2002. o suradnji treba ići u prilog svim društvima koja čine takvog jedinstvenog poduzetnika. Komisija osporava osnovanost tužiteljevih argumenata.

               222

               Valja naglasiti da je Komisija u Obavijesti iz 2002. o suradnji odredila uvjete pod kojima poduzetnici koji s njom surađuju u okviru njezine istrage o zabranjenom sporazumu mogu biti oslobođeni novčane kazne ili im se može smanjiti iznos novčane kazne koju bi inače morali platiti.

               223

               Točka A. Obavijesti iz 2002. o suradnji u kojoj se nalaze stavci 8. do 19. tiče se pretpostavki pod kojima poduzetnik može biti oslobođen od kazne, dok se točka B. u kojoj se nalaze stavci 20. do 27. tiče pretpostavki u kojima poduzetnik može ostvariti smanjenje iznosa novčane kazne.

               224

               Na temelju točke 20. Obavijesti iz 2002. o suradnji „[p]oduzetnicima koji ne ispunjavaju pretpostavke [za oslobođenje od kazne] svejedno se može odobriti smanjenje novčane kazne koja bi im inače bila izrečena.“ [neslužbeni prijevod]

               225

               Stavak 21. Obavijesti iz 2002. o suradnji određuje da „kako bi poduzetnik mogao ostvariti [smanjenje novčane kazne na temelju stavka 20. spomenute obavijesti], mora Komisiji ponuditi dokaze pretpostavljene povrede koji pridaju značajnu dodanu vrijednost u odnosu na dokaze kojima Komisija već raspolaže i mora prekinuti svoje sudjelovanje u pretpostavljenoj nezakonitoj aktivnosti najkasnije u trenutku podnošenja tih dokaza.“ [neslužbeni prijevod]

               226

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da smanjenje novčane kazne na temelju točke B. Obavijesti iz 2002. o suradnji može ostvariti poduzetnik koji je podnio zahtjev i koji Komisiji ponudi dokaze pretpostavljene povrede koji predstavljaju značajnu dodanu vrijednost.

               227

               Stoga, valja zaključiti da načelno samo poduzetnik koji je podnio zahtjev za smanjenje novčane kazne (u daljnjem tekstu: podnositelj zahtjeva) kao i, eventualno, subjekti u čije ime je taj zahtjev podnesen i koji surađuju s Komisijom mogu na toj osnovi ostvariti smanjenje novčane kazne.

               228

               Usto, valja istaknuti da u skladu sa sudskom praksom, ako društvo majka nije stvarno sudjelovalo u zabranjenom sporazumu te se njegova odgovornost temelji isključivo na sudjelovanju njegova društva kćeri u navedenom zabranjenom sporazumu, odgovornost društva majke ne može premašiti odgovornost njegova društva kćeri (vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 24. ožujka 2011., Tomkins/Komisija, T‑382/06, Zb. str. II‑1157., t. 38., koja je u žalbenom postupku potvrđena presudom Suda od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, t. 39.). U tim okolnostima, ako se odgovornost društva majke izvodi isključivo iz odgovornosti njegova društva kćeri koje je sudjelovalo u zabranjenom sporazumu, smanjenje iznosa novčane kazne koje je odobreno potonjem društvu na temelju njegova zahtjeva u skladu s Obavijesti iz 2002. o suradnji mora ići u prilog društvu majci.

               229

               Nasuprot tomu, Komisija nije dužna pogodnost smanjenja iznosa novčane kazne koju je odobrila jednom društvu kćeri, koje je podnijelo zahtjev na temelju Obavijesti iz 2002. o suradnji, proširiti i na drugo društvo kćer (u daljnjem tekstu: društvo kći) isključivo zbog činjenice da je ono sa svojim društvom majkom dio istog poduzetnika u smislu sudske prakse navedene u točkama 62. i 63. gore. Naime, za razliku od odgovornosti društva majke koja se u okolnostima navedenima u točki 228. gore analizira kao u potpunosti izvedena, podredna i ovisna o odgovornosti društva kćeri (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Tomkins, t. 228. supra, t. 39.), odgovornost društva kćeri ne može se izvesti iz odgovornosti sestrinskog društva kćeri s obzirom na to da ona proizlazi iz njegova vlastitog sudjelovanja u zabranjenom sporazumu. U tim okolnostima, sestrinsko društvo kći može ostvariti smanjenje novčane kazne na zahtjev drugog društva kćeri koje je dio istog poduzetnika samo ako je, s jedne strane, zahtjev za smanjenje novčane kazne podnesen u ime sestrinskog društva kćeri i, s druge strane, ako je ono doista surađivalo s Komisijom. Ta se situacija razlikuje od situacije u kojoj društvo majka podnosi zahtjev za smanjenje novčane kazne u svoje ime i u ime svojih društava kćeri jer su u toj situaciji sva društva koja čine poduzetnika u smislu sudske prakse navedene u točkama 62. i 63. gore dužna surađivati s Komisijom.

               230

               U konkretnom slučaju, iz uvodne izjave 1288. pobijane odluke proizlazi da je 17. siječnja 2006. Komisija od društva Roca France primila zahtjev za smanjenje novčane kazne. Kao odgovor na taj zahtjev Komisija je dopisom od 8. prosinca 2006. grupi Roca odobrila uvjetno smanjenje iznosa novčane kazne na temelju Obavijesti iz 2002. o suradnji (uvodna izjava 1289. pobijane odluke). Nakon novog ispitivanja dokaza Komisija je u pobijanoj odluci odbila odobriti smanjenje iznosa novčane kazne toj grupi zbog razloga koji su poglavito navedeni u uvodnim izjavama 1291. do 1293., 1295., 1299. i 1300. navedene odluke.

               231

               U tom pogledu, iz dokumenata u spisu nedvojbeno proizlazi da unatoč sumnjama koje su zbog izraza upotrijebljenih u pobijanoj odluci mogle ostati u pogledu podnositelja zahtjeva i opsega zahtjeva za smanjenje novčane kazne, taj zahtjev nije podnesen u ime grupe Roca u cjelini, nego ga je društvo Roca France podnijelo u svoje ime i u ime grupe Laufen. S tim u vezi, ipak valja napomenuti da iz navedenih dokumenata u spisu također nedvojbeno proizlazi da se taj zahtjev odnosio na potonju grupu samo u pogledu njezinih djelatnosti u Francuskoj koje je preuzela Roca France. Usto, kako proizlazi iz uvodnih izjava 1291. i 1293. pobijane odluke, informacije koje je Roca France pružila odnosile su se isključivo na povedu koja je počinjena u Francuskoj 2004. u pogledu keramičkih proizvoda. Osobito je nesporno da u pogledu povrede počinjene u Austriji nisu podnesene nikakve informacije i nikakvi dokazi.

               232

               U tim okolnostima, nameće se zaključak da navedeni zahtjev nije podnesen u tužiteljevo ime. Naime, premda je tužitelj član grupe Laufen koja se navodi u tom zahtjevu, ipak se mora utvrditi da se taj zahtjev odnosio samo na djelatnosti grupe Laufen u Francuskoj i da tužitelj ne posluje na francuskom tržištu. U svakom slučaju, tužitelj nije surađivao s Komisijom u skladu s Obavijesti iz 2002. o suradnji. Štoviše, informacije koje je Roca France pružila uopće se ne odnose na tužiteljeve djelatnosti, nego na povedu koja je počinjena u Francuskoj 2004. u pogledu keramičkih proizvoda.

               233

               U skladu s prethodnim razmatranjima, valja zaključiti da Komisija u svakom slučaju nije mogla povrijediti načelo zaštite legitimnih očekivanja i nije mogla počiniti pogrešku u ocjeni prilikom primjene Obavijesti iz 2002. o suradnji jer s obzirom na utvrđenja u točkama 230. do 232. gore nije bila dužna odobriti smanjenje iznosa novčane kazne tužitelju.

               234

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, valja kao neosnovan odbiti ovaj tužbeni razlog u dijelu u kojem se odnosi na primjenu Obavijesti iz 2002. o suradnji a da nije potrebno ispitati ostale tužiteljeve argumente koji su izloženi u točki 218. gore.
               [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Tužba se odbija.

                        2.

                           Laufen Austria AG snosit će vlastite troškove kao i troškove Europske komisije.

                           Pelikánová

                           Jürimäe

                           Van der Woude

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. rujna 2013.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: španjolski
      (
            1
         )   Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. ožujka 2015.#The Royal County of Berkshire Polo Club Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice Royal County of Berkshire POLO CLUB – Raniji figurativni žigovi Zajednice BEVERLY HILLS POLO CLUB – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T‑581/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 19. ožujka 2015.#City Cycle Industries protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz bicikala poslanih iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa – Proširenje konačne antidampinške pristojbe uvedene na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine na taj uvoz – Izbjegavanje mjera – Nesuradnja – Članak 13. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 – Obveza obrazlaganja – Pogreška pri procjeni – Jednako postupanje – Pristup spisu.#Predmet T‑413/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. prosinca 2013.#Siemens AG i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazum – Tržište projekata koji se odnose na plinom izolirane sklopne uređaje – Podjela tržišta – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Dokaz povrede – Jedinstvena i trajna povreda – Iskrivljavanje dokaza – Dokazna snaga izjava koje su suprotne interesima davatelja izjave – Novčane kazne – Početni iznos – Referentna godina – Odvraćajući množitelj – Neograničena nadležnost – Jednako postupanje – Prava obrane – Obveza obrazlaganja.#Spojeni predmeti C-239/11 P, C-489/11 P i C-498/11 P.