title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 7. ožujka 2018.#DW protiv Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Rodiljna potpora – Izračun iznosa na temelju dohotka osiguranika tijekom referentnog razdoblja od dvanaest mjeseci – Osoba koja je tijekom tog razdoblja bila u službi institucije Europske unije – Nacionalni propis kojim se predmetni iznos utvrđuje u visini od 70 % prosječne osnovice doprinosa za osiguranje – Ograničenje slobodnog kretanja radnika – Načelo lojalne suradnje.#Predmet C-651/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      7. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Rodiljna potpora – Izračun iznosa na temelju dohotka osiguranika tijekom referentnog razdoblja od dvanaest mjeseci – Osoba koja je tijekom tog razdoblja bila u službi institucije Europske unije – Nacionalni propis kojim se predmetni iznos utvrđuje u visini od 70 % prosječne osnovice doprinosa za osiguranje – Ograničenje slobodnog kretanja radnika – Načelo lojalne suradnje”
      U predmetu C‑651/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 9. prosinca 2016., koju je Sud zaprimio 19. prosinca 2016., u postupku

         DW

      protiv

         Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za DW, samostalno,

               –

               za latvijsku vladu, I. Kucina i A. Bogdanova, u svojstvu agenata,

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, I. Naglis i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. i članka 4. stavka 3. UEU‑a.

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između osobe DW i Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra (Nacionalna agencija za socijalnu sigurnost, Latvija), povodom određivanja iznosa rodiljne potpore koji se treba dodijeliti osobi DW.

         Pravni okvir

               3

               Članak 31. Likums „Par maternitātes un slimības apdrošināšanu” (Zakon o osiguranju za slučaj majčinstva i bolesti, Latvijas Vēstnesis, 1995., br. 182, str. 465.) u stavcima 1., 6. i 7. određuje:
               „1.   Prosječna osnovica doprinosa za osiguranje u svrhu izračuna davanja za socijalnu sigurnost na teret države određuje se ovisno o prosječnoj osnovici doprinosa osobe osigurane na razdoblje od 12 kalendarskih mjeseci koje završava dva kalendarska mjeseca prije mjeseca tijekom kojeg je nastao osigurani rizik […]
               […]
               6.   Ako tijekom dijela razdoblja uzetog u obzir za utvrđivanje prosječne osnovice doprinosa za osiguranje iz stavka 1. […] osigurana osoba nije bila prijavljena u nacionalni sustav socijalnog osiguranja ili je bila na neplaćenom dopustu, […] prosječna osnovica doprinosa koja se pripisuje tom dijelu razdoblja, kao i dijelu razdoblja tijekom kojeg osoba nije imala prosječnu osnovicu doprinosa za osiguranje zbog neplaćenog dopusta, uz iznimku neplaćenog dopusta dodijeljenog radi njege djeteta, iznosi, u svrhu izračuna rodiljne ili očinske potpore, 70 % prosječne osnovice doprinosa za mjesečno osiguranje utvrđene u državi.
               7.   Ako tijekom dijela razdoblja uzetog u obzir za utvrđivanje prosječne osnovice doprinosa za osiguranje iz stavka 1. […] osigurana osoba nije imala prosječnu osnovicu doprinosa za osiguranje zbog nesposobnosti za rad, trudničkog i rodiljnog dopusta, očinskog dopusta, neplaćenog dopusta dodijeljenog radi njege djeteta ili roditeljskog dopusta, prosječna osnovica doprinosa za osiguranje jednaka je osnovici za referentno razdoblje umanjenoj za dane privremene nesposobnosti za rad, trudničkog ili rodiljnog dopusta, očinskog dopusta, neplaćenog dopusta dodijeljenog radi njege djeteta i roditeljskog dopusta.”

               4

               Na temelju članka 7. Ministru Kabineta noteikumi Nr. 270 „Vidējās apdrošināšanas iemaksu algas aprēķināšanas kārtība un valsts sociālās apdrošināšanas pabalstu piešķiršanas, aprēķināšanas un izmaksas kārtība” (Dekret br. 270 Vijeća ministara o pravilima za izračun prosječne osnovice doprinosa za osiguranje i pravilima o dodjeli, izračunu i isplati davanja za nacionalnu socijalnu sigurnost) od 27. srpnja 1998. (Latvijas Vēstnesis, 1998., br. 223/224, str. 1284.):
               „7.   Kako bi se izračunala zaposlenikova prosječna osnovica doprinosa za osiguranje, osnovica doprinosa za osiguranje uključuje ukupnu osnovicu doprinosa za osiguranje koju je zaposlenik primio tijekom razdoblja iz članka 31. stavka 1. Zakona o osiguranju za slučaj majčinstva i bolesti:

                        7.1.

                        kao zaposlenik

                        7.1.1.

                        od poslodavca s kojim se na dan nastanka osiguranog rizika zaposlenik nalazi u jednom od pravnih odnosa iz članka 1. stavka 2. Zakona o socijalnom osiguranju na kojima se temelji osnovica doprinosa za osiguranje.”

               5

               Članak 8. navedenog dekreta određuje:
               „Prosječna osnovica doprinosa za osiguranje u svrhu dodjele davanja iz sustava socijalne sigurnosti u svim slučajevima iz članka 7. ovog dekreta računa se prema sljedećoj formuli:
               Vd = (A1 + A2 + … + A12)/D, u kojoj
               Vd = prosječna osnovica doprinosa za osiguranje po kalendarskom danu […]
               A1, A2… = iznos osnovice doprinosa za osiguranje dobiven u okviru plaćene aktivnosti u odgovarajućem mjesecu u razdoblju od 12 mjeseci iz članka 31. stavka 1. Zakona o osiguranju za slučaj majčinstva i bolesti, uz iznimku premija, bonusa, potpora i drugih oblika naknada koje je poslodavac isplatio osobi u skladu s odredbama kolektivnog ugovora ili ugovora o radu tijekom privremene nesposobnosti za rad, trudničkog ili rodiljnog dopusta, roditeljskog dopusta ili neplaćenog dopusta dodijeljenog radi njege djeteta;
               D = broj kalendarskih dana u razdoblju iz članka 31. stavka 1. Zakona o osiguranju za slučaj majčinstva i bolesti, ne uključujući kalendarske dane privremene nesposobnosti za rad za koju je isplaćeno davanje za slučaj bolesti, trudničkog i rodiljnog dopusta, očinskog dopusta, neplaćenog dopusta dodijeljenog radi njege djeteta i roditeljskog dopusta.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               6

               Osoba DW 2. siječnja 2014. od Nacionalne agencije za socijalnu sigurnost zatražila je dodjelu rodiljne potpore za razdoblje svojeg trudničkog dopusta. Dana 2. travnja 2014. tu je potporu također zatražila za razdoblje svojeg rodiljnog dopusta.

               7

               Nacionalna agencija za socijalnu sigurnost dodijelila je navedenu potporu za razdoblja od 2. siječnja do 12. ožujka 2014. i od 13. ožujka do 21. svibnja 2014. Rodiljna potpora utvrđena je u visini od 80 % prosječne osnovice doprinosa po kalendarskom danu, određene na temelju dohotka koji je osoba DW ostvarila tijekom razdoblja od dvanaest kalendarskih mjeseci počevši od 1. studenoga 2012. do 31. listopada 2013. i broja kalendarskih dana u tom razdoblju. Budući da je tijekom referentnog razdoblja od dvanaest mjeseci osoba DW jedanaest mjeseci bila zaposlena u instituciji Europske unije i da stoga nije bila prijavljena kao zaposlena osoba u Latviji, Nacionalna agencija za socijalnu sigurnost, u skladu s člankom 31. stavkom 6. Zakona o osiguranju za slučaj majčinstva i bolesti, utvrdila je osnovicu doprinosa za svaki od tih mjeseci u visini od 70 % prosječne osnovice doprinosa utvrđene u predmetnoj državi članici, odnosno u iznosu od 395,70 eura. Nasuprot tomu, za mjesec u kojem je osoba DW bila prijavljena kao zaposlena osoba te je plaćala doprinose u Latviji uzeta je u obzir stvarna prosječna osnovica doprinosa u tom mjesecu, odnosno 1849, 73 eura.

               8

               Osoba DW pred Administratīvā rajona tiesa (Okružni upravni sud, Latvija) podnijela je zahtjev za novi izračun iznosa svoje potpore. Taj sud prihvatio je njezin zahtjev na temelju odredbi Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.) i odredbi UFEU‑a o slobodnom kretanju radnika.

               9

               Žalbu koju je podnijela Nacionalna agencija za socijalnu sigurnost prihvatio je Administratīvā apgabaltiesa (Regionalni upravni sud, Latvija). Taj sud ocijenio je da se Uredba br. 883/2004, kojom se za stjecanje prava propisuje zbrajanje navršenih razdoblja, ne primjenjuje u predmetnom slučaju jer latvijsko pravo ne zahtijeva, kad je riječ o dodjeli prava na rodiljnu potporu, da je razdoblje prethodno navršeno u latvijskom sustavu socijalne sigurnosti. Taj je sud iz toga zaključio da je izračun te potpore pravilno izvršen samo u odnosu na latvijsko pravo.

               10

               Osoba DW podnijela je kasacijsku žalbu protiv te odluke pred Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija) tvrdeći da su se pravila o izračunu navedene potpore protivila člancima 45. do 48. UFEU‑a i sudskoj praksi Suda (presuda od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107). Prema stajalištu osobe DW, prilikom izračuna davanja koja se dodjeljuju ne treba uzimati u obzir razdoblja osiguranja navršena u okviru institucija Unije i treba dodati iznos davanja onomu koji bi bila primila da je u Latviji radila tijekom cijelog referentnog razdoblja. Taj zaključak potkrijepljen je ciljem predmetnog davanja, koji se sastoji u povećanju rodiljne potpore osobama koje su bile zaposlene, uz istodobno jamčenje minimalnog dohotka nezaposlenim osobama.

               11

               Nacionalna agencija za socijalnu sigurnost smatra, pak, da se sudska praksa Suda koja se odnosi na zbrajanje razdoblja aktivnosti u svrhu utvrđivanja prava na roditeljske potpore ne primjenjuje, primjerice, u predmetnom slučaju, koji se odnosi na izračun iznosa rodiljne potpore.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji jesu li odredbe latvijskog prava o izračunu iznosa rodiljne potpore u skladu s pravom Unije. U tom pogledu on utvrđuje da je osoba DW stavljena u nepovoljan položaj kao posljedica toga što je ostvarila svoju slobodu kretanja odlučivši raditi za instituciju Unije. Naime, prosječna osnovica doprinosa utvrđena na temelju latvijskog prava za jedanaest mjeseci tijekom kojih je osoba DW bila u službi institucije Unije znatno je niža od osnovice koja je utvrđena za preostali mjesec rada, a koji je osoba DW izvršila u Latviji. Prema sudu koji je uputio zahtjev, način izračuna koji se primjenjuje na utvrđivanje rodiljne potpore u stvarnosti dovodi do toga da iznos te potpore ovisi o trajanju razdoblja aktivnosti predmetnog radnika u Latviji.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev u tom kontekstu podsjeća na sudsku praksu Suda na temelju koje takav propis može činiti ograničenje slobodnom kretanju radnika, koje je zabranjeno člankom 45. UFEU‑a. Taj propis također se ne može prihvatiti u odnosu na obvezu lojalne suradnje i pomoći, koja je na državama članicama i koja nalazi svoj izričaj u obvezi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a (presude od 16. prosinca 2004., My, C‑293/03, EU:C:2004:821, t. 45. do 48.; od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107, t. 16. i 17. i od 4. veljače 2015., Melchior, C‑647/13, EU:C:2015:54, t. 26. i 27.).

               14

               U tim je okolnostima Augstākā Tiesa (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 45. stavke 1. i 2. UFEU‑a tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji radi utvrđivanja iznosa rodiljne potpore iz razdoblja od dvanaest mjeseci koje se uzima u obzir radi izračuna prosječne osnovice doprinosa ne isključuje mjesece u kojima je osoba radila u instituciji Europske unije i bila osigurana u Zajedničkom sustavu zdravstvenog osiguranja [Unije], s obzirom na to da tijekom tog razdoblja osoba nije bila osigurana u Latviji i da će se njezini prihodi izjednačiti s prosječnom osnovicom doprinosa u državi članici, a što može znatno smanjiti iznos dodijeljene rodiljne potpore u usporedbi s mogućim iznosom potpore koju je osoba mogla primiti da u razdoblju koje se uzima u obzir radi izračuna nije otišla raditi u instituciju [Unije], nego da je ostala zaposlena u Latviji?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga u glavnom postupku, koji u svrhu utvrđivanja prosječne osnovice doprinosa za osiguranje prilikom izračuna iznosa rodiljne potpore izjednačava mjesece iz referentnog razdoblja tijekom kojih je predmetna osoba radila za instituciju Unije i tijekom kojih nije bila osigurana u sustavu socijalne sigurnosti te države članice s razdobljem nezaposlenosti te na njih primjenjuje prosječnu osnovicu doprinosa utvrđenu u navedenoj državi članici, što ima za učinak znatno sniženje iznosa rodiljne potpore dodijeljene toj osobi u odnosu na iznos na koji se potonja mogla pozivati da je izvršavala profesionalnu aktivnost samo u toj državi članici.

               16

               Najprije valja podsjetiti da, iako države članice zadržavaju nadležnost za uređenje vlastitih sustava socijalne sigurnosti, određivanjem osobito uvjeta za dodjelu davanja u području socijalne sigurnosti, one u izvršavanju te nadležnosti moraju poštovati pravo Unije, a osobito odredbe Ugovora o slobodnom kretanju radnika (vidjeti u tom smislu presude od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 43.; od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 38. i od 6. listopada 2016., Adrien i dr., C‑466/15, EU:C:2016:749, t. 22.).

               17

               Stoga valja provjeriti jesu li odredbe Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje radnika primjenjive u situaciji poput one u glavnom postupku. Ako jesu, treba utvrditi, s jedne strane, čini li nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku zapreku slobodnom kretanju radnika i, s druge strane, ako je odgovor potvrdan, je li ta zapreka objektivno opravdana.

               18

               Kad je riječ, na prvom mjestu, o primjenjivosti odredbi Ugovora o slobodnom kretanju radnika, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda građanin Unije, neovisno o svojem mjestu boravišta i svojem državljanstvu, koji se koristi pravom na slobodno kretanje radnika i koji je izvršavao profesionalnu aktivnost u državi članici koja nije ona iz koje potječe obuhvaćen područjem primjene članka 45. UFEU‑a (presude od 16. veljače 2006., Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 14. i od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107, t. 11. i navedena sudska praksa).

               19

               Nadalje, građanin Unije koji radi u državi članici koja nije njegova država porijekla i koji je prihvatio zaposlenje u međunarodnoj organizaciji također je obuhvaćen područjem primjene te odredbe (vidjeti osobito u tom smislu presude od 16. veljače 2006., Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 15.; od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107, t. 12. i navedenu sudsku praksu i od 4. srpnja 2013., Gardella, C‑233/12, EU:C:2013:449, t. 25.). Naime, ako se zaposli u međunarodnoj organizaciji, takav građanin time ne gubi svojstvo radnika u smislu članka 45. UFEU‑a (presuda od 4. srpnja 2013., Gardella, C‑233/12, EU:C:2013:449, t. 26.).

               20

               Iz toga proizlazi da položaj osobe DW potpada pod područje primjene članka 45. UFEU‑a.

               21

               Kad je riječ, na drugom mjestu, o tome čini li primjena nacionalnog propisa poput onoga u glavnom postupku prepreku slobodnom kretanju radnika, valja podsjetiti da sve odredbe Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje osoba imaju za cilj građanima Unije olakšati obavljanje profesionalnih aktivnosti bilo koje vrste na cijelom području Unije te se protive mjerama koje bi te građane mogle staviti u nepovoljniji položaj ako neku gospodarsku djelatnost žele obavljati na području druge države članice (presude od 16. veljače 2006., Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 17.; od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107, t. 14. i navedena sudska praksa; od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 44. i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 39.).

               22

               Stoga odredbe koje sprečavaju ili obeshrabruju državljanina neke države članice da s ciljem izvršavanja svojeg prava na slobodno kretanje napusti svoju državu porijekla predstavljaju prepreke toj slobodi, čak i ako se primjenjuju bez obzira na državljanstvo odnosnih radnika (presude od 16. veljače 2006., Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 18. i od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107, t.15. i navedena sudska praksa).

               23

               Naime, članak 45. UFEU‑a ima osobito za cilj izbjeći to da se bez objektivnog opravdanja prema radniku koji je, koristeći se svojim pravom na slobodno kretanje, bio zaposlen u više od jedne države članice postupa nepovoljnije nego prema onomu koji je cijelu svoju karijeru ostvario samo u jednoj državi članici (vidjeti osobito u tom smislu presude od 7. ožujka 1991., Masgio, C‑10/90, EU:C:1991:107, t. 17. i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 42.).

               24

               U predmetnom slučaju iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se u skladu s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom radnica koja nije bila prijavljena u nacionalni sustav socijalne sigurnosti tijekom referentnog razdoblja od dvanaest mjeseci, zbog toga što je radila u okviru Unijine institucije, izjednačuje s osobom bez profesionalne aktivnosti te joj se dodjeljuje rodiljna potpora u minimalnom iznosu, utvrđena na temelju prosječne osnovice doprinosa za osiguranje određene u predmetnoj državi članici, dok se rodiljna potpora radnici koja je cijelu svoju profesionalnu karijeru ostvarila u toj državi članici utvrđuje na temelju doprinosa za osiguranje uplaćenih u nacionalni sustav socijalne sigurnosti tijekom referentnog razdoblja.

               25

               U tom pogledu valja navesti da, iako primjenjivo nacionalno zakonodavstvo ne uvjetuje, kao takvo, dodjelu prava na rodiljnu potporu time da je tijekom referentnog razdoblja osoba prijavljena u nacionalni sustav socijalne sigurnosti, ipak ostaje činjenica da primjena pravila o izračunu predmetne potpore dovodi do sličnog rezultata jer je iznos davanja dodijeljenog radnici koja je obavljala službu u Unijinoj instituciji znatno niži od iznosa na koji bi se mogla pozivati da je radila na državnom području predmetne države članice i uplaćivala doprinose u njezin sustav socijalne sigurnosti.

               26

               Sud je nadalje presudio da nacionalno zakonodavstvo koje u svrhu izračuna iznosa roditeljskih potpora ne uzima u obzir razdoblja aktivnosti navršena u zajedničkom sustavu zdravstvenog osiguranja Unije može odvratiti državljane države članice od napuštanja te države kako bi izvršavali profesionalnu aktivnost u okviru institucije Unije koja se nalazi na državnom području druge države članice jer prihvaćanjem zaposlenja u takvoj instituciji oni gube mogućnost primanja obiteljskog davanja na temelju nacionalnog sustava zdravstvenog osiguranja na koje bi imali pravo da nisu prihvatili to zaposlenje (presude od 16. veljače 2006., Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 19. i od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107, t.16.).

               27

               Iz toga slijedi da nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku može činiti prepreku i stoga odvratiti od izvršavanja profesionalne aktivnosti izvan predmetne države članice, bilo u drugoj državi članici ili u okviru institucije Unije ili druge međunarodne organizacije, u mjeri u kojoj, prihvaćanjem tog zaposlenja, radnica koja je prethodno ili naknadno bila osigurana u nacionalnom sustavu socijalne sigurnosti predmetne države članice na temelju tog sustava prima davanje u iznosu znatno nižem od onoga na koji bi imala pravo da se nije koristila svojim pravom na slobodno kretanje.

               28

               Takav nacionalni propis stoga čini prepreku slobodnom kretanju radnika, koja je u načelu zabranjena člankom 45. UFEU‑a.

               29

               Taj zaključak nije ni na koji način doveden u pitanje argumentom koji je istaknula latvijska vlada, a prema kojem privremena davanja, poput rodiljne potpore, ne mogu stvoriti bitnu prepreku radnikovoj odluci o tome hoće li prihvatiti radno mjesto u okviru institucije Unije ili na području države članice koja nije njegova država podrijetla. U tom pogledu dovoljno je podsjetiti da se ocjena prepreke slobodnom kretanju radnika ne izvršava u odnosu na trajanje predmetnog davanja. Naime, u skladu sa sudskom praksom Suda, članci Ugovora koji se odnose na slobodu kretanja osoba čine temeljne odredbe za Uniju i svaka je prepreka toj slobodi zabranjena, čak i ako je od manje važnosti (presuda od 15. veljače 2000., Komisija/Francuska, C‑34/98, EU:C:2000:84, t. 49.).

               30

               Kako bi sudu koji je uputio zahtjev bio pružen potpun odgovor, na trećem mjestu valja analizirati postojanje eventualnog opravdanja prepreke slobodi kretanja radnika.

               31

               U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da se ograničavajuća mjera temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorima može opravdati samo ako se njome teži legitimnom cilju koji je u skladu s Ugovorima te se njome poštuje načelo proporcionalnosti. U tu svrhu takva mjera mora jamčiti izvršenje cilja kojemu teži i ne smije prelaziti ono što je nužno za postizanje tog cilja (vidjeti osobito presude od 16. veljače 2006., Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 22. i od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, EU:C:2006:107, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Latvijska vlada u tim okolnostima navodi da se nacionalni propis iz glavnog postupka temelji na razlozima u općem interesu i da je rodiljna potpora, koja se temelji na načelu solidarnosti, uspostavljena kako bi se jamčila stabilnost nacionalnog sustava socijalne sigurnosti. Taj sustav, čije se samofinanciranje jamči na temelju izravne veze između plaćenih doprinosa i iznosa dodijeljene rodiljne potpore, pogoduje unapređenju demografske situacije.

               33

               U tom pogledu valja podsjetiti da, iako samo ekonomski razlozi ne mogu činiti važan razlog u općem interesu koji bi mogao opravdati ograničenje temeljne slobode zajamčene Ugovorima, nacionalni propis ipak može biti opravdana prepreka temeljnoj slobodi kad se temelji na ekonomskim razlozima kojima se teži ostvarenju cilja u općem interesu. Ne može se stoga isključiti da opasnost od ozbiljnog ugrožavanja financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti može biti važan razlog u općem interesu koji može opravdati zanemarivanje odredaba Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje radnika (presuda od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 53. i navedena sudska praksa).

               34

               Ipak, prema ustaljenoj praksi Suda, na nadležnim je nacionalnim tijelima da prilikom donošenja mjere kojom se odstupa od načela određenog pravom Unije u svakom predmetnom slučaju dokažu da ta mjera može jamčiti ostvarenje navedenog cilja i da ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje. Opravdavajući razlozi na koje se može pozvati država članica stoga moraju biti popraćeni prikladnim dokazima ili analizom prikladnosti i proporcionalnosti ograničavajuće mjere koju je donijela ta država kao i konkretnim elementima koji omogućuju potkrepljivanje argumentacije. Takvom se objektivnom analizom, poduprtom okolnostima i brojkama, mora moći dokazati s pomoću ozbiljnih, usklađenih i uvjerljivih dokaza da postoji stvarna opasnost za ravnotežu sustava socijalne sigurnosti (presuda od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 54.).

               35

               Međutim, u ovom slučaju potrebno je utvrditi da takva analiza nedostaje. Naime, u svojim pisanim očitovanjima podnesenima Sudu latvijska vlada ograničila se na navođenje posve općenitih tvrdnji a da pritom nije pružila konkretne dokaze koji bi potkrijepili njezinu argumentaciju da je nacionalni propis iz glavnog postupka opravdan razlozima u općem interesu. Kad je riječ o navodnom opravdanju koje se temelji na izravnoj vezi između plaćenih doprinosa i iznosa dodijeljene potpore, ono se ne može prihvatiti, s obzirom na to da dodjela same potpore nije uvjetovana nikakvom obvezom uplate doprinosa.

               36

               Posljedično tomu i s obzirom na elemente sadržane u spisu koji je podnesen Sudu, prepreka slobodnom kretanju radnika u glavnom postupku ne može se opravdati.

               37

               Budući da je utvrđeno da propis iz glavnog postupka nije u skladu s načelom slobodnog kretanja radnika, zajamčenim člankom 45. UFEU‑a, nije potrebno odlučivati o tumačenju članka 4. stavka 3. UEU‑a (presuda od 6. listopada 2016., Adrien i dr., C‑466/15, EU:C:2016:749, t. 37.).

               38

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga u glavnom postupku, koji u svrhu utvrđivanja prosječne osnovice doprinosa za osiguranje prilikom izračuna iznosa rodiljne potpore izjednačava mjesece referentnog razdoblja tijekom kojih je predmetna osoba radila za instituciju Unije i tijekom kojih nije bila osigurana u sustavu socijalne sigurnosti te države članice s razdobljem nezaposlenosti te na njih primjenjuje prosječnu osnovicu doprinosa utvrđenu u navedenoj državi članici, što ima za učinak znatno smanjenje iznosa rodiljne potpore dodijeljene toj osobi u odnosu na iznos na koji se potonja mogla pozivati da je izvršavala profesionalnu aktivnost samo u toj državi članici.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga u glavnom postupku, koji u svrhu utvrđivanja prosječne osnovice doprinosa za osiguranje prilikom izračuna iznosa rodiljne potpore izjednačava mjesece referentnog razdoblja tijekom kojih je predmetna osoba radila za instituciju Unije i tijekom kojih nije bila osigurana u sustavu socijalne sigurnosti te države članice s razdobljem nezaposlenosti te na njih primjenjuje prosječnu osnovicu doprinosa utvrđenu u navedenoj državi članici, što ima za učinak znatno smanjenje iznosa rodiljne potpore dodijeljene toj osobi u odnosu na iznos na koji se potonja mogla pozivati da je izvršavala profesionalnu aktivnost samo u toj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. ožujka 2018.#Giuseppa Santoro protiv Comune di Valderice i Presidenza del Consiglio dei Ministri.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale civile di Trapani.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Rad na određeno vrijeme – Ugovori sklopljeni s poslodavcem iz javnog sektora – Mjere za sankcioniranje zlouporabe ugovora na određeno vrijeme – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.#Predmet C-494/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      7. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Rad na određeno vrijeme – Ugovori sklopljeni s poslodavcem iz javnog sektora – Mjere za sankcioniranje zlouporabe ugovora na određeno vrijeme – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti”
      U predmetu C‑494/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Trapani (Sud u Trapaniju, Italija), odlukom od 5. rujna 2016., koju je Sud zaprimio 15. rujna 2016., u postupku

         Giuseppa Santoro

      protiv

         Comune di Valderice,

         Presidenza del Consiglio dei Ministri,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.–C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za G. Santoro, S. Galleano, V. De Michele, M. De Luca i E. De Nisco, avvocati,

               –

               za Comune di Valderice, G. Messina, avvocatessa,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Bellisa, vice avvocato generale dello Stato, te C. Colelli i G. D’Avanzo, avvocati dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), koji je u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Giuseppe Santoro i Comune di Valderice (Općina Valderice, Italija) u pogledu posljedica koje trebaju proizići iz uzastopnog sklapanja ugovora na određeno vrijeme između nje i te općine.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Okvirnog sporazuma, njegova je svrha, s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               4

               Članak 5. Okvirnog sporazuma, pod naslovom „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, predviđa:

                        „1.

                        Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                                 (a)

                                 objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                                 (b)

                                 najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                                 (c)

                                 broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.

                        2.

                        Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme:

                                 (a)

                                 smatrati ‚uzastopnim’;

                                 (b)

                                 smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.”

            Talijansko pravo

               5

               Članak 97. Ustava zahtijeva da javna uprava zapošljava putem postupaka odabira.

               6

               Kao što to proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, članak 5. stavak 2. Decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Zakonodavni dekret br. 368 o prenošenju Direktive 1999/70/EZ o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP) od 6. rujna 2001. (GURI br. 235 od 9. listopada 2001.) u verziji primjenjivoj u vrijeme činjenica iz glavnog postupka propisuje:
               „Ako se radni odnos nastavi nakon trideset dana u slučaju ugovora kraćeg od šest mjeseci i ako istekne ukupni rok trajanja iz članka 4.a, ili nakon pedeset dana u drugim slučajevima, nakon isteka tih rokova ugovor se smatra ugovorom na neodređeno vrijeme.”

               7

               Članak 5. stavak 4.a tog zakonodavnog dekreta propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje sustav uzastopnih ugovora koji je određen u prethodnim stavcima, kada, zbog uzastopnog sklapanja ugovora na određeno vrijeme za obavljanje istih zadaća, ukupno trajanje radnog odnosa između istog poslodavca i istog posloprimca premaši trideset i šest mjeseci, uključujući produženja i obnavljanja ugovora, neovisno o razdobljima prekida između ugovora, smatra se da je radni odnos zasnovan na neodređeno vrijeme u skladu sa stavkom 2. […]”.

               8

               U skladu s člankom 36. Decreto legislativo n. 165 – Norme generali sull’ordinamento del Lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (Zakonodavni dekret br. 165 o općim pravilima o organizaciji rada u javnoj upravi) od 30. ožujka 2001. (redovni dodatak GURI‑ju br. 106 od 9. svibnja 2001., u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 165/2001):
               „1.   U sklopu svojih redovnih potreba javna uprava zapošljava isključivo na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme […]
               2.   Kako bi odgovorila na isključivo privremene i izvanredne zahtjeve, javna uprava može upotrijebiti fleksibilne ugovorne oblike prilikom traženja i zapošljavanja osoblja predviđene građanskim zakonikom te zakonima koji uređuju radne odnose u poduzećima, u skladu s postupcima zapošljavanja koji su na snazi […]
               […]
               5.   Ako javna uprava krši obvezne odredbe o zapošljavanju i poslu radnika, to ni u kojem slučaju ne može dovesti do uspostave radnih odnosa na neodređeno vrijeme s tom javnom upravom, ne dovodeći pri tome u pitanje odgovornosti i sankcije koje uslijed toga mogu nastati. Radnik o kojem je riječ ima pravo na naknadu štete koja proizlazi iz obavljanja rada u suprotnosti s obveznim odredbama. Javna uprava obvezna je od odgovornih voditelja ishoditi povrat iznosa plaćenih na tom temelju ako je povreda namjerna ili ako proizlazi iz namjerne pogreške ili grube nepažnje. Voditelji koji djeluju u suprotnosti s odredbama ovog članka također su odgovorni u smislu članka 21. ovog dekreta. Te povrede uzet će se u obzir prilikom ocjene rada voditelja, na temelju članka 5. Zakonodavnog dekreta br. 286 od 30. srpnja 1999.
               […]
               5.c   Ugovori o radu na određeno vrijeme sklopljeni u suprotnosti s ovim člankom ništavi su i uspostavljaju odgovornost uprave. Voditelji koji djeluju u suprotnosti s odredbama ovog članka također su odgovorni u smislu članka 21. Voditelju koji je odgovoran za nepravilnosti u korištenju fleksibilnim radom ne može se odobriti nikakva nagrada […] za uspješnost.”

               9

               Člankom 32. stavkom 5. Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro (Zakon br. 183 o prenošenju ovlasti na vladu u području teških i napornih zanimanja, reorganizaciji uprave, dopustima, dostupnosti i odobrenjima, mjerama socijalne zaštite, službama za zapošljavanje, mjerama za poticanje zapošljavanja, osposobljavanju i zapošljavanju žena, mjerama protiv neprijavljenog rada i odredbama o zaposlenju u javnom sektoru i o radnim sporovima) od 4. studenoga 2010. (redovni dodatak GURI‑ju br. 262 od 9. studenoga 2010., u daljnjem tekstu: Zakon br. 183/2010) određuje se:
               „U slučaju konverzije ugovora o radu na određeno vrijeme, sudac nalaže poslodavcu da radniku isplati sveobuhvatnu novčanu naknadu u iznosu od najmanje 2,5 do najviše 12 mjesečnih plaća u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće sukladno kriterijima utvrđenima člankom 8. Zakona br. 604 od 15. srpnja 1966.”

               10

               U skladu s člankom 8. Legge n. 604 – Norme sui licenziamenti individuali (Zakon br. 604 o pojedinačnim otkazima) od 15. srpnja 1966. (GURI br. 195 od 6. kolovoza 1966.):
               „Kad se utvrdi da zbog opravdanog razloga nisu ispunjene pretpostavke za otkazivanje, poslodavac je obvezan ponovno primiti na rad radnika u roku od tri dana ili, u nedostatku toga, platiti mu naknadu u iznosu od najmanje 2,5 mjesečne plaće do najviše njih 6 u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće, uzimajući u obzir broj zaposlenih radnika, veličinu poduzeća, radni staž radnika te ponašanje stranaka i uvjete rada. Najviši iznos navedene naknade štete može dosegnuti 10 mjesečnih plaća za radnika s navršenih 10 godina radnog staža i 14 mjesečnih plaća za radnika s navršenih 20 godina radnog staža, ako poduzeće zapošljava više od 15 radnika.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               G. Santoro je od 1996. do 2002. radila kao socijalna radnica u općini Valderice, a potom ju je ista općina zaposlila na temelju ugovora o usklađenoj i stalnoj suradnji do kraja 2010. Dana 4. listopada 2010. sklopila je s tom općinom ugovor o radu u nepunom radnom vremenu, koji je istjecao 31. prosinca 2012. Taj je ugovor produljen u tri navrata, do 31. prosinca 2016., tj. u ukupnom trajanju od pet godina.

               12

               G. Santoro podnijela je tužbu pred Tribunaleom di Trapani (Sud u Trapaniju, Italija) radi, među ostalim, utvrđivanja zlouporabne naravi tih ugovora na određeno vrijeme, osude općine Valderice na popravljanje pretrpljene štete u naravi, nalaganjem uspostave radnog odnosa na neodređeno vrijeme i, podredno, osude te općine da joj isplati novčanu naknadu te štete i da joj dodijeli pravni tretman istovjetan onom zaposlenika u toj općini koji je zaposlen na neodređeno vrijeme i koji ima isti radni staž kao ona.

               13

               U skladu s člankom 36. stavkom 5. Zakonodavnog dekreta br. 165/2001, ako javna uprava ne poštuje zabranu uzastopnog sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme, to ne može dovesti do konverzije navedenog ugovora o radu u ugovor na neodređeno vrijeme. Slijedom toga, radnik poput G. Santoro ne može zahtijevati naknadu pretrpljene štete koja je u skladu s člankom 32. stavkom 5. Zakona br. 183/2010 ograničena na plaćanje sveobuhvatne novčane naknade u iznosu od najmanje 2,5 do najviše 12 mjesečnih plaća u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće tog radnika. Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, ta naknada štete nadoknađuje samo prihode koje bi taj radnik primio „čekajući” uspjeh u postupku.

               14

               Tribunale di Genova (Sud u Genovi, Italija) zatražio je od Suda da se izjasni o pitanju je li konverzija uzastopno sklopljenih ugovora o radu na određeno vrijeme s javnom upravom u ugovor o radu na neodređeno vrijeme u skladu s pravom Unije. U presudi od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 57.), Sud je na to pitanje odgovorio na način da ta zabrana nije spojiva s člancima Okvirnog sporazuma, pod uvjetom da je u unutarnjem pravnom poretku dotične države članice predviđena primjena „druge djelotvorne mjere za sprječavanje i, po potrebi, sankcioniranje poslodavca iz javnog sektora koji zloupotrebljava uzastopne ugovore o radu na određeno vrijeme”.

               15

               Nakon te presude Tribunale di Genova (Sud u Genovi) oštećenim radnicima dodijelio je ne samo naknadu štete u iznosu od najmanje pet mjesečnih plaća nego i „odštetnu naknadu za ponovno zapošljavanje” u iznosu od petnaest mjesečnih plaća u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće. Tu je odluku izričito potvrdio Corte d’appello di Genova (Žalbeni sud u Genovi, Italija), koji je smatrao da je ona odgovor na potrebu povećanja zaštite radnika u javnom sektoru, u skladu s presudom od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517).

               16

               Međutim, u svojoj presudi od 15. ožujka 2016. (br. 5072/2016) Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija) presudio je da je u slučaju primjene ugovora na određeno vrijeme od strane javne uprave, što je nezakonita primjena zbog zabrane iz članka 36. stavka 1. Zakonodavnog dekreta br. 165/2001, osim pokretanja mehanizama žalbi protiv odgovornih voditelja predviđeno jedino da oštećeni radnik ima pravo, uz paušalnu naknadu štete iz prethodne točke, na naknadu štete u vezi s „gubitkom prilike”. Potonja proizlazi iz činjenice da je zaposlenje na određeno vrijeme moglo „radniku uzrokovati gubitak drugih prilika za stalno zaposlenje”. Taj je sud smatrao neprikladnom mjeru o kojoj je odlučio Tribunale di Genova (Sud u Genovi) jer osoba koja sklopi ugovor s javnom upravom ne može izgubiti zaposlenje koje se može steći samo uspjehom na javnom natječaju.

               17

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, taj element nije u potpunosti u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz presude Suda od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517), s obzirom na, među ostalim, razliku u postupanju koja postoji između radnika koji sklapaju ugovor s javnom upravom i onih koji sklapaju ugovor o radu sa subjektom privatnog prava. Sud koji je uputio zahtjev stoga se pita moraju li prvonavedeni imati pravo na mjeru koja nije manje povoljna od one na koju imaju pravo drugonavedeni, tj. naknadu štete koja treba nadoknaditi nepostojanje konverzije ugovora o radu na određeno vrijeme u ugovor o radu na neodređeno vrijeme.

               18

               U tim je okolnostima Tribunale di Trapani (Sud u Trapaniju, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li dodjela novčane naknade u iznosu od najmanje 2,5 do najviše 12 mjesečnih plaća u visini posljednje mjesečne plaće (članak 32. stavak 5. Zakona br. 183/2010) radniku u javnom sektoru, žrtvi zlouporabe uzastopnog sklapanja ugovorâ o radu na određeno vrijeme, koji ima mogućnost da mu se u cijelosti nadoknadi šteta samo ako dokaže da je propustio prilike za zaposlenje ili da bi uspio na redovnom natječaju da je on bio raspisan, ekvivalentnu i djelotvornu mjeru u smislu presuda od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517) i od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401)?

                        2.

                        Treba li načelo ekvivalentnosti, koje Sud (među ostalim) navodi u presudama od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517) i od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401), tumačiti na način da je, kad država članica odluči da u javnom sektoru neće primjenjivati konverziju radnog odnosa (koja se primjenjuje u privatnom sektoru), dužna u svakom slučaju radniku zajamčiti istu prednost, prema potrebi, u obliku naknade štete čiji se predmet nužno odnosi na vrijednost radnog mjesta na neodređeno vrijeme?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               19

               Talijanska vlada osporava dopuštenost postavljenih pitanja. Ona ističe da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne opisuje jasno činjenice u glavnom postupku jer ne precizira ni javni sektor u kojem je tužiteljica radila ni zadaće koje su joj bile povjerene.

               20

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presuda od 12. studenoga 2015., Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, t. 24. i navedena sudska praksa).

               21

               Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 25. i od 8. rujna 2015., Taricco i dr., C‑105/14, EU:C:2015:555, t. 30.).

               22

               To, međutim, u ovom predmetu nije tako. Naime, s jedne strane, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje dovoljno opisuje činjenični i pravni okvir za utvrđivanje dosega postavljenih pitanja. Sud koji je uputio zahtjev u tom smislu pojašnjava da je tužiteljica u glavnom postupku radila za račun istog poslodavca od 4. listopada 2010. do 31. prosinca 2016., na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme i navodi da su mu podneseni zahtjevi koji se temelje na zlouporabnoj primjeni ugovora na određeno vrijeme. S druge strane, zahtjev za prethodnu odluku jasno izlaže razloge koji su naveli taj sud da se zapita o tumačenju koje valja dati određenim odredbama prava Unije i da ocijeni potrebnim postaviti prethodna pitanja Sudu. Naime, taj se sud pita o tome je li naknada predviđena člankom 32. stavkom 5. Zakona br. 183/2010 prikladna mjera za naknadu štete koja proizlazi iz zlouporabne upotrebe ugovora na određeno vrijeme i navodi da mu je odgovor na to pitanje potreban za odlučivanje o sporu u glavnom postupku.

               23

               Iz toga slijedi da su postavljena pitanja dopuštena.

            Meritum

               24

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji zlouporabu, od strane poslodavca iz javnog sektora, uzastopnih ugovora na određeno vrijeme ne sankcionira isplatom dotičnom radniku naknade štete koja treba nadoknaditi nepostojanje konverzije radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme, ali predviđa dodjelu naknade u iznosu od 2,5 do 12 mjesečnih plaća u visini posljednje plaće tog radnika, uz mogućnost da ostvari potpunu naknadu štete ako dokaže gubitak prilika za pronalazak zaposlenja ili da bi, da je organiziran redovni javni natječaj, na njemu uspio.

               25

               Valja podsjetiti da je svrha članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma provedba jednog od njegovih ciljeva, odnosno ograničenje uzastopne primjene ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme, koji se smatraju potencijalnim izvorom zlouporaba na štetu radnika, pružajući minimalni broj zaštitnih odredaba namijenjenih sprečavanju nestabilnosti za zaposlenike (vidjeti osobito presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 63.; od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, EU:C:2012:39, t. 25. i od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 54.).

               26

               Iz toga slijedi da članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma zahtijeva od država članica, u cilju sprečavanja zlouporaba uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme, usvajanje barem jedne od mjera koje navodi kad njihovo unutarnje pravo ne sadržava jednake zakonske mjere. Tri mjere navedene u tom članku 5. stavku 1. točkama (a) do (c) odnose se na objektivne razloge koji opravdavaju obnavljanje takvih ugovora ili radnih odnosa, maksimalno ukupno trajanje tih uzastopnih ugovora ili radnih odnosa i broj njihovih obnavljanja (presuda od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 74. i navedena sudska praksa).

               27

               U tom smislu države članice raspolažu marginom prosudbe zato što mogu izabrati koristiti se jednom ili s više mjera navedenih u tom članku 5. stavku 1. točkama (a) do (c) ili postojećim jednakovrijednim zakonskim mjerama, a uzimajući u obzir potrebe pojedinih sektora i/ili kategorija radnika (presuda od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 75. i navedena sudska praksa).

               28

               Pritom članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma zadaje državama članicama opći cilj koji se sastoji u prevenciji takve zlouporabe, ostavljajući im na izbor sredstva za njegovo postizanje, pod uvjetom da ne dovedu u pitanje cilj ili koristan učinak Okvirnog sporazuma (presuda od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 76. i navedena sudska praksa).

               29

               Usto, kada, kao u ovom slučaju, pravo Unije ne predviđa određene sankcije za slučajeve u kojima bi se ipak utvrdile zlouporabe, zadaća je nacionalnih tijela da usvoje mjere koje moraju biti ne samo razmjerne nego i dovoljno učinkovite i odvraćajuće, kako bi se osigurala puna djelotvornost standarda utvrđenih na temelju Okvirnog sporazuma (presuda od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 77. i navedena sudska praksa).

               30

               Iako, u nedostatku propisa Unije o tom pitanju, načini provedbe tih odredaba pripadaju unutarnjem pravnom poretku država članica prema načelu njihove procesne autonomije, oni ne smiju biti manje povoljni od onih koji uređuju slične domaće situacije (načelo ekvivalentnosti) ni praktično onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 78. i navedena sudska praksa).

               31

               Iz toga slijedi da se u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme mjera koja daje učinkovita i istovjetna jamstva za zaštitu radnika mora moći primijeniti za pravilno kažnjavanje zlouporaba i poništavanje posljedica povrede prava Unije (presuda od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 79. i navedena sudska praksa).

               32

               Sud je presudio da, s obzirom na to da članak 5. stavak 2. Okvirnog sporazuma ne propisuje opću obvezu država članica da predvide konverziju ugovora o radu na određeno vrijeme u ugovore na neodređeno vrijeme, kao što ne propisuje ni precizne uvjete pod kojima se mogu primijeniti ugovori na određeno vrijeme, on državama članicama u tom području ostavlja određenu marginu prosudbe (presuda od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 47.).

               33

               Slijedom navedenog, članku 5. Okvirnog sporazuma kao takvom ne protivi se to da država članica drukčije uredi zlouporabu uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, ovisno o tome jesu li navedeni ugovori sklopljeni ili odnosi nastali s poslodavcem iz privatnog sektora ili poslodavcem iz javnog sektora (presuda od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 48.).

               34

               Međutim, kako bi se propis, poput onoga u glavnom postupku, kojim se zabranjuje da se jedino u javnom sektoru slijed ugovora o radu na određeno vrijeme pretvori u ugovor o radu na neodređeno vrijeme, mogao smatrati usklađenim s Okvirnim sporazumom, unutarnji pravni poredak države članice na koju se to odnosi mora u navedenom sektoru sadržavati drugu djelotvornu mjeru za sprečavanje i, u slučaju potrebe, sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme (presuda od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 49.).

               35

               U skladu s odlukom kojom se upućuje prethodno pitanje, članak 36. stavak 5. Zakonodavnog dekreta br. 165/2001 predviđa da povreda javne uprave odredaba u vezi sa zapošljavanjem ili radom radnika ne može dovesti do uspostave radnog odnosa na neodređeno vrijeme između te uprave i dotičnih radnika, ali da oni imaju pravo na naknadu pretrpljene štete. U tom smislu članak 32. stavak 5. Zakona br. 183/2010 predviđa da u slučaju zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme sud osuđuje poslodavca na plaćanje dotičnom radniku ukupne naknade u iznosu od 2,5 do 12 mjesečnih plaća u visini njegove posljednje potpune stvarne mjesečne plaće.

               36

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje također proizlazi da, u skladu sa sudskom praksom Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud), radnik također može tražiti naknadu štete nastale zbog gubitka prilike za zaposlenje.

               37

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da naknada predviđena člankom 32. stavkom 5. Zakona br. 183/2010 nije prikladna mjera za naknadu štete zbog zlouporabe ugovora na određeno vrijeme i da zahtijevano dokazivanje gubitka prilika za zaposlenje može biti vrlo teško ili nemoguće. Naime, nemoguće je dokazati gubitak prilike za uspjeh na javnom natječaju. Prema tome, mogućnost za dotičnog radnika da dokaže postojanje štete zbog takvog gubitka prilike isključivo je teoretska. Stoga, prema mišljenju tog suda, ne može se isključiti da odredbe nacionalnog prava koje uređuju ocjenu štete praktički onemogućuju ili pretjerano otežavaju tom radniku ostvarivanje prava koja su mu dodijeljena pravom Unije, a osobito prava na naknadu štete koju je pretrpio zbog zlouporabe njegova bivšeg javnog poslodavca uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme.

               38

               S obzirom na to, u skladu s razmatranjima u točki 30. ove presude, valja provjeriti poštuju li nacionalne odredbe iz glavnog postupka načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

               39

               Što se tiče, kao prvo, načela ekvivalentnosti, valja podsjetiti da iz njega proizlazi da osobe koje se pozivaju na prava dodijeljena pravnim poretkom Unije ne smiju biti stavljene u nepovoljniji položaj u odnosu na one koje se pozivaju na isključivo unutarnja prava.

               40

               Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 32. i 33. svojeg mišljenja, poput mjera koje donosi nacionalni zakonodavac u okviru Direktive 1999/70 radi sankcioniranja zlouporabe poslodavaca u javnom sektoru ugovora na određeno vrijeme, one koje donosi taj zakonodavac radi sankcioniranja zlouporabe poslodavaca u privatnom sektoru takvih ugovora također provode pravo Unije. Iz toga slijedi da se načini provedbe tih dviju vrsta mjera ne mogu usporediti u pogledu načela ekvivalentnosti, s obzirom na to da se one odnose na ostvarivanje prava koja se dodjeljuju pravnim poretkom Unije.

               41

               Prema tome, Sud ne raspolaže elementima koji bi dovodili u sumnju sukladnost odredaba iz glavnog postupka s načelom ekvivalentnosti.

               42

               Nadalje, kao što je to već navedeno u točki 33. ove presude, članku 5. Okvirnog sporazuma kao takvom ne protivi se to da država članica drukčije uredi zlouporabu uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, ovisno o tome jesu li navedeni ugovori sklopljeni ili odnosi nastali s poslodavcem iz privatnog sektora ili poslodavcem iz javnog sektora.

               43

               S druge strane, što se tiče načela djelotvornosti, Sud je već presudio da se pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava povjerenih pojedincima pravom Unije mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima. U tom pogledu valja, ovisno o slučaju, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, kao što su to zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i nesmetano odvijanje postupka (presude od 21. veljače 2008., Tele2 Telecommunication, C‑426/05, EU:C:2008:103, t. 55. i navedena sudska praksa i od 29. listopada 2009., Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, t. 47.).

               44

               Stoga valja ispitati predviđa li, u skladu s presudama od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517) i od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401), nacionalno pravo drugu djelotvornu mjeru za izbjegavanje zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, ali također za odgovarajuće sankcioniranje te zlouporabe i uklanjanje posljedica povrede prava Unije. U tom okviru valja uzeti u obzir sve odredbe koje je predvidio nacionalni zakonodavac, što obuhvaća, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 34. ove presude, mehanizme sankcija.

               45

               Na Sudu nije da se izjašnjava o tumačenju unutarnjeg prava jer je ta zadaća isključivo na sudu koji je uputio zahtjev, koji u ovom slučaju mora utvrditi ispunjavaju li odredbe relevantnih nacionalnih propisa zahtjeve navedene u trima prethodnim točkama. Sud, međutim, prilikom odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku može, u slučaju potrebe, dati pojašnjenja koja će služiti kao smjernica nacionalnom sudu prilikom donošenja odluke.

               46

               Tako potonji pita moraju li radnici u javnom sektoru imati pravo, uz paušalnu naknadu predviđenu člankom 32. stavkom 5. Zakona br. 183/2010, na mjeru koja nije manje povoljna od one na koju imaju pravo radnici u privatnom sektoru, tj. naknadu štete koja treba nadoknaditi nepostojanje konverzije ugovora o radu na određeno vrijeme u ugovor o radu na neodređeno vrijeme.

               47

               Međutim, kao što je to navedeno u točki 32. ove presude, u slučaju poput onoga u glavnom postupku države članice nisu obvezne, s obzirom na članak 5. Okvirnog sporazuma, predvidjeti konverziju ugovora na određeno vrijeme u ugovore na neodređeno vrijeme. Prema tome, ne može im se ni nametnuti da u suprotnom dodjeljuju naknadu namijenjenu nadomještanju nepostojanja takve konverzije ugovora.

               48

               Sud koji je uputio zahtjev usto navodi da je naknada te štete isključivo teoretska jer nije moguće utvrditi na koji se način dotični radnik može pozvati na pravo na naknadu pretrpljene štete da je javna uprava organizirala javni natječaj ili da je dobio ponudu zaposlenja na neodređeno vrijeme.

               49

               Talijanska vlada u tom smislu ističe da nacionalni sudovi primjenjuju osobito povoljne kriterije, kako u pogledu utvrđivanja tako i u pogledu ocjene štete koja proizlazi iz gubitka prilika za zaposlenje, zahtijevajući jedino dokazivanje, putem presumpcije, gubitka ne prednosti, nego puke mogućnosti njegova stjecanja i provodeći ocjenu pretrpljene štete, čak i u slučaju nepostojanja konkretnih dokaza dotičnog radnika.

               50

               Uzimajući u obzir probleme svojstvene dokazivanju postojanja gubitka prilike, valja utvrditi da mehanizam presumpcije, koji ima za cilj radniku koji je zbog zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme pretrpio gubitak prilika za zaposlenje zajamčiti mogućnost uklanjanja posljedica takve povrede prava Unije, ispunjava zahtjev djelotvornosti.

               51

               U svakom slučaju, okolnost da je mjera koju je donio nacionalni zakonodavac radi sankcioniranja zlouporabe poslodavaca u javnom sektoru ugovora na određeno vrijeme najšira moguća zaštita koja se može priznati radniku ne može sama za sebe imati posljedicu da umanjuje djelotvornost nacionalnih mjera primjenjivih na radnike u javnom sektoru.

               52

               U tom smislu iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da nacionalno zakonodavstvo sadržava druge mjere namijenjene sprečavanju i sankcioniranju zlouporabe ugovora na određeno vrijeme. Tako članak 36. stavak 5. Zakonodavnog dekreta br. 165/2001 predviđa da je uprava obvezna od odgovornih voditelja ishoditi povrat iznosa plaćenih radnicima na ime naknade štete pretrpljene zbog povreda odredaba o zapošljavanju i radu ako ta povreda proizlazi iz namjere ili grube nepažnje. Nadalje, takva se povreda uzima u obzir prilikom ocjenjivanja rada tih voditelja, koji zbog te povrede ne mogu dobiti nagradu za uspješnost. Usto, članak 36. stavak 6. tog zakonodavnog dekreta predviđa da javne uprave koje su djelovale u suprotnosti s odredbama o zapošljavanju ili radu ne mogu provoditi zapošljavanja, bez obzira na kojem temelju, tri godine nakon te povrede.

               53

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri jesu li ti elementi, koji se odnose na sankcije koje se mogu izreći protiv javnih uprava i njihovih voditelja u slučaju zlouporabe ugovora na određeno vrijeme, djelotvorni i odvraćajući radi jamčenja pune učinkovitosti normi donesenih na temelju Okvirnog sporazuma.

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 5. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji, s jedne strane, zlouporabu, od strane poslodavca iz javnog sektora, uzastopnih ugovora na određeno vrijeme ne sankcionira isplatom dotičnom radniku naknade štete koja treba nadoknaditi nepostojanje konverzije radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme, ali, s druge strane, predviđa dodjelu naknade u iznosu od 2,5 do 12 mjesečnih plaća u visini posljednje plaće tog radnika, uz mogućnost da ostvari potpunu naknadu štete ako dokaže, putem presumpcije, gubitak prilika za pronalazak zaposlenja ili da bi, da je organiziran redovni javni natječaj, na njemu uspio, pod uvjetom da takav propis prati mehanizam djelotvornih i odvraćajućih sankcija, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., koji je u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji, s jedne strane, zlouporabu, od strane poslodavca iz javnog sektora, uzastopnih ugovora na određeno vrijeme ne sankcionira isplatom dotičnom radniku naknade štete koja treba nadoknaditi nepostojanje konverzije radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme, ali, s druge strane, predviđa dodjelu naknade u iznosu od 2,5 do 12 mjesečnih plaća u visini posljednje plaće tog radnika, uz mogućnost da ostvari potpunu naknadu štete ako dokaže, putem presumpcije, gubitak prilika za pronalazak zaposlenja ili da bi, da je organiziran redovni javni natječaj, na njemu uspio, pod uvjetom da takav propis prati mehanizam djelotvornih i odvraćajućih sankcija, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 7. ožujka 2018.#Fertisac, SL protiv Europske agencije za kemikalije.#REACH – Naknada za registraciju tvari – Smanjenje odobreno MSP-ima – Provjera izjave o veličini poduzetnika od strane ECHA-e – Odluka kojom se određuje upravna pristojba – Preporuka 2003/361/EZ – Prekoračenje financijskih gornjih granica – Pojam ,povezanog poduzeća’.#Predmet T-855/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      7. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „REACH – Naknada za registraciju tvari – Smanjenje odobreno MSP‑ima – Provjera izjave o veličini poduzetnika od strane ECHA‑e – Odluka kojom se određuje upravna pristojba – Preporuka 2003/361/EZ – Prekoračenje financijskih gornjih granica – Pojam ‚povezanog poduzeća’”
      U predmetu T‑855/16,

         Fertisac, SL, sa sjedištem u Atarfeu (Španjolska), koji zastupa J. Gomez Rodriguez, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske agencija za kemikalije (ECHA), koju zastupaju E. Maurage, J.-P. Trnka i M. Heikkilä, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Garcije Molyneuxa i L. Tosonija, odvjetnika,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje odluke ECHA‑e SME(2016) 5150 od 15. studenoga 2016. kojom se utvrđuje da tužitelj ne ispunjava uvjete za smanjenje naknade predviđene za srednja poduzeća i kojom mu se određuje upravna pristojba, kao i računa br. 10060160 i br. 10060161 koje je izdala ECHA, a priloženi su odluci SME(2016) 5150.
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, P. Nihoul (izvjestitelj) i J. Svenningsen, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Fertisac, SL., je društvo osnovano u skladu sa španjolskim pravom, koje obavlja djelatnost proizvodnje tvari koje podliježu obvezi registracije pri Europskoj agenciji za kemikalije (ECHA) u skladu s Uredbom (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3.).

               2

               Tužitelj je 30. studenoga 2010. pokrenuo postupak registracije kemikalije na temelju Uredbe br. 1907/2006.

               3

               Tijekom postupka registracije tužitelj je naveo da je on srednje poduzeće u smislu Preporuke Komisije 2003/361/EZ od 6. svibnja 2003. o definiciji mikropoduzeća, malih i srednjih poduzeća (SL 2003., L 124, str. 36.). Zahvaljujući toj izjavi ostvario je pravo na smanjenje naknade predviđene člankom 6. stavkom 4. Uredbe br. 1907/2006.

               4

               ECHA je za registraciju izdala račun u iznosu od 16275 eura, koji je odgovarao iznosu naknade za srednje poduzeće, u okviru zajedničke dostave podataka, kao u ovom slučaju, za tvari u količini iznad 1000 tona. Riječ je o računu br. 10024865.

               5

               Dopisom od 27. kolovoza 2013. ECHA je obavijestila tužitelja da se glede statusa malog ili srednjeg poduzeća (MSP) koji je prijavila prilikom prijave provodi postupak provjere. Pozvala je tužitelja da podnese elemente kojima može dokazati status srednjeg poduzeća.

               6

               Nakon razmjene pismena i dokumenata ECHA je 15. studenoga 2016. donijela Odluku SME(2016) 5150. U toj je odluci ECHA smatrala da je tužitelj veliko poduzeće i da ne može ostvariti pravo na smanjenje naknade koja se primjenjuje na MSP‑ove u smislu Preporuke 2003/361.

               7

               U Odluci SME(2016) 5150 tužitelj je proglašen dužnim, s jedne strane, za iznos koji odgovara razlici između već plaćenog iznosa naknade i iznosa naknade koji se primjenjuje na velika poduzeća, a s druge strane za upravnu pristojbu koja odgovara iznosu 2,5 puta većem od financijske dobiti ostvarene zbog netočne izjave o veličini poduzeća.

               8

               Dva su računa priložena uz tu odluku, račun br. 10060160, u iznosu od 6975 eura, i račun br. 10060161, u iznosu od 17437 eura (u daljnjem tekstu zajedno: pobijani računi).

         Postupak i zahtjevi stranaka

               9

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. prosinca 2016. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               10

               Zasebnim aktom podnesenim istoga dana tužitelj je podnio zahtjev za suspenziju primjene odluke SME(2016) 5150 i pobijanih računa. Rješenjem od 10. ožujka 2017., Fertisac/ECHA (T‑855/16 R, EU:T:2017:155), predsjednik Općeg suda odbio je taj zahtjev i odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.

               11

               Odgovor ECHA‑e na tužbu podnesen je 17. ožujka 2017. tajništvu Općeg suda.

               12

               Budući da tužitelj nije podnio repliku, 16. svibnja 2017. zaključen je pisani dio postupka.

               13

               Nijedna od stranaka nije podnijela zahtjev za raspravu u roku predviđenom člankom 106. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda. Opći sud (prvo vijeće) primjenom članka 106. stavka 3. Poslovnika odlučio je presuditi bez usmenog dijela postupka.

               14

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi odluku SME(2016) 5150;

                        –

                        njemu prizna status MSP‑a;

                        –

                        poništi pobijane račune;

                        –

                        naloži ECHA‑i snošenje troškova.

               15

               ECHA od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        proglasi nedopuštenim zahtjev za poništenje pobijanih računa;

                        –

                        odbije zahtjev za poništenje odluke SME(2016) 5150;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

            Dopuštenost

         Zahtjev za poništenje pobijanih računa

               16

               Trećom točkom svojega tužbenog zahtjeva tužitelj od Općeg suda posebno zahtijeva poništenje pobijanih računa.

               17

               Protiv tog dijela tužbenog zahtjeva ECHA je istaknula zapreku vođenju postupka jer pobijani računi ne predstavljaju akte koji se mogu pobijati.

               18

               U tom pogledu valja podsjetiti da su akti koji mogu biti predmet tužbe za poništenje samo one mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, mijenjajući na bitan način njegovu pravnu situaciju (presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, t. 9.; od 12. rujna 2006., Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 54., i od 6. prosinca 2007., Komisija/Ferriere Nord, C‑516/06 P, EU:C:2007:763, t. 27.).

               19

               Osim toga, radi utvrđivanja toga može li akt biti predmetom tužbe za poništenje mora se razmotriti bit akta čije se poništenje traži, a oblik u kojem je on donesen načelno je nevažan u tom pogledu (presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, t. 9., od 18. studenoga 2010., NDSHT/Komisija, C‑322/09 P, EU:C:2010:701, t. 46. i 47.).

               20

               U ovom slučaju ECHA je odlukom SME(2016) 5150 naložila tužitelju da plati razliku do iznosa pristojbe koji se primjenjuje na velika poduzeća te upravnu pristojbu. U toj je odluci ECHA istaknula da su iznosi koji odgovaraju tim dvjema stavkama navedeni u priloženim računima, u ovom slučaju pobijanim računima. Odluka SME(2016) 5150 i pobijani računi koji su joj priloženi datirani su na isti dan. Upućeni su istom adresatu, tužitelju, u istoj omotnici.

               21

               S tim u svezi valja podsjetiti da se u sudskoj praksi prilozi općenito smatraju dijelom dokumenta kojem su priloženi, posljedica čega jest da je normativna snaga koja im se priznaje istovjetna onoj odredaba koje čine glavni dio dokumenta.

               22

               Ta se sudska praksa razvila osobito u odnosu na direktive čiji su prilozi analizirani kao da nisu odvojeni od tih akata, nego, naprotiv, kao da čine njihov sastavni dio, jednako kao i odredbe sadržane u tim direktivama (vidjeti presudu od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 58. u vezi s okvirnim sporazumom priloženim direktivi).

               23

               Iz spisa proizlazi da sudska praksa koja se odnosi na akte koje je donijela ECHA nakon postupaka provjere, a na koju se potonja poziva, razlikuje račune od odluka i pokušava utvrditi koji je od tih akata onaj koji određuje tužiteljeve bitne obveze.

               24

               Međutim, ta je sudska praksa povezana sa situacijama u kojima se razvila. U trima slučajevima na koje se ECHA poziva i koje je Opći sud rješavao, računi naime nisu bili priloženi odlukama na koje se odnose, nego ih je ECHA izdala odvojeno, katkad u razmacima od nekoliko dana, tako da se pojavljuju kao zasebni akti. Budući da je ta situacija mogla utjecati na dopuštenost tužbe, Opći je sud morao utvrditi među tim odvojenim aktima onaj koji je promijenio tužiteljevu pravnu situaciju, sukladno sudskoj praksi (presude od 2. listopada 2014., Spraylat/ECHA, T‑177/12, EU:T:2014:849, t. 21.; od 15. rujna 2016., La Ferla/Komisija i ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, t. 56., i od 15. rujna 2016., K Chimica/ECHA, T‑675/13, EU:T:2016:480, t. 27.).

               25

               Ovaj je predmet drugačiji jer u činjenicama koje su mu svojstvene ništa ne odvaja odluku SME(2016) 5150 od spornih računa koji, promatrani zajedno, tvore jedinstveni akt koji se sastoji od dviju komponenti, odnosno upravne komponente (sama odluka SME(2016) 5150) i računovodstvene komponente (pobijani računi koji su joj priloženi), jer taj jedinstveni akt izražava utvrđenje ECHA‑e da dokazi koje propisi zahtijevaju nisu podneseni i pokazuje želju potonje da iz toga izvede posljedice i nametne tužitelju financijske obveze.

               26

               Taj jedinstveni akt (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) proizvodi obvezujuće pravne učinke mijenjajući na bitan način tužiteljev pravni položaj jer ga obvezuje da se odrekne svoga statusa MSP‑a, koji je on međutim zahtijevao.

               27

               Naime, pobijana odluka ima za posljedicu da tužitelj ne može ostvariti pravo na smanjenje naknade koja se primjenjuje na MSP‑ove i da mora platiti iznos naknade koji se primjenjuje na velika poduzeća, kao i upravnu pristojbu predviđenu propisom u takvim okolnostima.

               28

               Budući da proizvodi takve učinke, pobijana odluka može biti predmet tužbe za poništenje, iz čega proizlazi da, s obzirom na to da je usmjerena protiv zahtjeva za poništenje pobijanih računa, ECHA‑ino isticanje zapreke vođenju postupka valja odbiti.

         Zahtjev za priznavanje statusa MSP‑a

               29

               Drugom točkom tužbenog zahtjeva tužitelj traži od Općeg suda da mu prizna status MSP‑a.

               30

               S tim u svezi valja podsjetiti da je, u okviru tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, nadležnost suda Unije ograničena na nadzor zakonitosti. Ako je tužba osnovana, sud Unije u skladu s člankom 264. UFEU‑a proglašava pobijani akt ništavim. Stoga je zadaća institucije, tijela, ureda ili agencije čiji je akt ništavan da, u skladu s člankom 266. UFEU‑a, poduzme potrebne mjere za izvršenje presude.

               31

               Iz tih elemenata proizlazi da je, kada odlučuje o zahtjevu kojim se osporavaju naknada i upravna pristojba koje su određene za neko poduzeće zbog pogreške glede izjave o njegovoj veličini, Opći sud ne može donijeti odluku o kvalifikaciji tog poduzeća kao MSP‑a jer bi takva izjava značila da on zamjenjuje ECHA‑u protivno gore navedenim odredbama UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. prosinca 2005., Infront WM/Komisija, T‑33/01, EU:T:2005:461, t. 171., i rješenje od 16. prosinca 2016., Groupement pastoral de Oust i dr./Komisija, T‑663/16, neobjavljeno, EU:T:2016:759, t. 13.).

               32

               Iz toga slijedi da je druga točka tužbenog zahtjeva nedopuštena jer njezin predmet prekoračuje granice nadležnosti dodijeljenih Općem sudu u okviru tužbe za poništenje.

            Meritum

               33

               Tužitelj ističe dva tužbena razloga u prilog svojoj tužbi protiv pobijane odluke. Prvim tužbenim razlogom tvrdi da je ECHA, smatrajući ga velikim poduzećem, pogrešno protumačila članak 2. stavak 1. Priloga Preporuci 2003/361, koji utvrđuje kriterije za definiranje MSP‑ova. Drugi tužbeni razlog temelji se na pogrešnom tumačenju Preporuke 2003/361 jer je ECHA dodijelila kvalifikaciju „povezanih poduzeća” trima drugim poduzećima.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom tumačenju gornjih granica predviđenih člankom 2. stavkom 1. Priloga Preporuci 2003/361

               34

               Prvim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da nije nikada imao više od 250 zaposlenika i da se zato ne može smatrati velikim poduzećem. U tom se pogledu poziva na članak 2. stavak 1. Priloga Preporuci 2003/361, koji utvrđuje uvjete za kvalifikaciju poduzeća kao MSP‑a.

               35

               ECHA osporava tužiteljevu argumentaciju.

               36

               S tim u svezi valja navesti da, u skladu s pobijanom odlukom, tužitelja treba smatrati velikim poduzećem jer su, na temelju dobivenih informacija, gornje granice iz Priloga Preporuci 2003/361 prekoračene.

               37

               Iz dokumenta nasovljenog „Informe de cálculo de PYME” (Izvješće o izračunu MSP‑a), priloženog pobijanoj odluci, proizlazi da je ECHA opravdala svoju odluku da tužitelja smatra velikim poduzećem činjenicom da je ukupna godišnja bilanca koja se mora uzeti u obzir prilikom izračunavanja veličine poduzeća za 2008. i 2009. bila veća od 43 milijuna eura, a njegov promet veći od 50 milijuna eura.

               38

               Da bi se utvrdila zakonitost pobijane odluke, valja podsjetiti da se mjerodavni propisi u tom području pozivaju na Preporuku 2003/361 u svrhu definiranja MSP‑ova. Naime, konkretno, u članku 3. točki 36. Uredbe br. 1907/2006 navodi se da su MSP‑ovi mala i srednja poduzeća „definiran[a] u Preporuci [2003/361]”. Nadalje, Uredba Komisije br. 340/2008 od 16. travnja 2008. u vezi s naknadama i pristojbama plativima ECHA‑i u skladu s Uredbom br. 1907/2006 (SL 2008., L 107, str. 6.) u svojem članku 2. predviđa da je srednje poduzeće „srednje poduzeće u smislu Preporuke [2003/361]”.

               39

               Preporuka [2003/361], koja je postala primjenjiva na temelju Uredbe br. 1907/2006 i Uredbe br. 340/2008, sadržava prilog čija se glava I. odnosi na „definiciju [MSP‑a] koju je donijela Komisija”. Prema članku 2. stavku 1. tog priloga, „[k]ategorija [MSP‑ova] sastoji se od poduzeća koja imaju manje od 250 zaposlenih i godišnji promet koji ne premašuje 50 milijuna eura i/ili godišnju bilancu koja ne premašuje 43 milijuna eura”.

               40

               Iz članka 2. stavka 1. Priloga Preporuci 2003/361 proizlazi da su uspostavljena dva kriterija radi utvrđivanja može li se poduzeće smatrati MSP‑om, pri čemu se jedan od njih odnosi na financijska obilježja poduzeća, a drugi na broj zaposlenika poduzeća.

               41

               Prema tužiteljevu mišljenju, gornje granice predviđene svakim od tih kriterija moraju se prekoračiti kako se poduzeće ne bi moglo smatrati MSP‑om, dok prekoračenje gornje granice predviđene samo jednim kriterijem ne bi dovodilo do isključenja iz kategorije MSP‑a. Među tim kriterijima od posebne je važnosti onaj koji se odnosi na zaposlenike, što se očituje u uvodnoj izjavi 4. Preporuke 2003/361. U ovom slučaju tužitelj nikada nije prekoračio gornju granicu predviđenu tim kriterijem.

               42

               S tim u svezi treba napomenuti da, u skladu sa sudskom praksom, kriterij koji se odnosi na broj zaposlenika i onaj koji se odnosi na financijska obilježja valja primjenjivati kumulativno.

               43

               Opći sud je u tom smislu odlučio u rješenju od 16. rujna 2015., Calestep/ECHA (T‑89/13, EU:T:2015:711, t. 40.), koje se posebno odnosilo na tumačenje članka 2. stavka 1. Priloga Preporuci 2003/361, a ta je odredba u središtu tužiteljeve argumentacije.

               44

               Toj je odluci Općeg suda prethodila sudska praksa razvijena u presudi od 8. srpnja 2004., Dalmine/Komisija (T‑50/00, EU:T:2004:220, t. 285. i 286.), glede istovrijedne odredbe koja se nalazila u Preporuci Komisije 96/280/EZ od 3. travnja 1996. o definiciji malih i srednjih poduzeća (SL 1996., L 107, str. 4.), koja je prethodila, s istim predmetom, Preporuci 2003/361 i koja je u biti sadržavala sličan prikaz kriterija koji se odnosio na broj zaposlenika i kriterija koji se odnosio na financijska obilježja poduzeća.

               45

               Sudska praksa koja proizlazi iz rješenja od 16. rujna 2015., Calestep/ECHA (T‑89/13, EU:T:2015:711), temelji se na pojmovima koji se koriste u Preporuci 2003/361, pri čemu se veznik „i” tumači kao da izražava namjeru autora akta da „koordinira” i, stoga, kumulira tamo navedene kriterije, a da ih pritom ne predstavi kao mogućnosti koje se ispituju u okviru alternative (rješenje od 16. rujna 2015., Calestep/ECHA,T‑89/13, EU:T:2015:711, t. 40.).

               46

               Navedena se sudska praksa također temelji na uvodnoj izjavi 4. Preporuke 2003/361, u skladu s kojom „kriterij broja zaposlenika […] svakako ostaje jedan od najvažnijih i mora se istaknuti kao glavni, ali uvođenje financijskog kriterija nužan je dodatak kako bi se ocijenio stvarni značaj poduzeća, njegova učinkovitost i položaj u odnosu na konkurenciju” (rješenje od 16. rujna 2015., Calestep/ECHA, T‑89/13, EU:T:2015:711, t. 41.).

               47

               Ta kumulativna primjena u skladu je s Izvješćem [SEC(1992) 351 final] Komisije i Vijeća od 29. travnja 1992. o definicijama malih i srednjih poduzetnika koje se koriste u okviru aktivnosti Zajednice, a koje je prethodilo donošenju Preporuke 96/280 koja, osim toga, na njega upućuje u sedmoj uvodnoj izjavi.

               48

               U tom izvješću je Europska komisija preporučila korištenje definicije koja se temelji na kombinaciji kriterija – posebice kriterija broja zaposlenih, prometa i bilance – jer, prema njezinu mišljenju, jedan kriterij, uzet u obzir izdvojeno, ne nudi zadovoljavajuću definiciju MSP‑ova.

               49

               Naposljetku, treba napomenuti da se smanjenjem naknada MSP‑ovima želi uzeti u obzir posebna situacija u kojoj se ta poduzeća nalaze u odnosu na ono što karakterizira velika poduzeća. Budući da je namijenjeno određenoj kategoriji gospodarskih subjekata te je po svojoj naravi mjera odstupanja, to smanjenje treba tumačiti strogo, u skladu s uvjetima koji uređuju njegovu primjenu.

               50

               To tumačenje ne može se dovesti u pitanje tužiteljevim argumentom da je kriterij broja zaposlenika, promatran izdvojeno, ipak odlučujuć, u skladu s člankom 4. stavkom 2. Priloga Preporuci 2003/361, na koju upućuje vodič naslovljen „Kako odrediti kategoriju poduzeća” objavljen na internetskoj stranici ECHA‑e.

               51

               S tim u svezi valja napomenuti da se odredba koju je naveo tužitelj odnosi na situaciju u kojoj poduzeće u iznimnoj godini prekorači jednu od gornjih granica koje su u njoj navedene, u kojem slučaju to poduzeće može, odstupanjem od tog pravila, zadržati status MSP‑a, pod uvjetom da je to prekoračenje ograničeno na jednu godinu.

               52

               Ta odredba ne mijenja pravilo da, kako bi se kvalificiralo kao MSP, poduzeće ne može prekoračiti gornje granice koje se odnose na broj zaposlenika i neka financijska obilježja, nego uvodi iznimku ograničenu na okolnosti čije postojanje tužitelj nije dokazao u ovom slučaju.

               53

               Iz gore navedenih razmatranja proizlazi da ECHA nije počinila pogrešku u tumačenju kriterija predviđenih člankom 2. stavkom 1. Priloga Preporuci 2003/361 time što je smatrala da je tužitelj veliko poduzeće.

               54

               Uzimajući u obzir te elemente, valja odbiti prvi tužbeni razlog.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom tumačenju pojma „povezanog poduzeća” iz Preporuke 2003/361

               55

               Svojim drugim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da nije dio skupine „povezanih poduzeća” i da zato pri utvrđivanju njegove veličine valja uzeti u obzir samo njegove podatke i podatke njegovih „partnerskih poduzeća”, koja je u prepisci s ECHA‑om tijekom postupka provjere njegove izjave naveo kao poduzeća Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia SL i Agroquimes SL.

               56

               ECHA osporava tužiteljevu argumentaciju.

               57

               S tim u svezi valja istaknuti da se ECHA pri donošenju svojeg zaključka oslonila na skup podataka koji se odnose, kao prvo, na samog tužitelja, nadalje, na „partnersko poduzeće” Agroquimes i na posljetku na tri druga poduzeća koja se smatraju s tužiteljem „povezanim poduzećima”, Iberica de Gestion Inmobiliaria y Arrendaticia, Constantino Gutierrez SA i Medifer Liquids SL.

               58

               Tužitelj ne osporava da se Agroquimes može smatrati „partnerom”, ali odbacuje ideju da se druga tri poduzeća mogu smatrati „povezanima” u smislu propisa.

               59

               Da bi se donijela odluka o tom pitanju, valja podsjetiti da članak 3. stavak 3. Priloga Preporuci 2003/361 određuje kriterije za utvrđivanje uvjeta pod kojima se mogu dodijeliti kvalifikacije „povezanih poduzeća” i „partnerskih poduzeća”.

               60

               Glede prve kvalifikacije, članak 3. stavak 3. prvi podstavak Priloga Preporuci 2003/361 propisuje da „su ‚povezana poduzeća’ ona koja su povezana na neki od sljedećih načina: (a) jedno poduzeće ima većinu glasačkih prava dioničara ili članova u drugom poduzeću”. Osim toga, članak 3. stavak 3. treći podstavak Priloga Preporuci 2003/361 predviđa da „poduzeća koja su povezana na neki od načina navedenih u prvom postavku preko jednog ili više drugih poduzeća […] također se smatraju povezanima”.

               61

               Za drugu kvalifikaciju, članak 3. stavak 2. prvi podstavak Priloga Preporuci 2003/361 navodi da su „partnerska poduzeća” sva ona koja nisu kvalificirana kao „povezana poduzeća” i među kojima postoji sljedeća veza: jedno (uzlazno poduzeće) posjeduje, samostalno ili zajedno s jednim ili više „povezanih poduzeća”, 25 % ili više kapitala ili glasačkih prava drugog poduzeća (silazno poduzeće).

               62

               U skladu s člankom 6. stavkom 2. prvim podstavkom Priloga Preporuci 2003/361, ako poduzeće ima „partnerska” ili „povezana” poduzeća, utvrđivanje podataka obavlja se na temelju financijskih izvještaja i ostalih podataka poduzeća ili, ako postoje, konsolidiranih financijskih izvještaja poduzeća ili konsolidiranih financijskih izvještaja u koje je poduzeće uključeno konsolidacijom.

               63

               Na temelju članka 6. stavka 2. drugog podstavka Priloga Preporuci 2003/361, to utvrđivanje podataka podrazumijeva uzimanje u obzir podataka „partnerskih poduzeća” koja su neposredno uzlazna ili silazna u odnosu na predmetno poduzeće, proporcionalno postotku udjela u kapitalu ili udjelu u glasačkim pravima, pri čemu se primjenjuje viši od tih dvaju postotaka.

               64

               Tim podacima ECHA mora također u cijelosti dodati, na temelju članka 6. stavka 2. trećeg podstavka Priloga Preporuci 2003/361, one koji se odnose na izravno ili neizravno „povezana” poduzeća, u slučaju kada već nisu konsolidacijom uključeni u financijske izvještaje.

               65

               Nakon navođenja tih pravila, valja analizirati situaciju odnosnih poduzetnika kako bi se utvrdio njihov status i provjeriti u kojoj je mjeri njihove podatke trebalo uzeti u obzir u postupku provjere tužiteljeve izjave.

               66

               S tim u svezi valja potvrditi utvrđenje ECHA‑e za tri poduzeća koja je smatrala s tužiteljem „povezanim poduzećima”.

               67

               To se utvrđenje temelji, glede poduzeća Iberica de Gestion Inmobiliaria y Arrendaticia, na godišnjim financijskim izvještajima tog poduzeća, iz kojih proizlazi, kao što je navela ECHA, da je ono držalo 69,996 % temeljnog kapitala tužitelja u obračunskim godinama 2009. i 2010. Budući da drži većinu temeljnog kapitala tužitelja, to se poduzeće moglo smatrati matičnim društvom tužitelja, tako da je bilo potrebno uključiti sve njegove podatke pri izračunu provedenom zbog provjere tužiteljeva statusa, kao što je propisano u Preporuci 2003/361. U ovom slučaju tužitelj je elektroničkom poštom od 12. rujna 2013. dostavio ECHA‑i godišnje financijske izvještaje tog matičnog društva.

               68

               Glede druga dva poduzeća, Constantino Gutierrez i Medifer Liquids, ECHA je navela da je prvo od njih držalo 89,10 % temeljnog kapitala poduzeća Ibérica de Gestion Inmobiliaria y Arrendaticia i 100 % temeljnog kapitala drugonavedenog poduzeća. To se utvrđenje temeljilo na konsolidiranim financijskim izvještajima poduzeća Constantino Gutiérrez za obračunsko razdoblje između 1. srpnja 2010. i 30. lipnja 2011., koje je tužitelj dostavio 16. rujna 2013. elektroničkom poštom.

               69

               Budući da ti postoci prekoračuju gornju granicu navedenu u točki 60. ove presude, na temelju čega se može zaključiti da su subjekti „povezana poduzeća” u smislu Preporuke 2003/361, ECHA je mogla smatrati da su poduzeća Constantino Gutiérrez i Medifer Liquids također bila s tužiteljem „povezana poduzeća” tijekom postupka registracije tvari o kojoj je riječ u ovom predmetu.

               70

               U skladu s člankom 6. stavkom 2. trećim podstavkom Priloga Preporuci 2003/361, ECHA je morala, kao što i jest, u cijelosti integrirati podatke triju poduzeća koja su tako identificirana kao „povezana poduzeća”, odnosno poduzeća Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia, Constantino Gutiérrez i Medifer Liquids, u svhu izračuna provedenog u okviru provjere tužiteljeva statusa.

               71

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja odbiti drugi tužbeni razlog i stoga tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               72

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu ECHA‑e, uključujući i one nastale u postupku privremene pravne zaštite.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Fertisac, SL nalaže se snošenje troškova, uključujući i troškove postupka privremene pravne zaštite.

                           Pelikánová

                           Nihoul

                           Svenningsen

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 7. ožujka 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski