title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. studenoga 2017.#Europska komisija protiv TV2/Danmark A/S.#Žalba – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU-a – Javna radiodifuzijska usluga – Mjere koje su danska tijela poduzela u korist danskog pružatelja radiodifuzijske usluge TV2/Danmark – Pojam ‚potpore koje dodjeljuju države članice ili koje se dodjeljuju putem državnih sredstava’.#Predmet C-656/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Javna radiodifuzijska usluga – Mjere koje su danska tijela poduzela u korist danskog pružatelja radiodifuzijske usluge TV2/Danmark – Pojam ‚potpore koje dodjeljuju države članice ili koje se dodjeljuju putem državnih sredstava’”
      U predmetu C‑656/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 7. prosinca 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju B. Stromsky, T. Maxian Rusche i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      žalitelj,
      koju podupire:

         Nadzorno tijelo EFTA‑e, koje zastupaju C. Zatschler, M. Schneider, Í. Isberg i C. Perrin, u svojstvu agenata,
      intervenijent u žalbi,
      a druge stranke u postupku su:

         TV2/Danmark A/S, sa sjedištem u Odenseu (Danska), koji zastupa O. Koktvedgaard, advokat,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Kraljevina Danska, koju zastupa C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Holdgaarda, advokat,

         Viasat Broadcasting UK Ltd, sa sjedištem u West Draytonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupaju M. Honoré i S. Kalsmose‑Hjelmborg, advokater,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Europska komisija u svojoj žalbi zahtijeva djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 24. rujna 2015., TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:684), kojom je taj sud, s jedne strane, poništio Odluku Komisije 2011/839/EU od 20. travnja 2011. o mjerama koje je Danska poduzela (C 2/03) u korist TV2/Danmarka (SL 2011., L 340, str. 1.; u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu u kojem je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 isplaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore i, s druge strane, u preostalom dijelu odbio tužbu društva TV2/Danmark A/S za djelomično poništenje te odluke.

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               2

               TV2/Danmark je dansko društvo za radiodifuziju koje je osnovano 1986. Najprije je imalo oblik neovisnog državnog poduzeća, a zatim je preoblikovano u dioničko društvo, s računovodstvenim i poreznim učinkom od 1. siječnja 2003. TV2/Danmark je druga javna televizijska postaja u Danskoj, dok je prva Danmarks Radio.

               3

               Zadaća društva TV2/Danmark je produkcija i emitiranje nacionalnih i regionalnih televizijskih programa. To emitiranje može se, među ostalim, provoditi putem radijskih uređaja, satelita ili žičane veze. Obveze javne usluge koje se primjenjuju na društvo TV2/Danmark utvrđuje ministar kulture.

               4

               Osim javnih pružatelja radiodifuzijske usluge, na cjelokupnom danskom tržištu televizijskih usluga prisutni su i komercijalni pružatelji radiodifuzijske usluge. Među ostalim, potonje organizacije obuhvaćaju, s jedne strane, društvo Viasat Broadcasting UK Ltd (u daljnjem tekstu: Viasat) i, s druge strane, grupu koju čine društva SBS TV A/S i SBS Danish Television Ltd (u daljnjem tekstu: SBS).

               5

               TV2/Danmark izvorno je osnovan s pomoću državnog zajma s kamatama te se njegova djelatnost, kao i djelatnost društva Danmarks Radio, trebala financirati s pomoću prihoda od pristojbe koju plaćaju svi danski televizijski gledatelji. Zakonodavac je, međutim, odlučio da će društvo TV2/Danmark, za razliku od društva Danmarks Radio, moći također primati prihode od djelatnosti oglašavanja.

               6

               Nakon što je društvo SBS Broadcasting SA/Tv Danmark podnijelo pritužbu 5. travnja 2000., Komisija je ispitala sustav financiranja društva TV2/Danmark u Odluci 2006/217/EZ od 19. svibnja 2004. o mjerama koje je Danska poduzela u korist TV2/Danmarka (SL 2006., L 85, str. 1.; u daljnjem tekstu: Odluka TV2 I). Tom se odlukom obuhvatilo razdoblje od 1995. do 2002., a odnosila se na sljedeće mjere: prihode od pristojbe, prijenose sredstava iz fondova za financiranje društva TV2/Danmark (Fond TV2 i Radiofonden), iznose dodijeljene ad hoc, oslobođenje od poreza na dobit, izuzeće od plaćanja kamata i od povrata glavnice zajmova dodijeljenih društvu TV2/Danmark prilikom njegova osnivanja, državno jamstvo za poslovne zajmove kao i povoljne uvjete plaćanja naknade koju društvo TV2/Danmark plaća za upotrebu nacionalne frekvencije prijenosa (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: predmetne mjere). Naposljetku, istraga Komisije odnosila se i na ovlaštenje dodijeljeno društvu TV2/Danmark da emitira na lokalnim mrežnim frekvencijama i na obvezu svih vlasnika kolektivnih odašiljača da na njima emitiraju javne programe društva TV2.

               7

               Nakon ispitivanja predmetnih mjera Komisija je zaključila da one predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, uz obrazloženje da sustav financiranja društva TV2/Danmark, čiji je cilj naknada njegovih troškova pružanja javnih usluga, ne ispunjava drugi i četvrti od ukupno četiri uvjeta koja je Sud utvrdio u svojoj presudi od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, u daljnjem tekstu, kada je riječ o tim uvjetima: uvjeti iz presude Altmark).

               8

               Komisija je, osim toga, odlučila da su navedene potpore, koje je Kraljevina Danska između 1995. i 2002. dodijelila društvu TV2/Danmark, spojive s unutarnjim tržištem u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, osim iznosa od 628,2 milijuna danskih kruna (DKK) (oko 85 milijuna eura) koji je kvalificirala kao „prekomjernu naknadu”. Stoga je Kraljevini Danskoj naložila povrat tog iznosa s kamatama od društva TV2/Danmark.

               9

               Protiv Odluke TV2 I podnesene su četiri tužbe za poništenje koje su podnijeli, s jedne strane, društvo TV2/Danmark (predmet T‑309/04) i Kraljevina Danska (predmet T‑317/04) te, s druge strane, konkurenti društva TV2/Danmark, društva Viasat (predmet T‑329/04) i SBS (predmet T‑336/04).

               10

               Presudom od 22. listopada 2008., TV2/Danmark i dr./Komisija (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 i T‑336/04, EU:T:2008:457) Opći sud poništio je navedenu odluku. U toj je presudi smatrao da je Komisija pravilno zaključila da zadaća pružanja javne usluge koja je povjerena društvu TV2/Danmark odgovara definiciji radiodifuzijskih usluga od općega gospodarskog interesa. Međutim, također je utvrdio da Odluka TV2 I sadržava nekoliko elemenata zbog kojih je nezakonita.

               11

               Tako, kao prvo, pri ispitivanju jesu li mjere iz Odluke TV2 I financirane državnim sredstvima, Opći sud utvrdio je da Komisija nije obrazložila zašto je prihode od oglašavanja iz 1995. i 1996. de facto smatrala državnim sredstvima. Kao drugo, Opći sud utvrdio je da se Komisijino ispitivanje ispunjenosti drugog i četvrtog uvjeta iz presude Altmark ne temelji na ozbiljnoj analizi konkretnih pravnih i gospodarskih uvjeta s obzirom na koje je utvrđen iznos pristojbe koji je primalo društvo TV2/Danmark. Odluka TV2 I stoga u tom pogledu nije bila obrazložena. Kao treće, Opći sud utvrdio je da Komisijine ocjene o spojivosti potpore s obzirom na članak 106. stavak 2. UEZ‑a, osobito u pogledu postojanja prekomjerne naknade, također nisu bile obrazložene. Prema mišljenju Općeg suda, to nepostojanje obrazloženja posljedica je neprovođenja ozbiljnog ispitivanja konkretnih pravnih i gospodarskih uvjeta na kojima se temeljilo utvrđivanje iznosa pristojbe koji je primalo društvo TV2 tijekom razdoblja koje je bilo predmet istrage.

               12

               Nakon poništenja Odluke TV2 I Komisija je preispitala predmetne mjere. Tom se prilikom posavjetovala s Kraljevinom Danskom i društvom TV2/Danmark te je, osim toga, primila očitovanja trećih strana.

               13

               Nakon tog ispitivanja Komisija je donijela spornu odluku.

               14

               Ta se odluka odnosi na mjere poduzete u korist društva TV2/Danmark između 1995. i 2002. Ipak, Komisija je tijekom svojeg ispitivanja također uzela u obzir mjere dokapitalizacije poduzete u 2004., nakon donošenja Odluke TV2 I.

               15

               Komisija je u spornoj odluci ostala pri svojem stavu o kvalifikaciji predmetnih mjera kao „državnih potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Najprije je smatrala da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996. predstavljaju državna sredstva, a zatim je, provjerom postojanja selektivne prednosti, zaključila da predmetne mjere ne ispunjavaju drugi i četvrti uvjet iz presude Altmark. Međutim, iako je Komisija u Odluci TV2 I utvrdila da iznos od 628,2 milijuna DKK (oko 85 milijuna eura) predstavlja prekomjernu naknadu koja nije u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, u spornoj je odluci smatrala da je taj iznos primjerena kapitalna rezerva za društvo TV2/Danmark. U izreci te odluke navela je sljedeće:
               „Članak 1.
               Mjere koje je Danska poduzela od 1995. do 2002. u korist društva TV2/Danmark, u obliku prihoda od pristojbe i drugih mjera koje su predmet ove odluke, spojive su s unutarnjim tržištem u smislu članka 106. stavka 2. [UFEU‑a].”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               16

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. prosinca 2011. društvo TV2/Danmark pokrenulo je postupak radi djelomičnog poništenja sporne odluke.

               17

               Društvo TV2/Danmark zatražilo je od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da predmetne mjere predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               18

               Podredno, društvo TV2/Danmark zatražilo je od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da:

                        –

                        sve predmetne mjere predstavljaju nove potpore;

                        –

                        prihodi od pristojbi koji su od 1997. do 2002. preneseni društvu TV2/Danmark, a zatim isplaćeni regionalnim postajama društva TV2/Danmark, predstavljaju državne potpore dodijeljene društvu TV2/Danmark;

                        –

                        prihodi od oglašavanja koji su 1995. i 1996., kao i tijekom likvidacije Fonda TV2 1997., preneseni iz navedenog fonda na društvo TV2/Danmark predstavljaju državne potpore dodijeljene društvu TV2/Danmark.

               19

               Opći je sud pobijanom presudom poništio spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 isplaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore, a u preostalom dijelu tužbu je odbio.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               20

               Aktom podnesenim tajništvu Suda 12. veljače 2016., Nadzorno tijelo EFTA‑e zatražilo je na temelju članka 40. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije da mu se odobri intervencija u ovom predmetu u potporu zahtjevu Komisije. Odlukom od 11. ožujka 2016. predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev.

               21

               Svojom žalbom Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se sporna odluka poništava jer je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 isplaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore;

                        –

                        odbije u pogledu merituma treći dio tužbenog zahtjeva koji je društvo TV2/Danmark podredno istaknulo u prvom stupnju i

                        –

                        naloži društvu TV2/Danmark snošenje troškova.

               22

               Društvo TV2/Danmark od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               23

               Nadzorno tijelo EFTA‑e od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se poništava sporna odluka jer je njome utvrđeno da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996. predstavljaju državne potpore i

                        –

                        odbije u pogledu merituma treći dio tužbenog zahtjeva koji je društvo TV2/Danmark podredno istaknulo u prvom stupnju.

               24

               Društvo Viasat od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se poništava sporna odluka kojom je utvrđeno da prihodi od oglašavanja koje je Fond TV2 1995. i 1996. prenio društvu TV2/Danmark predstavljaju mjeru potpore;

                        –

                        odbije u pogledu merituma treći i podredni dio tužbenog zahtjeva društva TV2/Danmark u postupku pred Općim sudom i

                        –

                        naloži društvu TV2/Danmark snošenje troškova.

               25

               Kraljevina Danska od Suda zahtijeva da odbije žalbu.

         O žalbi
      Argumentacija stranaka

               26

               U potporu svojoj žalbi Komisija ističe jedan žalbeni razlog, kojim u biti tvrdi da je Opći sud pogrešno protumačio pojam „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a time što je smatrao da je Komisija prihode od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 preneseni s društva TV2 Reklame A/S na društvo TV2/Danmark, pogrešno kvalificirala kao „državnu potporu”.

               27

               Komisija u tom pogledu smatra da je društvo TV2 Reklame, s obzirom na to da je bilo javno poduzeće čiji je jedini dioničar bila danska država, bilo u potpunosti pod nadzorom i na raspolaganju potonje, uz posljedicu da su se sredstva tog društva trebala smatrati državnim sredstvima u smislu te odredbe.

               28

               Komisija osobito tvrdi da podrijetlo predmetnih sredstava nije relevantno za takvu kvalifikaciju i da to što su ta sredstva prvotno bila privatna ne znači da nisu državna sredstva.

               29

               Međutim, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 208., 211. i 212. pobijane presude utvrdio da se sredstva trećih osoba, poput javnih poduzeća, smatraju državnim sredstvima samo ako su ih njihovi vlasnici dobrovoljno stavili na raspolaganje državi ili ako su ih se vlasnici odrekli i njima upravlja država.

               30

               Komisija također smatra da nije potrebno provjeriti izvršava li država nadzor nad predmetnim sredstvima jer nadzor države nad javnim poduzećem podrazumijeva da nadzire njegova sredstva.

               31

               Komisija tako smatra da je Opći sud u točkama 212., 214. i 215. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je preusko tumačio pojam „nadzor” u okviru ocjene pitanja je li danska država posredstvom Fonda TV2 provodila nadzor nad sredstvima prenesenim s društva TV2 Reklame na društvo TV2/Danmark.

               32

               S tim u vezi Komisija tvrdi da odlučujući element nije odgovor na pitanje jesu li danska tijela, u predmetnom slučaju ministar kulture, stvarno raspolagala tim sredstvima i odlučivala o njihovoj uporabi, nego činjenica da su imala tu mogućnost. Tako okolnost da je u 1995. i 1996. ministar kulture odlučio prenijeti cjelokupnu dobit društva TV2 Reklame na Fond TV2 nije relevantna za odgovor na pitanje jesu li spomenuta sredstva bila pod nadzorom države, s obzirom na to da je potonja mogla odlučiti da se ta sredstva upotrijebe u svrhu različitu od takvog prijenosa.

               33

               Osim toga, prema mišljenju Komisije, Opći sud je u točkama 209. i 213. pobijane presude pogrešno protumačio presudu od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), i povukao neprimjerenu paralelu između te presude i ovog predmeta.

               34

               Nadzorno tijelo EFTA‑e i društvo Viasat smatraju, kao i Komisija, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da predmetni prihodi od oglašavanja nisu „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ni, slijedom toga, državna potpora u smislu te odredbe.

               35

               Društvo TV2/Danmark i Kraljevina Danska osporavaju argumentaciju Komisije.

               36

               Osobito tvrde da je nadzor Danske Države nad prihodima od oglašavanja isplaćenima društvu TV2/Danmark posredstvom Fonda TV2 tijekom 1995. i 1996. bio teoretski jer je tim prihodima bilo moguće raspolagati samo pod uvjetom da se najprije zadovolje potrebe financiranja društva TV2/Danmark i jer su u stvarnosti cjelokupni navedeni prihodi preneseni na to društvo.

               37

               Društvo TV2/Danmark i Kraljevina Danska smatraju da se Komisijino rasuđivanje temelji na pogrešnom tumačenju danskog prava.

               38

               Osim toga, društvo TV2/Danmark i Kraljevina Danska smatraju da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je povukao poveznicu između okolnosti iz predmetnog slučaja i situacije u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

               39

               Naposljetku, Kraljevina Danska smatra da je razlika koju je Opći sud napravio između prihoda od oglašavanja prenesenih s društva TV2 Reklame na društvo TV2/Danmark posredstvom Fonda TV i sredstava od pristojbe za medije opravdana činjenicom da prvonavedeni potječu od plaćanja koja su privatni oglašivači izvršili društvu TV2 Reklame, a drugonavedeni od pristojbe koju je država naplaćivala kako bi osigurala financiranje danske javne radiodifuzijske usluge.

         Ocjena Suda

               40

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, da bi se mjera mogla smatrati „potporom” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a moraju biti ispunjeni svi uvjeti iz te odredbe (vidjeti presudu od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 63. kao i navedenu sudsku praksu).

               41

               U navedenoj se odredbi navode četiri uvjeta. Kao prvo, mora biti riječ o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Kao treće, ona mora davati prednost svojem korisniku. Kao četvrto, mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (vidjeti presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 75.; od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 64. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 15.).

               42

               U predmetnom slučaju sporan je samo prvi od tih uvjeta.

               43

               Što se tiče tog uvjeta, koji se odnosi na to da prednost mora biti izravno ili neizravno dodijeljena putem državnih sredstava, valja podsjetiti da mjere koje ne podrazumijevaju prijenos državnih sredstava mogu ulaziti u pojam „potpore” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti osobito presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 36.; od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 34. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 19.).

               44

               Tako pojam intervencije „putem državnih sredstava” u smislu te odredbe, osim prednosti koje izravno dodjeljuje država, uključuje i prednosti koje država dodjeljuje posredstvom javnog ili privatnog tijela koje je ta država odredila ili osnovala radi upravljanja potporom (vidjeti presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, t. 58.; od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 26. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 20.).

               45

               Naime, u okviru prava Unije ne može se dopustiti da se pravila o državnim potporama mogu zaobići samom činjenicom stvaranja samostalnih institucija zaduženih za dodjelu potpora (vidjeti presudu od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 23.).

               46

               Osim toga, valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda članak 107. stavak 1. UFEU‑a obuhvaća sva novčana sredstva kojima se javne vlasti mogu zaista koristiti za potporu poduzećima, neovisno o tome pripadaju li ta sredstva trajno u državnu imovinu ili ne. Slijedom toga, čak i kada iznosi koji odgovaraju predmetnoj mjeri nisu u trajnom vlasništvu državne riznice, činjenica da oni cijelo vrijeme ostaju pod javnim nadzorom i stoga na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao „državna sredstva“ (vidjeti presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 37.; od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 70.; od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 35. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 21.).

               47

               Iz toga slijedi da kada su sredstva javnih poduzeća pod nadzorom države i stoga njoj na raspolaganju, ta sredstva ulaze u pojam „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Naime, država ostvarivanjem vladajućeg utjecaja nad takvim poduzećima svakako može usmjeravati upotrebu njihovih sredstava za financiranje, po potrebi, posebnih prednosti u korist drugih poduzetnika (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 38.).

               48

               Okolnost da predmetnim sredstvima upravljaju subjekti odvojeni od javne vlasti ili da su privatnog podrijetla u tom pogledu nije relevantna (vidjeti u tom smislu presude od 2. srpnja 1974., Italija/Komisija, 173/73, EU:C:1974:71, t. 35. kao i od 8. svibnja 2003., Italija i SIM 2 Multimedia/Komisija, C‑328/99 i C‑399/00, EU:C:2003:252, t. 33.).

               49

               Kao što je to naveo Opći sud u točki 176. pobijane presude, tijekom 1995. i 1996. oglasni prostor društva TV2/Danmark nije prodavalo samo to društvo, nego treće društvo, TV2 Reklame, a prihod od te prodaje prenesen je na društvo TV2/Danmark posredstvom Fonda TV2.

               50

               U tom pogledu nije sporno da su, kao i društvo TV2/Danmark, TV2 Reklame i Fond TV2 bili javna poduzeća u vlasništvu danske države i da im je bilo povjereno upravljanje prijenosom prihoda od prodaje spomenutog oglasnog prostora na društvo TV2/Danmark.

               51

               Stoga, cijeli put koji su prelazili ti prihodi do njihova prijenosa na društvo TV2/Danmark bio je uređen danskim zakonodavstvom, na temelju kojeg su javna poduzeća koja je država posebno ovlastila imala zadaću upravljati spomenutim prihodima.

               52

               Predmetni prihodi su prema tome bili pod javnim nadzorom i na raspolaganju državi, koja je mogla odlučivati o njihovoj uporabi.

               53

               Stoga, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točkama 43. do 48. ove presude, predmetni prihodi predstavljaju „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               54

               Iz toga slijedi da Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 220. pobijane presude smatrao da prihodi iz 1995. i 1996., koje je društvo TV2 Reklame ostvarilo prodajom oglasnog prostora društva TV2/Danmark i koji su preneseni na potonje posredstvom Fonda TV2, nisu državna sredstva i da ih je Komisija stoga pogrešno kvalificirala kao „državnu potporu”.

               55

               Kao što je već navedeno u točki 48. ove presude i protivno onomu što je navedeno u točki 211. pobijane presude, činjenica da su ti prihodi koji su proizlazili od oglašivača bili privatnog podrijetla nije bitna u tom pogledu i nije relevantna u kontekstu pitanja jesu li danske vlasti nadzirale te prihode.

               56

               Osim toga, Opći sud je pogrešno u točkama 208. i 212. pobijane presude smatrao da sredstva kojima upravljaju javna poduzeća, ako potječu od trećih osoba, mogu predstavljati državna sredstva samo ako su ih njihovi vlasnici dobrovoljno stavili na raspolaganje državi ili ako su ih se vlasnici odrekli i država je preuzela njihovo upravljanje.

               57

               Naime, protivno onomu što tvrdi Opći sud, takvo utvrđenje ne nalazi nikakvu osnovu u sudskoj praksi Suda.

               58

               Isto vrijedi u pogledu utvrđenja, navedenih u točakama 214., 215. i 217. pobijane presude, da je samo dio prihoda koji u skladu s odlukom ministra kulture nije prenesen na društvo TV2/Danmark mogao predstavljati državna sredstva i da nepostojanje obveze da se spomenuti prihodi Fonda TV2 svake godine prenesu na društvo TV2/Danmark nije moglo dovesti do drukčijeg zaključka.

               59

               Naime, kao što je bilo utvrđeno u točkama 49. do 52. pobijane presude, postojanje javnog nadzora nad predmetnim prihodima od oglašavanja posljedica je činjenice da su tim prihodima upravljala javna poduzeća u vlasništvu Danske Države. Osim toga, nesporno je da je na temelju danskog zakonodavstva ministar kulture mogao odlučiti da se ti prihodi upotrijebe u svrhu različitu od prijenosa na Fond TV2.

               60

               Naposljetku, situacija o kojoj je riječ u ovom predmetu nije usporediva s onom o kojoj je bila riječ u predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), u kojoj je Sud presudio da obveza privatnih opskrbljivača električnom energijom da električnu energiju iz obnovljivih izvora energije kupuju po utvrđenim minimalnim cijenama ne dovodi do izravnog ili neizravnog prijenosa državnih sredstava na poduzetnike koji proizvode tu vrstu električne energije (vidjeti presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, t. 59.; od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 34.).

               61

               Naime, potonji predmet odnosio se na privatne poduzetnike koje predmetna država članica nije ovlastila za upravljanje državnim sredstvima, već su oni bili obvezani na otkup iz vlastitih financijskih sredstava (vidjeti presude od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74.; od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 35. kao i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás, C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 32.).

               62

               Osim toga, u spomenutom se predmetu dotična sredstva nisu mogla smatrati državnim sredstvima jer ni u jednom trenutku nisu bila pod javnim nadzorom (vidjeti presudu od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 36. kao i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás, C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 32.).

               63

               Međutim, kao što je već istaknuto, u ovom je predmetu riječ o javnim poduzećima, odnosno društvu TV2 Reklame i Fond TV2, koje je danska država osnovala, držala u vlasništvu i ovlastila za upravljanje prihodima od prodaje oglasnog prostora drugog javnog poduzeća, odnosno društva TV2/Danmark, tako da su se ti prihodi nalazili pod nadzorom i bili na raspolaganju Danske Države.

               64

               Slijedom navedenog, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 213. pobijane presude smatrao da je situacija o kojoj je riječ u ovom predmetu slična onoj o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

               65

               U tim okolnostima valja prihvatiti jedini žalbeni razlog koji je Komisija istaknula u prilog svojoj žalbi i ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem se sporna odluka poništava jer je Komisija smatrala da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996. isplaćeni društvu TV2/Danmark posredstvom Fonda TV2 predstavljaju državne potpore.

         O tužbi pred Općim sudom

               66

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. On tada može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               67

               U predmetnom slučaju Sud smatra da treba konačno odlučiti o tužbi za poništenje sporne odluke koju je podnijelo društvo TV2/Danmark.

               68

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti da četvrti tužbeni razlog društva TV2/Danmark koji je istaknut u prilog trećem i podrednom dijelu tužbenog zahtjeva treba odbiti zbog razloga navedenih u točkama 43. do 64. ove presude.

               69

               Slijedom navedenog, tužbu društva TV2/Danmark treba odbiti.

         Troškovi

               70

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               71

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               72

               Budući da nije uspjelo u postupku te s obzirom na to da su Komisija i društvo Viasat zatražili da društvo TV2/Danmark snosi troškove, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i sve troškove nastale Komisiji i društvu Viasat u prvom stupnju i u okviru ovog žalbenog postupka.

               73

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika također primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               74

               Kraljevina Danska, koja je bila intervenijent u prvom stupnju, snosi vlastite troškove.

               75

               U skladu s člankom 140. stavkom 2. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. također primjenjuje na žalbeni postupak, Nadzorno tijelo EFTA‑e snosi vlastite troškove ako intervenira u postupak.

               76

               Slijedom navedenog, Nadzorno tijelo EFTA‑e, kao intervenijent u ovom žalbenom postupku, snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Presuda Općeg suda Europske unije od 24. rujna 2015., TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, EU:T:2015:684) ukida se u dijelu u kojem se poništava Odluka Komisije 2011/839/EU od 20. travnja 2011. o mjerama koje je Danska poduzela (C 2/03) u korist TV2/Danmarka jer je Europska komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 isplaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore.

                           2.

                           Tužba za poništenje koju je podnijelo društvo TV2/Danmark A/S protiv Odluke 2011/839 se odbija.

                           3.

                           Društvo TV2/Danmark A/S, osim vlastitih troškova, snosi sve troškove nastale Europskoj komisiji i društvu Viasat Broadcasting UK Ltd u prvom stupnju i u okviru ovog žalbenog postupka.

                           4.

                           Kraljevina Danska i Nadzorno tijelo EFTA‑e snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. studenoga 2017.#António Fernando Maio Marques da Rosa protiv Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Relação do Porto.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 5. – Tjedni odmor – Nacionalni propis kojim se predviđa barem jedan dan odmora u razdoblju od sedam dana – Razdoblja od više od šest uzastopnih radnih dana.#Predmet C-306/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 5. – Tjedni odmor – Nacionalni propis kojim se predviđa barem jedan dan odmora u razdoblju od sedam dana – Razdoblja od više od šest uzastopnih radnih dana”
      U predmetu C‑306/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal), odlukom od 23. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 30. svibnja 2016., u postupku

         António Fernando Maio Marques da Rosa

      protiv

         Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. travnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za A. F. Maija Marquesa da Rosu, J. Carvalho, advogado,

               –

               za Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA, C. Santos Silva i N. Guedes Vaz, advogados,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i L. C. Oliveira, u svojstvu agenata,

               –

               za mađarsku vladu, A. Pálfy, M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               –

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, H. Shev, U. Persson, N. Otte Widgren i F. Bergius, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek, G. Braga da Cruz i P. Costa de Oliveira, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. Direktive Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 1993., L 307, str. 18.), kako je izmijenjena Direktivom 2000/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 2000. (SL 2000., L 195, str. 41.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 93/104), koji je postao članak 5. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.), kao i na tumačenje članka 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Antónija Fernanda Maija Marquesa de Rose i društva Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA (u daljnjem tekstu: Varzim Sol) povodom odobravanja tužitelju u glavnom postupku, u njegovu svojstvu radnika, jednog dana obveznog tjednog odmora za svako razdoblje od sedam dana.

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Direktiva 93/104

               3

               Na temelju članka 5. Direktive 93/104, naslovljenog „Tjedni odmor”:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik u razdoblju od sedam dana imao pravo na najmanje 24 sata neprekidnog odmora dodatno uz 11 sati dnevnog odmora iz članka 3.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               4

               Direktiva 93/104 ukinuta je Direktivom 2003/88, koja je stupila na snagu 2. kolovoza 2004.

         Direktiva 2003/88

               5

               Uvodna izjava 15. Direktive 2003/88 glasi:
               „Što se tiče pitanja koja se mogu pojaviti u poduzeću u vezi s organizacijom radnog vremena, poželjno je omogućiti slobodniju primjenu pojedinih odredbi ove Direktive, pri čemu se moraju poštovati načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika.”

               6

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije”, predviđa:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeći pojmovi:
               1.   ‚radno vrijeme’ je vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom;
               2.   ‚vrijeme odmora’ je vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme;
               […]
               5.   ‚rad u smjenama’ je svaki oblik organizacije rada u smjenama, pri čemu se radnici smjenjuju na istom radnom mjestu prema određenom rasporedu, koji može biti prekinut ili neprekinut, uključujući rotacijski raspored, tako da moraju raditi u različito vrijeme tijekom određenog dnevnog ili tjednog razdoblja;
               6.   ‚radnik koji radi u smjenama’ je svaki radnik čiji je raspored radnih sati sastavni dio rada u smjenama;
               […]
               9.   ‚odgovarajući odmor’ znači da radnici imaju redovito razdoblja odmora, čije se trajanje izražava u jedinici vremena i koji je dovoljno dug i neprekinut kako radnici zbog umora ili nepravilnog radnog rasporeda ne bi ozlijedili sebe, svoje suradnike ili druge osobe, i kako ne bi kratkoročno ni dugoročno naškodili svome zdravlju.”

               7

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Dnevni odmor”, propisuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se svakome radniku osiguralo pravo na dnevni odmor u trajanju od najmanje 11 sati neprekidno, unutar vremena od 24 sata.”

               8

               Članak 5. iste direktive, naslovljen „Tjedni odmor”, predviđa:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik u razdoblju od sedam dana imao pravo na najmanje 24 sata neprekidnog odmora dodatno uz 11 sati dnevnog odmora iz članka 3.
               Ako objektivni, tehnički i organizacijski uvjeti rada to opravdavaju, može se primijeniti najkraći tjedni odmor od 24 sata.”

               9

               U skladu s člankom 6. Direktive 2003/88, naslovljenim „Najdulje tjedno radno vrijeme”:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo da, u skladu s potrebama zaštite sigurnosti i zdravlja radnika:
               […]

                        (b)

                        prosječan broj radnih sati u svakom sedmodnevnom razdoblju, uključujući prekovremene sate, ne prelazi 48.”

               10

               Članak 15. te direktive određuje:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.”

               11

               Sukladno članku 16. navedene direktive, naslovljenom „Referentna razdoblja”:
               „Države članice mogu odrediti:

                        (a)

                        za primjenu članka 5. (tjedni odmor) referentno razdoblje koje nije dulje od 14 dana;

                        (b)

                        za primjenu članka 6. (najveći broj radnih sati tjedno) referentno razdoblje koje nije dulje od četiri mjeseca.

                  […]”

               12

               Članak 17. iste direktive određuje:
               „[…]
               2.   Zakonima i drugim propisima ili kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera mogu se predvidjeti odstupanja sukladno stavku 3., 4. i 5., ako radnici dobiju odgovarajuć[e] zamjensko vrijeme za odmor ili, u iznimnim slučajevima u kojima to iz objektivnih razloga nije moguće, da dobiju odgovarajuću zaštitu.
               […]
               4.   U skladu sa stavkom 2. ovog članka moguća su odstupanja od članaka 3. i 5.:

                        (a)

                        kada radnik koji radi u smjenama mijenja smjenu i ne može iskoristiti dnevni i/ili tjedni odmor između kraja jedne i početka iduće smjene;

                  […]”

               13

               Članak 18. Direktive 2003/88 određuje:
               „Od članaka 3., 4., 5., 8. i 16. mogu odstupati kolektivni ugovori ili sporazumi između socijalnih partnera na državnoj ili regionalnoj razini ili kod pravila koja ti ugovori utvrđuju, po kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera na nižoj razini.
               Države članice u kojima ne postoje pravna pravila kojima bi se osiguravalo zaključenje kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera na državnoj ili regionalnoj razini o pitanjima koja uređuje ova Direktiva, ili države članice koje za tu namjenu imaju poseban zakonski okvir, unutar njega i u ovu svrhu mogu, u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom dopustiti odstupanja od članaka 3., 4., 5., 8. i 16. po kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera na odgovarajućoj kolektivnoj razini.
               Odstupanja predviđena prvim i drugim podstavkom dopuštena su pod uvjetom da se dotičnim radnicima osigurava odgovarajući zamjenski odmor ili u iznimnim slučajevima, kada to iz objektivnih razloga nije moguće, odgovarajuća zaštita.
               […]”

               14

               U skladu s člankom 22. stavkom 1. te direktive:
               „Država članica ima mogućnost ne primjenjivati članak 6. ako se pridržava općih načela sigurnosti i zdravstvene zaštite radnika i ako je neophodnim mjerama osigurano da:

                        (a)

                        poslodavac ne traži od radnika rad dulji od 48 sati unutar sedmodnevnog razdoblja izračunanog kao prosječno referentno razdoblje iz članka 16. točke (b), osim ako radnik nije izrazio suglasnost s takvim radom;

                  […]”

         Poslovnik Suda

               15

               U članku 94. Poslovnika Suda određeno je:
               „Osim teksta prethodnih pitanja postavljenih Sudu zahtjev za prethodnu odluku sadrži:
               […]

                        (c)

                        prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.”

         Portugalsko pravo
      Zakonik o radu iz 2003.

               16

               Código do Trabalho 2003 (Zakonik o radu iz 2003.), donesen Zakonom br. 99/2003 od 27. kolovoza 2003., kojim se prenosi Direktiva 93/104, u članku 205. stavku 1. određivao je:
               „Radnik ima pravo na najmanje jedan dan odmora tjedno.”

               17

               Sukladno odredbama članka 207. stavka 1. tog zakonika:
               „Obveznom danu tjednog odmora dodaje se razdoblje od 11 sati koje odgovara najkraćem trajanju dnevnog odmora koje je predviđeno člankom 176.”

         Zakonik o radu iz 2009.

               18

               Código do Trabalho 2009 (Zakonik o radu iz 2009.), donesen Zakonom br. 7/2009 od 12. veljače 2009., kojim se prenosi Direktiva 2003/88, u članku 221., naslovljenom „Organizacija smjenskog rada”, određuje:
               „[…]
               5.   Rad u smjenama u obliku neprekinutog rada i radnici u službama koje se ne smiju prekidati, odnosno slučajevi iz članka 207. stavka 2. točaka (d) i (e), trebaju se organizirati na način da svaki smjenski radnik ima najmanje jedan dan odmora u razdoblju od sedam dana, ne dovodeći u pitanje preostalo razdoblje odmora na koje radnik ima pravo.”

               19

               U članku 232. Zakonika o radu iz 2009. određeno je:
               „1.   Radnik ima pravo na najmanje jedan dan odmora tjedno.
               2.   Osim drugih slučajeva predviđenih posebnim zakonodavstvom, obvezni dan odmora ne mora biti nedjelja ako radnik svoj posao obavlja:

                        (a)

                        u poduzeću ili sektoru poduzeća koji je oslobođen obveze zatvaranja ili prekidanja aktivnosti tijekom jednog cijelog dana tjedno odnosno ako je zatvaranje ili prekid aktivnosti obavezan na dan koji nije nedjelja;

                  […]
               3.   Na temelju kolektivnog ugovora ili ugovora o radu određenih ili svih tjedana u godini može se predvidjeti dodatni tjedni odmor, uzastopno ili s prekidima.”

         Kolektivni ugovori na razini poduzeća

               20

               Klauzula 36. stavak 1. kolektivnog ugovora na razini poduzeća između društva Varzim Sol i Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (Sindikat zaposlenih u kasinima i drugim poduzećima, Portugal), objavljenog u Boletim do Trabalho e do Emprego br. 22 iz 2002., određuje:
               „Svi radnici obuhvaćeni ovim kolektivnim ugovorom na razini poduzeća imaju pravo na dva uzastopna dana tjednog odmora, osim onih koji rade na bingu i koji ostaju obuhvaćeni sustavom koji je bio na snazi na dan potpisa ovog kolektivnog ugovora na razini poduzeća.

               21

               Kolektivni ugovor na razini poduzeća između društva Varzim Sol i Sindikata zaposlenih u kasinima i drugim poduzećima, s izmjenama objavljen u Boletim do Trabalho e do Emprego br. 29 iz 2003. i pročišćeni tekst objavljen u Boletim do Trabalho e do Emprego br. 31 iz 2007. u klauzuli 36. određuje:

                        „1.

                        Svi radnici obuhvaćeni ovim kolektivnim ugovorom na razini poduzeća imaju pravo na dva uzastopna dana tjednog odmora.”

                  […]

                        5.

                        U službama/sektorima koji su se odlučili za radno vrijeme s naizmjeničnim odmorom oni trebaju nastupiti periodički najmanje svaka četiri tjedna, uključujući subotu i/ili nedjelju, osim ako iznimno postoji hitna i/ili valjano obrazložena potreba poduzeća.

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               Žalitelj u glavnom postupku A. F. Maio Marques da Rosa od 1991. do 2014. bio je zaposlen kod društva Varzim Sol, koje je vlasnik kasina u Póvoi de Varzim (Portugal). Taj je kasino otvoren svaki dan, osim 24. prosinca, od nedjelje do četvrtka od 15 sati do 3 sata ujutro i ostalim danima od 16 sati do 4 sata ujutro.

               23

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je rad žalitelja u glavnom postupku bio organiziran izmjenjivanjem razdoblja rada i odmora, tijekom kojih su se zaposlenici izmjenjivali na istim radnim mjestima u prethodno utvrđenom ritmu. Sud koji je uputio zahtjev iznosi da je 2008. i 2009. A. F. Maio Marques da Rosa nekoliko puta radio tijekom sedam uzastopnih dana. On također navodi da su zaposlenici Varzim Sola koji su radili u igračnicama od 1988. imali pravo na dva uzastopna dana tjednog odmora, prvi na temelju Zakonika o radu, a drugi, dodatni, na temelju kolektivnog ugovora na razini poduzeća između Sindikata zaposlenih u kasinima i drugim poduzećima i društva Varzim Sol.

               24

               Osim toga, od 2010. Varzim Sol izmijenio je organizaciju radnog vremena tako da zaposlenici više ne bi radili više od šest uzastopnih dana.

               25

               Ugovor o radu žalitelja u glavnom postupku okončan je 16. ožujka 2014. u postupku kolektivnog otkazivanja.

               26

               On je stoga podnio tužbu zahtijevajući da se društvu Varzim Sol naloži da mu plati iznos od 18602 eura na temelju naknade štete jer su mu sedmi radni dani trebali biti plaćeni kao prekovremeni sati i jer nije koristio kompenzacijske dane odmora. Također je zatražio isplatu iznosa od 7679 eura, uvećanog za kamate, jer mu drugi dan tjednog odmora nije uvijek bio odobravan na vrijeme.

               27

               Nakon što mu je tužba odbijena, žalitelj u glavnom postupku podnio je žalbu pred Tribunalom da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal).

               28

               Žalitelj u glavnom postupku u prilog svojoj žalbi ističe da se članci 221. i 232. portugalskog Zakonika o radu iz 2009., s obzirom na članak 5. Direktive 2003/88 i ugovore br. 14 i 106 Međunarodne organizacije rada, trebaju tumačiti na način da određuju dodjeljivanje dana odmora najkasnije nakon šest uzastopnih radnih dana.

               29

               Nasuprot tomu, prema mišljenju Varzim Sola, ni pravo Unije ni nacionalno zakonodavstvo ne određuju ograničenje uzastopnih radnih dana ako zaposlenik koristi razdoblje odmora za svako sedmodnevno razdoblje rada. Dakle, članak 5. Direktive 2003/88 ne zahtijeva da se pravo na tjedni odmor radniku dodijeli nakon šest uzastopnih radnih dana, odnosno sedmi dan. Usto, praktično je nemoguće radnicima odobravati dane odmora svaki sedmi i osmi dan.

               30

               U tim je okolnostima Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu), koji se pita o tumačenju članka 5. Direktive 93/104 i članka 5. Direktive 2003/88, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        S obzirom na članak 5. Direktive 93/104 i članak 5. Direktive 2003/88 kao i članak 31. Povelje, u slučaju radnika koji rade u smjenama s rotacijskim razdobljima odmora, a zaposleni su u ustanovi koja je otvorena sve dane u tjednu, ali ne posluje neprekidno tijekom 24 sata dnevno, treba li nužno odobriti obvezni dan odmora na koji radnik ima pravo u svakom razdoblju od 7 dana, odnosno, barem 7. dan nakon 6 uzastopnih radnih dana?

                        2.

                        Je li u skladu s navedenim direktivama i odredbama tumačenje prema kojem, kad je riječ o tim radnicima, poslodavac ima pravo u svakom tjednu izabrati dane koje radniku odobrava za odmor na koje potonji ima pravo, pri čemu radnik može, a da mu se pritom ne plaćaju prekovremeni sati, biti obvezan raditi do deset uzastopnih radnih dana (osobito između srijede jednog tjedna, kojoj prethodi odmor ponedjeljkom i utorkom, do petka sljedećeg tjedna, nakon kojeg slijedi odmor subotom i nedjeljom)?

                        3.

                        Je li u skladu s tim direktivama i odredbama tumačenje prema kojem se razdoblje od 24 sata neprekidnog odmora može odobriti na bilo koji kalendarski dan unutar određenog razdoblja od 7 kalendarskih dana, a naredno razdoblje od 24 sata neprekidnog odmora (dodatno uz 11 sati dnevnog odmora) također se može odobriti na bilo koji kalendarski dan unutar razdoblja od 7 radnih dana koje neposredno slijedi gore navedenom razdoblju?

                        4.

                        Uzimajući u obzir članak 16. točku (a) Direktive [2003/88], je li u skladu s navedenim direktivama i odredbama tumačenje prema kojem radnik, umjesto da ima pravo na razdoblje od 24 sata neprekidnog odmora (dodatno uz 11 sati dnevnog odmora) za svako razdoblje od 7 dana, ima pravo na dva uzastopna ili neuzastopna razdoblja od 24 sata neprekidnog odmora na bilo koji od 4 kalendarska dana unutar određenog referentnog razdoblja od 14 kalendarskih dana?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo, drugo i treće pitanje

               31

               Svojim prvim, drugim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članak 31. Povelje, članak 5. Direktive 93/104 i članak 5. prvi stavak Direktive 2003/88 tumačiti na način da zahtijevaju da se najkraće neprekinuto razdoblje odmora od dvadeset i četiri sata na koje radnik ima pravo treba dodijeliti najkasnije prvog dana nakon šestodnevnog uzastopnog razdoblja rada.

               32

               Uvodno valja utvrditi da su činjenice spora u glavnom postupku, koje su se odvijale od siječnja 2004. do siječnja 2010., djelomično obuhvaćene odredbama Direktive 93/104, koja je bila na snazi do 1. kolovoza 2004., a drugim dijelom na njih se odnosi Direktiva 2003/88, kojom su s učinkom od 2. kolovoza 2004. kodificirane odredbe Direktive 93/104. Međutim, budući da je tekst odredaba tih direktiva koje su relevantne za predmet o kojem je riječ u glavnom postupku u biti jednak te su i odgovori na pitanja suda koji je uputio zahtjev zbog toga jednaki bez obzira na to koja se direktiva primjenjivala, u svrhu odgovora na ta pitanja valja se pozivati samo na odredbe Direktive 2003/88 (vidjeti u tom smislu presudu od 25. studenoga 2010., Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, t. 32.).

               33

               U skladu s člankom 5. prvim stavkom Direktive 2003/88, „[d]ržave članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik u razdoblju od sedam dana imao pravo na najmanje 24 sata neprekidnog odmora dodatno uz 11 sati dnevnog odmora iz članka 3.”.

               34

               Ta direktiva također sadržava odredbe kojima se državama članicama dodjeljuje mogućnost odstupanja od odredaba kojima se uređuje radni ritam. U tom pogledu članak 17. stavak 4. točka (a) navedene direktive određuje da države članice mogu odstupiti od članka 5. kada radnik koji radi u smjenama mijenja smjenu i ne može iskoristiti tjedni odmor između kraja jedne i početka iduće smjene. Također, članak 18. iste direktive predviđa da se od tog članka 5. može odstupiti kolektivnim ugovorima. Članak 17. stavak 2. i članak 18. Direktive 2003/88 zahtijevaju, međutim, kompenzacijski odmor odnosno u iznimnim okolnostima drugu odgovarajuću zaštitu.

               35

               Iz spisa dostupnog Sudu, međutim, proizlazi, što su na raspravi potvrdile portugalska vlada i Europska komisija, da se Portugalska Republika nije koristila mogućnošću koja joj je dodijeljena člankom 17. stavkom 4. točkom (a) Direktive 2003/88 da odstupi od pravila o tjednom odmoru predviđenih u članku 5. te direktive za smjenski rad. Usto, iz spisa ne proizlazi da kolektivni ugovori na razini poduzeća koji se navode u točkama 20. i 21. ove presude sadržavaju odredbe kojima se odstupa od tog članka 5.

               36

               Stoga prethodno navedene odredbe koje predviđaju mogućnost odstupanja od članka 5. Direktive 2003/88 u kontekstu smjenskog rada nisu relevantne za ovaj predmet.

               37

               U tim okolnostima valja tumačiti samo članak 5. Direktive 2003/88 i osobito njegov izraz „u razdoblju od sedam dana”.

               38

               Budući da članak 5. Direktive 2003/88 ne sadržava upućivanje na nacionalno pravo država članica, izraz „u razdoblju od sedam dana” koji se u njemu upotrebljava treba shvatiti kao samostalan pojam prava Unije i tumačiti ga jednako na cijelom njezinu području, neovisno o kvalifikacijama koje se koriste u državama članicama i uzimajući u obzir ne samo njegov tekst već i kontekst i ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presude od 2. ožujka 2017., J. D., C‑4/16, EU:C:2017:153, t. 23. i 25. i od 11. svibnja 2017., Krijgsman, C‑302/16, EU:C:2017:359, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Što se tiče, kao prvo, teksta članka 5. Direktive 2003/88, iz njega proizlazi da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik „u razdoblju od sedam dana” imao pravo na najmanje 24 sata neprekidnog odmora dodatno uz 11 sati dnevnog odmora iz članka 3. Direktive 2003/88. Međutim, taj članak ne precizira u kojem se trenutku treba koristiti to najkraće razdoblje odmora i državama članicama dodjeljuje određenu fleksibilnost u pogledu odabira navedenog trenutka.

               40

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 40. mišljenja, takvo tumačenje tog članka potvrđuju različite jezične verzije Direktive 2003/88. Dakle, u većini jezičnih verzija navedenog članka, među kojima su engleska, njemačka i portugalska, predviđeno je da se najkraće neprekinuto razdoblje odmora treba dodijeliti „za” svako razdoblje od sedam dana. Druge su verzije sličnije francuskoj, koja utvrđuje da se tjedni odmor treba dodijeliti „tijekom” razdoblja od sedam dana.

               41

               Prema tome, iz samog teksta članka 5. te direktive proizlazi da države članice obvezuje da osiguraju da svaki radnik u razdoblju od sedam dana koristi najkraće neprekinuto razdoblje odmora od dvadeset i četiri sata kojemu se dodaje jedanaest sati dnevnog odmora, predviđeno u članku 3. Direktive 2003/88, a da se pritom ne precizira trenutak u kojem se to najkraće razdoblje odmora treba dodijeliti.

               42

               Što se, kao drugo, tiče konteksta dotičnih izraza, on podupire to jezično tumačenje. U tom pogledu valja istaknuti da je zakonodavac Unije u više odredaba Direktive 2003/88 upotrijebio izraz „referentno razdoblje” kako bi odredio rok unutar kojeg se treba dodijeliti najkraće razdoblje odmora. To je osobito tako u članku 16. točki (a) te direktive, koji određuje da za primjenu članka 5. (tjedni odmor) države članice mogu predvidjeti referentno razdoblje koje nije dulje od 14 dana. Iako nije izričito tako nazvano, razdoblje od sedam dana iz potonjeg članka također se može smatrati referentnim razdobljem (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 1996., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑84/94, EU:C:1996:431, t. 62.).

               43

               Međutim, referentno razdoblje u tom se kontekstu može definirati kao fiksno razdoblje unutar kojeg se treba dodijeliti određen broj uzastopnih sati odmora, neovisno o trenutku kad su ti sati odmora odobreni. Ta se definicija mutatis mutandis potvrđuje zajedničkim tumačenjem članka 16. točke (b) i članka 22. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/88. Prema prvoj odredbi države članice mogu za primjenu članka 6. te direktive predvidjeti referentno razdoblje koje nije dulje od četiri mjeseca. Druga odredba predviđa da poslodavac ne traži od radnika rad dulji od 48 sati unutar sedmodnevnog razdoblja izračunanog kao prosječno referentno razdoblje iz članka 16. točke (b). Prema tome, ne zahtijeva se jednaka raspodjela radnih sati.

               44

               Dakle, tumačenje članka 5. Direktive 2003/88 prema kojem se najkraće neprekinuto razdoblje odmora od dvadeset i četiri sata kojemu se dodaje jedanaest sati dnevnog odmora predviđenog u članku 3. te direktive može odobriti u svakom trenutku unutar svakog razdoblja od sedam dana potvrđuje se sustavnom analizom te direktive.

               45

               Što se, kao treće, tiče cilja Direktive 2003/88, valja podsjetiti da je njezin cilj učinkovita zaštita sigurnosti i zdravlja radnika. S obzirom na taj ključni cilj, svaki radnik mora, među ostalim, imati pravo na primjerena razdoblja odmora (presude od 9. rujna 2003., Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 92. i od 23. prosinca 2015., Komisija/Grčka, C‑180/14, neobjavljena, EU:C:2015:840, t. 51.). U tu svrhu članak 5. te direktive u prvom stavku predviđa najkraće neprekinuto razdoblje tjednog odmora u korist svakog radnika.

               46

               Međutim, iz navedene direktive, a osobito njezine uvodne izjave 15., proizlazi da se njome također dodjeljuje fleksibilnost u provedbi njezinih odredaba. Ona, dakle, sadržava više odredaba poput ovih koje se preciziraju u točki 34. ove presude, koje omogućuju odstupanje pomoću kompenzacijskih mjera od nužnih najkraćih razdoblja odmora, među ostalim, za smjenski rad ili za aktivnosti koje moraju osigurati neprekinuto pružanje usluga ili proizvodnju. Osim toga, kao što to proizlazi iz točke 42. ove presude, članak 16. točka (a) Direktive 2003/88 određuje da države članice mogu predvidjeti dulje referentno razdoblje za primjenu njezina članka 5. u odnosu na tjedni odmor. Osim toga, cilj te direktive da se osigura odgovarajuća zaštita zdravlja i sigurnosti radnika – ostavljajući pritom državama članicama određenu fleksibilnost u primjeni odredaba koje predviđa – također proizlazi iz samog teksta potonjeg članka, kao što se to iznosi u točki 41. ove presude.

               47

               Osim toga, takvo tumačenje članka 5. može biti u korist ne samo poslodavca nego i radnika te omogućuje dodjeljivanje više uzastopnih dana odmora dotičnom radniku na kraju jednog i na početku sljedećeg referentnog razdoblja. Usto, u slučaju poduzeća koje radi sedam dana u tjednu, kao što je to Varzim Sol, obvezni fiksni dani odmora, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, kao posljedicu bi mogli imati uskraćivanje određenim radnicima mogućnosti da im se dodijele ti dani odmora tijekom vikenda. Prema mišljenju tog suda, to je razlog zbog kojeg zaposlenici Varzim Sola nikad nisu tražili korištenje fiksnih dana odmora.

               48

               Iz toga slijedi da se člankom 5. Direktive 2003/88 državama članicama daje određena margina prosudbe, s obzirom na to da se njime državama članicama nalaže poduzimanje mjera kojima se svim radnicima omogućuje korištenje najkraćeg neprekinutog razdoblja odmora od dvadeset i četiri sata kojemu se dodaje jedanaest sati dnevnog odmora predviđenog u članku 3. Direktive 2003/88 u razdoblju od sedam dana, pri čemu se ne utvrđuje trenutak u kojem se to najkraće razdoblje treba dodijeliti. Iako se Direktiva 2003/88 ne protivi nacionalnom propisu koji radniku ne jamči mogućnost korištenja najkraćeg razdoblja odmora najkasnije sedmog dana nakon šest uzastopnih radnih dana, navedeni radnik u svakom slučaju ipak uživa zaštitu koju ta direktiva predviđa u odnosu na dnevni odmor i najdulje tjedno trajanje rada.

               49

               Osim toga, kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 46. mišljenja, ta direktiva utvrđuje minimalne standarde zaštite radnika u području organizacije radnog vremena. Naime, na temelju članka 15. te direktive državama članicama dopušteno je da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika. U tom je pogledu na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri predviđa li i u kojoj mjeri nacionalni propis koji je primjenjiv u predmetu u glavnom postupku širu zaštitu.

               50

               Što se tiče članka 31. stavka 2. Povelje, čije tumačenje sud koji je uputio zahtjev također traži, valja utvrditi da ta odredba predviđa da svaki radnik ima pravo na ograničenje najduljeg radnog vremena, na dnevni i tjedni odmor te na plaćeni godišnji odmor. Doista, iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) proizlazi da se ta odredba temelji na Direktivi 93/104 kao i na članku 2. Europske socijalne povelje, potpisane u Torinu 18. listopada 1961. i revidirane u Strasbourgu 3. svibnja 1996., i na točki 8. Povelje Zajednice o temeljnim socijalnim pravima radnika koju je donijelo Europsko vijeće na sastanku održanom u Strasbourgu 9. prosinca 1989. Članak 2. stavak 5. Europske socijalne povelje u odnosu na tjedni odmor također upućuje na Direktivu 93/104 i Direktivu 2003/88. Prema tome, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 44. mišljenja, članak 31. stavak 2. Povelje ne može pridonijeti novim elementima tumačenju članka 5. Direktive 2003/88.

               51

               Prema tome, na prvo, drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 5. Direktive 93/104 i članak 5. prvi stavak Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da ne zahtijevaju da se najkraće neprekinuto razdoblje tjednog odmora od dvadeset i četiri sata na koje radnik ima pravo treba dodijeliti najkasnije prvog dana nakon šestodnevnog uzastopnog razdoblja rada, već da određuju da se ono treba dodijeliti unutar svakog razdoblja od sedam dana.

         Četvrto pitanje

               52

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. točku (a) Direktive 2003/88 tumačiti na način da se dva dana odmora na koja taj članak daje pravo mogu raspodijeliti neovisno u referentnom razdoblju od 14 dana.

               53

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev ne precizira je li portugalski zakonodavac prenio tu odredbu koja omogućuje da se predvidi dulje referentno razdoblje za primjenu članka 5. te direktive. Usto, i žalitelj u glavnom postupku i portugalska vlada i Komisija navode da se Portugal nije koristio tom mogućnošću.

               54

               U svakom slučaju, na temelju članka 94. točke (c) Poslovnika Suda, sud koji upućuje zahtjev za prethodnu odluku mora prikazati detaljne razloge koji su ga naveli da se zapita o tumačenju određenih odredaba prava Unije i zbog kojih smatra nužnim Sudu uputiti prethodna pitanja. Dakle, nužno je da nacionalni sud pruži minimum objašnjenja o razlozima izbora odredaba prava Unije čije tumačenje traži kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog na spor koji mu je podnesen (presuda od 27. rujna 2017., Puškár, C‑73/16, EU:C:2017:725, t. 120. i navedena sudska praksa).

               55

               Osim toga, ti se zahtjevi također odražavaju i u Preporukama Suda Europske unije namijenjenima nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2016., C 439, str. 1.) (presuda od 27. rujna 2017., Puškár, C‑73/16, EU:C:2017:725, t. 121.).

               56

               U ovom slučaju valja utvrditi da četvrto pitanje ne udovoljava zahtjevima na koje se podsjeća u prethodnim točkama jer sud koji je uputio zahtjev ne iznosi razloge zbog kojih je tumačenje članka 16. točke (a) Direktive 2003/88 relevantno za spor koji se pred njim vodi.

               57

               Iz toga slijedi da je četvrto pitanje nedopušteno.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. Direktive Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena, kako je izmijenjena Direktivom 2000/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 2000., kao i članak 5. prvi stavak Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da ne zahtijevaju da se najkraće neprekinuto razdoblje tjednog odmora od dvadeset i četiri sata na koje radnik ima pravo treba dodijeliti najkasnije prvog dana nakon šestodnevnog uzastopnog razdoblja rada, već da određuju da se ono treba dodijeliti unutar svakog razdoblja od sedam dana.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. studenoga 2017.#Teodor Ispas i Anduţa Ispas protiv Direcţia Generală a Finanţelor Publice Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku – Opća načela prava Unije – Pravo na dobru upravu i prava obrane – Nacionalni porezni propis koji predviđa pravo na saslušanje i pravo na obaviještenost tijekom upravnog poreznog postupka – Odluka o oporezivanju porezom na dodatnu vrijednost koju su donijela nacionalna porezna tijela a da poreznom obvezniku nisu dala pristup informacijama i dokumentima koji su bili temelj za navedenu odluku.#Predmet C-298/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Opća načela prava Unije – Pravo na dobru upravu i prava obrane – Nacionalni porezni propis koji predviđa pravo na saslušanje i pravo na obaviještenost tijekom upravnog poreznog postupka – Odluka o oporezivanju porezom na dodatnu vrijednost koju su donijela nacionalna porezna tijela a da poreznom obvezniku nisu dala pristup informacijama i dokumentima koji su bili temelj za navedenu odluku”
      U predmetu C‑298/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Cluj (Žalbeni sud Grada Cluja, Rumunjska), odlukom od 2. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 25. svibnja 2016., u postupku

         Teodor Ispas,

         Anduţa Ispas

      protiv

         Direcţia Generală a Finanţelor Publice Cluj,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. svibnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Teodora Ispasa i Anduţu Ispas, C. F. Costaş i L. Sabou, avocaţi,

               –

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, E. Gane, R. Mangu i C.‑M. Florescu, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i H. Stancu, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. rujna 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje općeg načela prava Unije poštovanja pravâ obrane.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Teodora Ispasa i njegove supruge Anduţe Ispas (u daljnjem tekstu: supružnici Ispas), s jedne strane, i Direcţia Generală a Finanţelor Publice Cluj (Glavna uprava za javne financije Grada Cluja, Rumunjska), s druge strane, u vezi s poreznim rješenjem o porezu na dodanu vrijednost (PDV).

         Rumunjsko pravo

               3

               Na temelju članka 7. stavka 2. Ordonanța Guvernului nr. 92/2003 privind Codul de procedură fiscală (Vladino rješenje br. 92/2003 koje sadržava Zakonik o poreznom postupku, Monitorul Oficial al României, dio I., br. 863 od 26. rujna 2005.), u verziji koja je bila na snazi 25. travnja 2012. (u daljnjem tekstu: Zakonik o poreznom postupku):
               „Porezno tijelo može po službenoj dužnosti ispitati činjenično stanje, dobiti i koristiti sve informacije i dokumente potrebne za pravilno utvrđenje poreznog stanja poreznog obveznika.
               […]”

               4

               U skladu s člankom 9. tog zakonika, naslovljenim „Pravo na saslušanje”:
               „1.   Porezno tijelo mora prije donošenja odluke osigurati da porezni obveznik ima priliku očitovati se o činjenicama i okolnostima koje su relevantne za donošenje odluke.
               2.   Porezno tijelo nije obvezno primijeniti stavak 1. ako:

                        (a)

                        bi kašnjenje u donošenju odluke dovelo u pitanje utvrđivanje stvarnog poreznog stanja za potrebe ispunjenja obveza poreznog obveznika ili usvajanja drugih zakonom predviđenih mjera;

                        (b)

                        bi promjena utvrđenog činjeničnog stanja u vezi s dugovanim iznosima bila neznatna;

                        (c)

                        se prihvate informacije koje je porezni obveznik pružio u poreznoj prijavi ili zahtjevu;

                        (d)

                        su potrebne mjere prisilne naplate.

                  […]”

               5

               Članak 43. navedenog zakonika, naslovljen „Sadržaj i obrazloženje poreznog upravnog akta”, određuje:
               „(1)   Porezni upravni akt mora se sastaviti u pisanom obliku, na papiru ili u elektroničkom obliku.
               (2)   Porezni upravni akt napisan na papiru mora sadržavati sljedeće:
               […]

                        (e)

                        činjenične razloge;

                        (f)

                        pravnu osnovu;

                  […]

                        (i)

                        načine na koje se akt može pobijati, rok za podnošenje pravnog lijeka i naziv poreznog tijela kojem se takav pravni lijek mora podnijeti;

                        (j)

                        navode u vezi sa saslušanjem poreznog obveznika.

                  […]”

               6

               Članak 101. istog zakonika, naslovljen „Rješenje o poreznom nadzoru”, propisuje:
               „(1)   Prije nego što provede porezni nadzor, porezno tijelo mora obavijestiti poreznog obveznika o tijeku radnje tako što će mu dostaviti rješenje o poreznom nadzoru.
               (2)   Nakon što zaprimi rješenje o poreznom nadzoru, porezni obveznik može iz opravdanih razloga samo jednom zatražiti odgodu datuma početka poreznog nadzora. Porezno tijelo, koje u tom pogledu donosi odluku, prihvaća ili odbija odgodu. U slučaju da prihvati zahtjev za odgodu poreznog nadzora, porezno tijelo obavještava poreznog obveznika o datumu za koji je on odgođen.
               (3)   U rješenju o poreznom nadzoru navode se:

                        (a)

                        pravna osnova poreznog nadzora;

                        (b)

                        datum početka poreznog nadzora;

                        (c)

                        porezne obveze i razdoblja koji su predmet poreznog nadzora;

                        (d)

                        mogućnost da se zatraži odgoda datuma početka poreznog nadzora.”

               7

               Članak 107. Zakonika o poreznom postupku, naslovljen „Pravo poreznog obveznika da bude obaviješten”, glasi:
               „(1)   Poreznog obveznika se tijekom poreznog nadzora obavještava o nalazima tog nadzora.
               (2)   Porezno tijelo poreznom obvezniku podnosi nacrt izvješća o poreznom nadzoru koji sadržava nalaze i njihove porezne posljedice te mu pruža priliku da se očituje u skladu s člankom 9. stavkom 1., osim ako porezne osnovice ostanu potpuno iste nakon poreznog nadzora ili se porezni obveznik odrekne tog prava i o tome obavijesti nadležna tijela poreznog nadzora.
               (3)   Porezni obveznik se pravodobno obavještava o datumu, satu i mjestu iznošenja zaključaka.
               (4)   Porezni se obveznik ima pravo pisano očitovati o nalazima poreznog nadzora u roku od tri radna dana počevši od datuma na koji je nadzor završio.
               (5)   Datum završetka poreznog nadzora je datum predviđen za konačnu raspravu s poreznim obveznikom ili datum na koji porezni obveznik dostavlja obavijest da odustaje od tog prava.
               […]”

               8

               Članak 109. tog zakonika, naslovljen „Izvješće o rezultatima poreznog nadzora”, propisuje:
               „(1)   Rezultat poreznog nadzora bilježi se u pisanom obliku, u izvješću o poreznom nadzoru, koje opisuje činjenične i pravne nalaze poreznog nadzora.
               (2)   Izvješće o poreznom nadzoru sastavlja se nakon okončanja poreznog nadzora i sadržava sve nalaze u vezi s provjerenim razdobljima i poreznim obvezama. Ako je porezni obveznik ostvario pravo predviđeno člankom 107. stavkom 4., izvješće o poreznom nadzoru sadržava i rješenje tijela poreznog nadzora, koje je u tom pogledu pravno i činjenično obrazloženo.
               […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Supružnici Ispas, nekretninski poduzetnici, bili su podvrgnuti poreznom nadzoru koji je obuhvatio razdoblje od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2011. Svrha tog nadzora bila je provjeriti njihove porezne evidencije i knjigovodstvo njihove djelatnosti u području trgovanja nekretninama i način određivanja, prijavljivanja i ispunjavanja njihovih poreznih obveza.

               10

               Tim poreznim nadzorom utvrđeno je da je supružnicima Ispas Consiliul Local Floresti (Općinsko vijeće u Floreștiji, Rumunjska) izdao pet građevinskih dozvola i da su se stanovi koji su bili izgrađeni na temelju tih dozvola prodavali od prosinca 2007.

               11

               Budući da su supružnici Ispas sklapanjem 73 kupoprodajna ugovora počeli obavljati gospodarsku djelatnost i s obzirom na to da su ti poslovi bili trajne naravi, Glavna uprava za javne financije Grada Cluja odlučila je da su oni postali porezni obveznici PDV‑a i da su poslovi o kojima je bila riječ bili oporezivi s osnove tog poreza. Ta gospodarska djelatnost započela je na datum kada su nastali prvi troškovi za izgradnju predmetnih zgrada, a ne na datum njihove prodaje.

               12

               Glavna uprava za javne financije Grada Cluja je stoga 25. travnja 2012. izdala dva porezna rješenja, naloživši svakom bračnom drugu plaćanje dodatnog iznosa PDV‑a od 513489 rumunjskih leua (oko 114000 eura) te iznosa od 451546 rumunjskih leua (oko 100000 eura) na ime zateznih kamata i iznosa od 7860 rumunjskih leua (oko 1700 eura) na ime penala.

               13

               Supružnici Ispas su ta porezna rješenja pobijali pred sudom koji je uputio zahtjev, Curteom de Apel Cluj (Žalbeni sud Grada Cluja, Rumunjska). U svojim tužbama, koje je taj sud priložio, pozivaju se na ništavost navedenih poreznih rješenja zato što nisu poštovana njihova prava obrane.

               14

               Supružnici Ispas smatraju da im je Glavna uprava za javne financije Grada Cluja, umjesto da ih samo pozove na konačnu raspravu, trebala po službenoj dužnosti dati pristup svim relevantnim informacijama na temelju kojih je donijela izvješće o poreznom nadzoru i na temelju kojih je izdala dva porezna rješenja, kako bi ih nakon toga mogli pobijati.

               15

               Stoga su oni od suda koji je uputio zahtjev zatražili da u tom pogledu Sudu postavi prethodno pitanje.

               16

               U svojem očitovanju vezanom uz to pitanje, Glavna uprava za javne financije Grada Cluja pozvala je supružnike Ispas da točno navedu za koje oni to dokumente smatraju da su im trebali biti dostavljeni.

               17

               Međutim, supružnici Ispas navode da, u tom stadiju glavnog postupka, ne zahtijevaju dostavljanje informacija prikupljenih tijekom postupka poreznog nadzora.

               18

               Međutim, oni se pitaju o tome kakve će posljedice proizaći iz, s jedne strane, toga što su informacije i dokazi bili prikupljeni izvan okvira poreznog nadzora i iz, s druge strane, toga što pristup tim informacijama nije bio odobren u okviru prethodnog upravnog postupka. Žele znati može li se takav propust ispraviti tako da im se odobri pristup tim dokumentima u okviru sudskog postupka.

               19

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Cluj (Žalbeni sud u Cluju, Rumunjska) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li upravna praksa koja se sastoji u donošenju odluke kojom se nameću obveze pojedincu kojemu nije bio omogućen pristup svim informacijama i dokumentima koje je javno tijelo uzelo u obzir prilikom donošenja te odluke, a te informacije i dokumenti se nalaze u upravnom spisu koji nije javan i koji je sastavilo to tijelo, u skladu s načelom poštovanja pravâ obrane?”

         Dopuštenost

               20

               Rumunjska vlada i Europska komisija ističu prigovor nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku zato što u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje činjenični okvir glavnog predmeta nije bio u dovoljnoj mjeri izložen kako bi Sudu omogućio da pruži koristan odgovor. Nadalje, rumunjska vlada smatra da sud koji je uputio zahtjev nije pokazao da je prethodno pitanje korisno i relevantno za rješavanje glavnog postupka.

               21

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda za pitanja o tumačenju prava Unije koja je uputio nacionalni sud u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud ne provjerava vrijedi pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 16. srpnja 2015., Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, t. 32. i navedena sudska praksa).

               22

               Naime, nužnost iznalaženja tumačenja prava Unije koje bi bilo korisno za nacionalnog suca zahtijeva, kao što se to naglašava u članku 94. Poslovnika Suda, da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje (presude od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 32. i od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, t. 17.).

               23

               U ovom slučaju, kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 23. i 24. svojeg mišljenja, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje sadržava temeljne činjenične elemente koji su doista omogućili zainteresiranim strankama da Sudu podnesu svoja očitovanja. Nadalje, iako se u odluci kojom je upućeno prethodno pitanje ne navodi konkretna odredba Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9. svezak 1. , str. 120.), opće obveze koje proizlaze iz te direktive moguće je lako odrediti te Sud može pružiti koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev.

               24

               U tim okolnostima zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.

         O prethodnom pitanju

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li opće načelo prava Unije poštovanja pravâ obrane tumačiti na način da se njime zahtijeva da u nacionalnim upravnim postupcima nadzora i utvrđivanja osnovice PDV‑a pojedinac ima pristup svim informacijama i svim dokumentima koji se nalaze u upravnom spisu i koje je javno tijelo uzelo u obzir prilikom donošenja svoje odluke.

               26

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti da poštovanje prava obrane jest opće načelo prava Unije koje se primjenjuje kada uprava namjerava protiv neke osobe poduzeti mjeru koja na nju negativno utječe. Na temelju tog načela, adresatima odluka koje značajno utječu na njihove interese mora se omogućiti da učinkovito iznesu svoja stajališta u vezi s elementima na kojima uprava namjerava temeljiti svoju odluku. Ta dužnost obvezuje upravna tijela država članica kada poduzimaju mjere koje ulaze u područje primjene prava Unije, čak i ako mjerodavno zakonodavstvo Unije izričito ne predviđa takvu formalnost (presuda od 17. prosinca 2015., WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, t. 84. i navedena sudska praksa).

               27

               Navedeno opće načelo primjenjuje se u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, u kojima država članica porezne obveznike podvrgava postupku poreznog nadzora kako bi postupila u skladu s obvezom, koja proizlazi iz primjene prava Unije, poduzimanja svih potrebnih zakonodavnih i upravnih mjera kojima se može osigurati cjelovita naplata PDV‑a koji se duguje na njezinu području i borba protiv utaje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 25.).

               28

               Iako situaciju u glavnom postupku valja ispitati s obzirom na opće načelo prava Unije poštovanja pravâ obrane, istodobno treba uzeti u obzir autonomiju koju države članice imaju kad je riječ o organizaciji njihovih upravnih postupaka.

               29

               Naime, kada u određenom području u pravu Unije ne postoji propis, postupovna pravila čiji je cilj osigurati zaštitu prava koja porezni obveznici izvode iz prava Unije obuhvaćena su pravnim poretkom svake države članice na temelju načela procesne autonomije država članica, ali pod uvjetom da nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, t. 36.).

               30

               U odnosu na načelo ekvivalentnosti, nije sporno da rumunjska postupovna pravila primjenjiva na nadzor nad obvezama u području PDV‑a nisu specifična za to područje, tako da se povreda navedenog načela može isključiti.

               31

               Kad je riječ o načelu djelotvornosti, valja istaknuti da zahtjev da se omogući učinkovito iznošenje svojeg stajališta u vezi s elementima na kojima uprava namjerava temeljiti svoju odluku, spomenut u točki 26. ove presude, znači da se njezini adresati mogu upoznati s navedenim elementima.

               32

               U tu svrhu, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 121. i 122. svojeg mišljenja, nacionalna porezna tijela ne podliježu općoj obvezi davanja potpunog uvida u spis kojim raspolažu ni općoj obvezi da po službenoj dužnosti dostave dokumente ili informacije koje podupiru odluku koju namjeravaju donijeti.

               33

               U postupku poreznog nadzora, čija je svrha provjeriti jesu li porezni obveznici postupili u skladu sa svojim obvezama u tom području, naime legitimno je od njih očekivati da zatraže pristup tim dokumentima i informacijama, kako bi, po potrebi, pružili objašnjenja ili istaknuli svoje razloge u pogledu stajališta porezne uprave.

               34

               Djelotvorno poštovanje prava obrane međutim zahtijeva da postoji stvarna mogućnost pristupa navedenim dokumentima i informacijama, osim ako ciljevi u općem interesu opravdavaju ograničavanje tog pristupa.

               35

               Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, opće načelo prava Unije poštovanja pravâ obrane nije apsolutno pravo, već ga se može ograničiti, pod uvjetom da ograničenja stvarno odgovaraju ciljevima u općem interesu koji se žele postići predmetnom mjerom i da u odnosu na postavljeni cilj ne predstavljaju neproporcionalan i neprihvatljiv zahvat kojim se krši sama bit tako zajamčenih prava (presude od 26. rujna 2013., Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, t. 84. i od 3. srpnja 2014., Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 42.).

               36

               U tom pogledu, u postupku poreznog nadzora i utvrđivanja osnovice PDV‑a, svrha takvih ograničenja, utvrđenih nacionalnim propisom, osobito može biti zaštita zahtijeva povjerljivosti ili poslovne tajne, kojima bi pristup određenim informacijama i dokumentima mogao naštetiti.

               37

               Kako bi se doznalo jesu li u ovom slučaju poštovani ti zahtjevi koji proizlaze iz načela djelotvornosti, valja ocijeniti ne samo sadržaj relevantnih nacionalnih postupovnih pravila već i njihovu konkretnu primjenu. Takvim ocjenjivanjem treba se baviti sud koji je uputio zahtjev.

               38

               Naposljetku, kad je riječ o sumnjama koje su tužitelji u glavnom postupku izrazili u odnosu na opseg nadzora zakonitosti upravne odluke u području PDV‑a, samo je navedeni sud nadležan provesti potrebna utvrđenja i po potrebi uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku o zahtjevima prava Unije vezanima uz navedeni nadzor.

               39

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da opće načelo prava Unije poštovanja pravâ obrane treba tumačiti na način da u upravnim postupcima nadzora i utvrđivanja osnovice PDV‑a pojedinac mora imati mogućnost da mu se na njegov zahtjev dostave informacije i dokumenti koji se nalaze u upravnom spisu i koje je javno tijelo uzelo u obzir u svrhu donošenja svoje odluke, osim ako ciljevi u općem interesu opravdavaju ograničavanje pristupa navedenim informacijama i dokumentima.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Opće načelo prava Unije poštovanja pravâ obrane treba tumačiti na način da u upravnim postupcima nadzora i utvrđivanja osnovice poreza na dodanu vrijednost pojedinac mora imati mogućnost da mu se na njegov zahtjev dostave informacije i dokumenti koji se nalaze u upravnom spisu i koje je javno tijelo uzelo u obzir u svrhu donošenja svoje odluke, osim ako ciljevi u općem interesu opravdavaju ograničavanje pristupa navedenim informacijama i dokumentima.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski