title: Presuda Suda (peto vijeće) od 18. prosinca 2014.#Azienda Ospedaliero-Universitaria di Careggi-Firenze protiv Data Medical Service srl.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava usluga – Direktiva 92/50/EEZ – Članak 1. točka (c) i članak 37. – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 1. stavak 8. prvi podstavak i članak 55. – Pojmovi ,pružatelj usluga’ i ,gospodarski subjekt’ – Javna sveučilišna bolnička ustanova – Ustanova s pravnom osobnošću kao i poduzetničkom i organizacijskom autonomijom – Pretežno neprofitna djelatnost – Institucionalni cilj pružanja zdravstvenih usluga – Mogućnost ponude istovrsnih usluga na tržištu – Dozvola sudjelovanja u provedbi postupka javne nabave.#Predmet C-568/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava usluga — Direktiva 92/50/EEZ — Članak 1. točka (c) i članak 37. — Direktiva 2004/18/EZ — Članak 1. stavak 8. prvi podstavak i članak 55. — Pojmovi ,pružatelj usluga’ i ‚gospodarski subjekt’ — Javna sveučilišna bolnička ustanova — Ustanova s pravnom osobnošću kao i poduzetničkom i organizacijskom autonomijom — Pretežno neprofitna djelatnost — Institucionalni cilj pružanja zdravstvenih usluga — Mogućnost ponude istovrsnih usluga na tržištu — Dozvola sudjelovanja u provedbi postupka javne nabave“
      U predmetu C‑568/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 28. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 6. studenoga 2013., u postupku

         Azienda Ospedaliero‑Universitaria di Careggi‑Firenze

      protiv

         Data Medical Service Srl,

      uz sudjelovanje:

         Regione Lombardia,

         Bio‑Development Srl,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. listopada 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Azienda Ospedaliero‑Universitaria di Careggi‑Firenze, P. Stolzi, avvocato,

               —

               za Data Medical Service Srl, T. Ugoccioni, avvocato,

               —

               za Bio‑Development Srl, E. D’Amico i T. Ugoccioni, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varone, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, G. Conte i A. Tokár, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da se u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točke (c) i članka 37. Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim uslugama (SL L 209, str. 1.), te članka 1. stavka 8. prvog podstavka i članka 55. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Azienda Ospedaliero‑Universitaria di Careggi‑Firenze (sveučilišne bolničke ustanove iz Careggija, u daljnjem tekstu: Azienda) i Data Medical Service Srl (u daljnjem tekstu: Data Medical Service), u pogledu pravilnosti isključenja prvog tijela iz sudjelovanja u provedbi postupka javne nabave.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. točka (c) Direktive 92/50 određuje:
               „[P]ružatelj usluga znači svaka fizička ili pravna osoba, uključujući i javno tijelo, koja nudi usluge [...]“. [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 37. te direktive:
               „Ako se u slučaju nekog ugovora ponude čine neuobičajeno niskima u odnosu na uslugu koju treba pružiti, javni naručitelj je dužan, prije nego što odbije te ponude, pisanim putem zatražiti pojedinosti o sastavnim elementima ponude koje smatra relevantnima i provjeriti te sastavne elemente vodeći računa o primljenim objašnjenjima.
               Javni naručitelj može uzeti u obzir objašnjenja koja su opravdana iz objektivnih razloga, a odnose se na ekonomičnost metode kojom se usluga pruža, na odabrana tehnička rješenja, na iznimno povoljne uvjete koji su na raspolaganju pružatelju usluga za izvršenje usluga ili na originalnost usluge koju predlaže ponuditelj.
               Ako se u dokumentaciji koja se odnosi na ugovor utvrđuje da će se ugovor dodijeliti na temelju ponude s najnižom cijenom, javni naručitelj mora izvijestiti Komisiju o odbijanju ponuda koje smatra preniskima.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               U uvodnoj izjavi 1. Direktive 2004/18 navodi se da ta direktiva, u interesu jasnoće, preinačuje u jedan tekst direktive koje su se prije primjenjivale u području ugovora o javnim uslugama, ugovora o javnoj nabavi robe i ugovorima o javnim radovima, i temelji se na sudskoj praksi Suda.

               6

               U skladu s uvodnom izjavom 4. navedene direktive:
               „Države članice trebale bi se pobrinuti da sudjelovanje tijela kojim upravlja javno pravo kao ponuditelja u [provedbi postupaka javne nabave] ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja u odnosu na privatne ponuditelje.“

               7

               Članak 1. stavak 8. prvi i drugi podstavak iste direktive predviđa:
               „Izrazi ‚izvoditelj radova’, ‚dobavljač’ i ‚pružatelj usluga’ znače bilo koja ili fizička ili pravna osoba ili javno tijelo ili zajednice tih osoba i/ili tijela koja na tržištu nude izvođenje radova i/ili posla, isporuku robe ili pružanje usluga.
               Izraz ‚gospodarski subjekt’ obuhvaća u jednakoj mjeri pojmove izvoditelja radova, dobavljača i pružatelja usluga. On se koristi samo zbog pojednostavljenja.“

               8

               Članak 55. Direktive 2004/18, naslovljen „Izuzetno [neuobičajeno] niske ponude“, glasi kako slijedi:
               „1.   Ako su, za dani ugovor, ponude neprirodno [neuobičajeno] niske u odnosu na robu, radove ili usluge, javni naručitelj će, prije nego što odbije takve ponude, tražiti u pisanom obliku podatke o sastavnim elementima ponude koje smatra bitnima.
               Ti se podaci mogu posebno odnositi na:

                        (a)

                        ekonomičnost u načinu gradnje, proizvodnom procesu ili pružanju usluga;

                        (b)

                        izabrana tehnička rješenja i/ili iznimno povoljne uvjete dostupne ponuditelju pri izvođenju radova, isporuci robe ili pružanju usluga;

                        (c)

                        originalnost radova, robe ili usluga koje nudi ponuditelj;

                        (d)

                        pridržavanje odredaba koje se odnose na zaštitu radnog mjesta i radne uvjete na snazi na mjestu na kojem će se izvoditi radovi, pružati usluge ili isporučivati roba;

                        (e)

                        mogućnost da ponuditelj prima državnu potporu.

                  2.   Javni naručitelj provjerava te sastavne elemente kroz savjetovanje s ponuditeljem, uzimajući u obzir dostavljene dokaze.
               3.   Ako javni naručitelj utvrdi da je ponuda izuzetno [neuobičajeno] niska zato što je ponuditelj primio državnu potporu, ponuda smije biti odbijena samo na temelju toga tek nakon savjetovanja s ponuditeljem, ako on nije u mogućnosti dokazati, u dostatnom roku određenom od strane javnog naručitelja, da je dotična potpora dodijeljena na zakonit način. Ako javni naručitelj odbije ponudu u tim okolnostima, on će o toj činjenici obavijestiti Komisiju.“

         Talijansko pravo

               9

               Iz članka 3. Zakonodavnog dekreta br. 502 o reformi u području zdravstva (decreto legislativo n. 502 Riordino della disciplina in materia sanitaria) od 30. prosinca 1992. (redovni dodatak GURI‑ju br. 305 od 30. prosinca 1992.), kako ga je protumačio Corte costituzionale (Ustavni sud), proizlazi da su zdravstvene ustanove javna gospodarska tijela koja „izvršavaju svoje zadaće uglavnom tehničke naravi u pravnom obliku javnih ustanova s poduzetničkom autonomijom, na temelju općih uputa sadržanih u regionalnim zdravstvenim programima i uputama za primjenu koje im dostavljaju Giunte regionali [(regionalna vijeća)]“.

               10

               U skladu s člankom 3. stavkom 1.a tog dekreta:
               „U svrhu ispunjenja njihovih institucionalnih ciljeva, lokalne zdravstvene jedinice osnovane su kao ustanove s pravnom osobnošću koja se temelji na javnom pravu i imaju poduzetničku autonomiju, čiju organizaciju i funkcioniranje uređuje atto aziendale [akt kojim se utvrđuju odgovornosti koje se odnose na upravljanje ustanovom, osobito u pogledu proračuna] na temelju privatnog prava, u skladu s načelima i kriterijima koji su predviđeni regionalnim odredbama. Atto aziendale utvrđuje operativne strukture koje imaju upravljačku i tehničko‑profesionalnu autonomiju i koje su dužne podnositi detaljne financijske izvještaje.“

               11

               Direktiva 92/50 prenesena je u talijanski pravni poredak Zakonodavnim dekretom br. 157 od 17. ožujka 1995. (redovni dodatak GURI‑ju br. 104 od 6. svibnja 1995.).

               12

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. tog dekreta:
               „Javnim naručiteljima smatraju se upravna tijela države, regije, autonomne pokrajine Trento i Bolzano, lokalna tijela javne vlasti, druga neprofitna javna tijela, javnopravna tijela bez obzira na njihov naziv.“

               13

               Članak 5. stavak 2. točka (h) navedenog dekreta predviđa da se taj dekret ne primjenjuje na „ugovore o javnim uslugama dodijeljene javnom tijelu koje je samo javni naručitelj u smislu članka 2., na temelju isključivog prava koje mu je povjereno na temelju zakonodavnih, regulatornih ili upravnih odredbi, pod uvjetom da su te mjere u skladu s Ugovorom“.

               14

               Direktiva 2004/18 prenesena je u talijanski pravni poredak Zakonodavnim dekretom br. 163/2006 od 12. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 100 od 2. svibnja 2006.) koji se odnosi na kodifikaciju pravila u području javne nabave.

               15

               Članak 19. stavak 2. tog dekreta određuje:
               „Ovaj se zakon ne primjenjuje na ugovore o javnim uslugama koje dodjeljuje javni naručitelj ili javno tijelo kao naručitelj drugom javnom naručitelju ili udruženju javnih naručitelja na osnovi isključivog prava koje im je povjereno na temelju objavljenih zakonodavnih, regulatornih i upravnih odredbi, pod uvjetom da su te odredbe u skladu s Ugovorom.“

               16

               Članak 34. stavak 1. navedenog dekreta utvrđuje subjekte ovlaštene za sudjelovanje u postupku dodjele ugovora o javnoj nabavi, a glasi kako slijedi:
               „U provedbi postupaka javne nabave mogu sudjelovati, ne dovodeći u pitanje izričito propisana ograničenja, sljedeći subjekti:

                        (a)

                        pojedinačni poduzetnici, uključujući obrtnike, trgovačka društva i zadruge;

                        (b)

                        konzorciji proizvodnih i radničkih zadruga [...] kao i konzorciji obrtničkih poduzeća [...];

                        (c)

                        stalni konzorciji, uključujući u obliku konzorcijskih društava u smislu članka 2615.b Građanskog zakonika, koji se sastoje od pojedinačnih poduzetnika, uključujući obrtnike, trgovačka društva, proizvodne i radničke zadruge, u skladu s odredbama članka 36.;

                        (d)

                        privremene skupine konkurenata, sastavljene od subjekata navedenih u točkama (a), (b) i (c) [...];

                        (e)

                        redovni konzorciji konkurenata navedeni u članku 2602. Građanskog zakonika, koji su sastavljeni od subjekata navedenih u točkama (a), (b) i (c) ovog stavka, uključujući u obliku društva u smislu članka 2615.b Građanskog zakonika [...];

                        ((e)a)

                        skupine poduzetnika koji su sklopili mrežni ugovor u smislu članka 3. stavka 4.b Dekret‑zakona br. 5 od 10. veljače 2009. [...];

                        (f)

                        subjekti koji su sklopili ugovor o Europskom gospodarskom interesnom udruženju (EGIU) u smislu Zakonodavnog dekreta br. 240 od 23. srpnja 1991. [...];

                        ((f)a)

                        gospodarski subjekti, u smislu članka 3. stavka 22., s poslovnim nastanom u drugim državama članicama, osnovani u skladu sa zakonodavstvom koje je na snazi u njihovim odnosnim državama.“

               17

               Točka (f)a unesena je u članak 34. stavak 1. Zakonodavnog dekreta br. 163/2006 donošenjem Zakonodavnog dekreta br. 152 od 11. rujna 2008. (redovni dodatak GURI‑ju br. 231 od 2. listopada 2008.) nakon postupka zbog povrede obveze koji je Komisija pokrenula protiv Talijanske Republike, u kojem se istaknulo da se direktivama u području javne nabave ne omogućuje ograničenje mogućnosti sudjelovanja u postupku javne nabave za određene kategorije gospodarskih subjekata.

               18

               Članci 86. do 88. Zakonodavnog dekreta br. 163/2006 predviđaju mehanizme provjere nepravilnosti ponude, na temelju kojih javni naručitelj može odlučiti o isključenju ponuditelja iz postupka dodjele predmetnog ugovora.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Obaviješću od 5. listopada 2005. Regione Lombardia (regija Lombardija) objavila je poziv na nadmetanje radi dodjele, na temelju kriterija ekonomski najpovoljnije ponude, trogodišnjeg ugovora za usluge obrade podataka u svrhu vanjskog vrednovanja kvalitete lijekova. Azienda, koja ima sjedište i obavlja svoje djelatnosti u regiji Toskani, sudjelovala je u tom pozivu na nadmetanje i bila uvrštena na prvo mjesto, uglavnom zbog cijene po kojoj je nudila svoje usluge a koja je bila 59% niža od ponude drugog najbolje rangiranog ponuditelja, društva Data Medical Service. Nakon provjere mogućih nepravilnosti te ponude ugovor je odlukom Regione Lombardia od 26. svibnja 2006. dodijeljen Aziendi.

               20

               Društvo Data Medical Service pobijalo je odluku o dodjeli ugovora pred Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Upravni sud regije Lombardije), tvrdeći da bi uspješni ponuditelj morao biti isključen zato što u skladu s primjenjivim propisom javna ustanova ne može sudjelovati u postupku javne nabave i zato što je u svakom slučaju njezina ekonomska ponuda bila neuobičajeno niska s obzirom na visinu predloženog popusta.

               21

               Presudom od 24. studenoga 2006. Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia prihvatio je prvi tužbeni razlog. Na temelju tumačenja članka 5. stavka 2. točke (h) Zakonodavnog dekreta br. 157/1995 u vezi s člancima 19. i 34. Zakonodavnog dekreta br. 163/2006, taj je sud smatrao da, iako se te dvije potonje odredbe nisu mogle primijeniti ratione temporis na predmetni slučaj, javnim ustanovama poput Aziende bilo je službeno zabranjeno sudjelovati u postupcima dodjele javnih ugovora te su tim ustanovama samo u određenim uvjetima mogli biti izravno dodijeljeni ugovori. Naime, Azienda kao javno tijelo osnovano isključivo radi upravljanja firentinskom javnom bolnicom ne može djelovati u uvjetima slobodnog tržišnog natjecanja s privatnim osobama.

               22

               Azienda je podnijela žalbu na tu presudu pred Consiglio di Stato (Državno vijeće), vrhovnim upravnim sudom u Italiji.

               23

               Taj je sud najprije napomenuo da, bez obzira na činjenicu da je predmetni ugovor u međuvremenu bio u cijelosti ispunjen, Azienda i dalje ima interes u tome da joj se prizna njezino pravo sudjelovanja u javnim nabavama.

               24

               Consiglio di Stato zatim napominje de se prvo pitanje koje se postavlja u ovom slučaju odnosi na točnu definiciju pojma „gospodarski subjekt“, u smislu prava Unije, i na mogućnost da se u nju uključi javna sveučilišna bolnička ustanova. Što se tiče naravi tih ustanova u okviru postupka „aziendalizzazione“, odnosno prelaska u poduzetnički model, Consiglio di Stato napominje da je postupak doveo do preobrazbe postojećih „lokalnih zdravstvenih jedinica“, koje su izvorno bile upravna tijela koja su djelovala na razini općine, u ustanove s pravnom osobnošću i poduzetničkom autonomijom, odnosno organizacijskom, financijskom, računovodstvenom i upravljačkom autonomijom, što je dovelo do činjenice da se u dijelu nacionalne pravne teorije i sudske prakse javne zdravstvene ustanove kvalificiraju kao „javna gospodarska tijela“. Međutim, javna narav tih ustanova nije upitna. One ne obavljaju svoju djelatnost prvenstveno s ciljem ostvarivanja dobiti i raspolažu upravnim ovlastima u užem smislu, osobito u području koje se odnosi na inspekcije i sankcije.

               25

               Consiglio di Stato sumnja da bi se, s obzirom na te okolnosti, uvijek moglo tvrditi, kao što to čini Tribunal Amministrativo Regionale per la Lombardia, da u talijanskom pravu postoji izričita zabrana takvim ustanovama da kao javna gospodarska tijela sudjeluju u postupku javne nabave kao „obični konkurenti“. U tom pogledu upućuje na sudsku praksu Suda, posebno na presude ARGE (C‑94/99, EU:C:2000:677), CoNISMa (C‑305/08, EU:C:2009:807) i Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr. (C‑159/11, EU:C:2012:817), iz kojih proizlazi da svaki subjekt koji smatra da može osigurati izvršenje ugovora o javnoj nabavi ima pravo sudjelovati u javnoj nabavi, bez obzira na svoj privatnopravni ili javnopravni status.

               26

               Tu sudsku praksu slijedi većina talijanskih sudova, koji su također naglašavali da se popis u članku 34. Zakonodavnog dekreta br. 163/2006 ne može smatrati taksativnim. Consiglio di Stato smatra da se ta sudska praksa Zajednice i nacionalna sudska praksa protive tome da se članak 5. stavak 2. točka (b) Zakonodavnog dekreta br. 157/1995 i članak 34. Zakonodavnog dekreta br. 163/2006 tumače na način da a priori isključuju bolničku ustanovu iz sudjelovanja u postupku javne nabave. Naime, takvo načelno ograničenje ne bi imalo smisla.

               27

               Međutim, to ne znači da se takvim ustanovama bezuvjetno odobrava da sudjeluju u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi. Prema mišljenju Consiglio di Stato, istom sudskom praksom u tom su pogledu utvrđena dva ograničenja, i to, prvo, prema kojem djelatnost na koju se odnosi predmetni postupak javne nabave treba služiti postizanju institucionalnih ciljeva dotičnog javnog tijela i, drugo, prema kojem ne postoji posebno nacionalno pravno pravilo kojim se zabranjuje ta djelatnost, osobito zbog toga što se njome može narušiti tržišno natjecanje.

               28

               Što se tiče prvog ograničenja, Consiglio di Stato smatra da javne bolničke ustanove, a fortiori ako su sveučilišne, provode također važne obrazovne i istraživačke aktivnosti, što su institucionalni ciljevi za koje se može tvrditi da odgovaraju usluzi na koju se odnosi postupak javne nabave iz predmeta o kojem odlučuje, odnosno obradi podataka. Što se tiče drugog ograničenja, Consiglio di Stato smatra da mogućnost tijela koje se financira iz javnih sredstava da nesmetano sudjeluje u postupku javne nabave predstavlja problem u pogledu jednakog postupanja između nejednakih konkurenata, s jedne strane, onih koji moraju djelovati na tržištu i, s druge strane, onih koji također mogu računati na financiranje iz javnih sredstava te stoga mogu predati ponude koje nijedna osoba privatnog prava nikad ne bi mogla predati. Prema tome, potrebno je utvrditi korektivne mehanizme kojima će se izjednačiti početni uvjeti između različitih gospodarskih subjekata, i to mehanizme koji bi trebali biti opsežniji od postupaka provjere postojanja mogućih nepravilnosti ponuda.

               29

               S obzirom na ta razmatranja, Consiglio di Stato odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protive li se članku 1. Direktive [92/50], u vezi s člankom 1. stavkom 8. naknadno donesene Direktive [2004/18], nacionalni propisi koji se tumače na način da isključuju mogućnost [Aziende], kao bolničke ustanove koja je po naravi javni gospodarski subjekt, da sudjeluje na javnim natječajima?

                        2.

                        Jesu li pravu Unije koje uređuje ugovore o javnoj nabavi – posebno općim načelima slobode tržišnog natjecanja, nediskriminacije, proporcionalnosti – protivni nacionalni propisi koji subjektu poput [Aziende], koja redovito koristi javna sredstva i kojoj je na izravan način povjereno pružanje javnih zdravstvenih usluga, omogućavaju da u tim okolnostima ima odlučujuću tržišnu prednost kada se natječe s drugim gospodarskim subjektima – kako to dokazuje visina ponuđenog popusta – a da istovremeno nisu predviđene korektivne mjere usmjerene na to da se izbjegne slično narušavanje tržišnog natjecanja?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               30

               Ovo se pitanje temelji na sumnjama koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev o tome može li se primjenjivi talijanski propis, koji se tumači na način da sadržava opću zabranu kojom se sve javne ustanove, uključujući, posljedično, javne sveučilišne bolničke ustanove poput Aziende, sprječava da sudjeluju u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi, smatrati sukladnim relevantnoj sudskoj praksi Suda u području javne nabave.

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 1. točka (c) Direktive 92/50 nacionalnom zakonodavstvu kojim se isključuje sudjelovanje javne bolničke ustanove, kao što je ustanova u glavnom postupku, iz postupaka dodjele ugovora o javnoj nabavi zbog njezina svojstva javnog gospodarskog tijela.

               32

               Najprije je potrebno napomenuti da, iako se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odnosi i na članak 1. točku (c) Direktive 92/50 i na članak 1. stavak 8. prvi podstavak Direktive 2004/18, ugovor iz glavnog postupka ipak se ratione temporis uređuje Direktivom 92/50. Naime, iz točke 19. ove presude proizlazi da je Regione Lombardia pokrenula postupak javne nabave iz glavnog predmeta obaviješću objavljenom 5. listopada 2005. Međutim, na temelju članaka 80. i 82. Direktive 2004/18, tom je direktivom Direktiva 92/50 stavljena izvan snage tek s učinkom od 31. siječnja 2006. Stoga se provedba postupka javne nabave iz glavnog postupka uređuje pravnim pravilima koja su bila na snazi na dan objave obavijesti o pozivu na nadmetanje.

               33

               Nadalje, potrebno je istaknuti da mogućnost sudjelovanja javnih tijela u javnoj nabavi, zajedno s privatnim gospodarskim subjektima, jasno proizlazi već iz teksta članka 1. točke (c) Direktive 92/50, prema kojem „pružatelj usluga“ znači svaka fizička ili pravna osoba, uključujući i javno tijelo, koje nudi usluge. Osim toga, Sud je priznao takvu mogućnost sudjelovanja u presudi Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, t. 51.) i ponovno u naknadnim presudama ARGE (EU:C:2000:677, t. 40.), CoNISMa (EU:C:2009:807, t. 38.) i Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr. (EU:C:2012:817, t. 26.).

               34

               Sud je također u tom pogledu napomenuo da je jedan od ciljeva pravila Unije u području javne nabave otvaranje tržišta što većem tržišnom natjecanju (vidjeti u tom smislu presudu Bayerischer Rundfunk i dr., C‑337/06, EU:C:2007:786, t. 39.), a to je otvaranje i u samom interesu dotičnog javnog naručitelja, koji će na taj način imati veći izbor u pogledu toga koja je ponuda najpovoljnija i najbolje prilagođena potrebama dotičnog javnog tijela. Restriktivno tumačenje pojma „gospodarskog subjekta“imalo bi za posljedicu da se ugovori sklopljeni između javnog naručitelja i tijela koja ne djeluju prvenstveno s ciljem ostvarivanja dobiti ne smatraju „ugovorima o javnoj nabavi“ i stoga bi se mogli dodjeljivati međusobnim dogovorom, zaobilazeći primjenu pravnih pravila Unije u području jednakog postupanja i transparentnosti, što bi bilo protivno svrsi tih pravila (vidjeti u tom smislu presudu CoNISMa, EU:C:2009:807, t. 37. i 43.).

               35

               Sud je stoga zaključio da iz pravila Unije kao i iz sudske prakse proizlazi da bilo koja osoba ili bilo koje tijelo koje, s obzirom na uvjete navedene u pozivu na nadmetanje, smatra da može osigurati izvršenje tog ugovora može predati ponudu ili kandidirati se, bez obzira na svoj privatnopravni ili javnopravni status i bez obzira na to je li sustavno aktivan na tržištu ili samo povremeno (vidjeti u tom smislu presudu CoNISMa, EU:C:2009:807, t. 42.).

               36

               Osim toga, kao što proizlazi iz teksta članka 26. stavka 2. Direktive 92/50, točno je da države članice mogu ovlastiti određene kategorije gospodarskih subjekata za pružanje određenih usluga. Države članice mogu uređivati djelatnosti tijela, poput sveučilišta i istraživačkih instituta, koja su neprofitna i čiji je cilj ponajprije obrazovanje i istraživanje. One mogu, među ostalim, odobriti ili ne dopustiti takvim tijelima da djeluju na tržištu, ovisno o činjenici je li predmetna djelatnost u skladu s njihovim institucionalnim i statutarnim ciljevima. Međutim, ako su, i u mjeri u kojoj su, tijela ovlaštena pružati određene usluge na tržištu uz naknadu, makar i povremeno, države članice ne mogu im zabraniti da sudjeluju u provedbi postupka javne nabave koji se odnose na pružanje istih usluga. Takvo ograničenje, naime, ne bi bilo u skladu s člankom 1. točkama (a) i (c) Direktive 92/50 (vidjeti u pogledu relevantnih odredbi Direktive 2004/18, presude CoNISMa, EU:C:2009:807, t. 47. do 49., i Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr., EU:C:2012:817, t. 27.).

               37

               Kao što je naveo predstavnik talijanske vlade na raspravi održanoj pred Sudom, javnim sveučilišnim bolničkim ustanovama, poput one u glavnom postupku, dopušteno je da djeluju na tržištu uz naknadu kao „javna gospodarska tijela“, u skladu s njihovom kvalifikacijom na nacionalnoj razini, u sektorima koji su u skladu s njihovom institucionalnom i statutarnom zadaćom. Čini se da u glavnom postupku, osim toga, usluge na koje se odnosi predmetni ugovor o javnoj nabavi nisu nespojive s institucionalnim i statutarnim ciljevima Aziende. U tim okolnostima, koje je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, Aziendu se, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 36. ove presude, ne može spriječiti da sudjeluje u toj javnoj nabavi.

               38

               Stoga je potrebno odgovoriti na prvo pitanje da je članku 1. točki (c) Direktive 92/50 protivno nacionalno zakonodavstvo koje isključuje sudjelovanje javne bolničke ustanove, poput one u glavnom postupku, u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi, zbog njezina svojstva javnog gospodarskog tijela, ako je i u mjeri u kojoj je ta ustanova ovlaštena djelovati na tržištu u skladu sa svojim institucionalnim i statutarnim ciljevima.

         Drugo pitanje

               39

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se odredbe Direktive 92/50, a osobito opća načela slobodnog tržišnog natjecanja, nediskriminacije i proporcionalnosti na kojima se temelji ta direktiva, tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo koje omogućuje javnoj bolničkoj ustanovi, poput one u glavnom postupku, da sudjeluje u postupku javne nabave i podnese ponudu kojoj zbog njezina financiranja iz javnih sredstava nijedan konkurent ne može parirati, bez predviđanja korektivnih mjera kako bi se spriječilo moguće narušavanje tržišnog natjecanja koje proizlazi iz toga.

               40

               U okviru razloga za to pitanje Consiglio di Stato izražava svoje sumnje o tome može li se postupak provjere neuobičajeno niskih ponuda, naveden u članku 37. Direktive 92/50, smatrati dovoljnim sredstvom za sprječavanje takvog narušavanja tržišnog natjecanja.

               41

               U tom pogledu, čak i ako sud koji je uputio zahtjev smatra poželjnim utvrditi korektivne mehanizme namijenjene izjednačavanju početnih uvjeta između nejednakih gospodarskih subjekata koji bi trebali biti opsežniji od postupaka provjere mogućih nepravilnosti ponuda, potrebno je utvrditi da zakonodavac Unije, iako je bio svjestan razlika između konkurentnih sudionika u javnoj nabavi, nije predvidio druge mehanizme osim provjere i mogućeg odbijanja neuobičajeno niskih ponuda.

               42

               Osim toga potrebno je podsjetiti da javni naručitelji moraju jednako postupati prema gospodarskim subjektima, na nediskriminirajući način, i moraju djelovati transparentno.

               43

               Međutim, odredbe Direktive 92/50 i sudska praksa Suda ne omogućuju isključenje ponuditelja, a priori i bez dodatnog ispitivanja, iz sudjelovanja u provedbi postupka javne nabave samo zato što je, zahvaljujući javnim subvencijama koje prima, u mogućnosti ponuditi osjetno niže cijene od cijena ponuditelja koji ne primaju subvencije (vidjeti u tom smislu presude ARGE, EU:C:2000:677, t. 25. do 27., i CoNISMa, EU:C:2009:807, t. 34. i 40.).

               44

               Međutim, u određenim posebnim okolnostima javni je naručitelj obvezan, ili barem može, uzeti u obzir postojanje subvencija, a osobito potpora koje nisu u skladu s Ugovorom, kako bi, ako je potrebno, isključio ponuditelja koji ih prima (vidjeti u tom smislu presude ARGE, EU:C:2000:677, t. 29. kao i CoNISMa, EU:C:2009:807, t. 33.).

               45

               U tom pogledu, kao što je navela Komisija na raspravi održanoj pred Sudom, činjenica da predmetna javna ustanova ima zasebne račune za svoje djelatnosti na tržištu i svoje druge djelatnosti može omogućiti da se provjeri je li ponuda neuobičajeno niska zbog državne potpore. Međutim, javni naručitelj ne smije zbog nepostojanja takvih odvojenih računa zaključiti da je takva ponuda bila moguća zbog primanja subvencije ili državne potpore koja nije u skladu s Ugovorom.

               46

               Također je potrebno napomenuti da iz teksta članka 37. stavaka 1. i 3. Direktive 92/50 proizlazi da se mogućnost odbijanja neuobičajeno niske ponude ne ograničuje samo na slučaj u kojem nisku cijenu ponuđenu u toj ponudi opravdava primanje državne potpore koja je nezakonita ili nespojiva s unutarnjim tržištem. Naime, ta je mogućnost više opće naravi.

               47

               S jedne strane, iz teksta te odredbe proizlazi da je javni naručitelj obvezan, tijekom ispitivanja neuobičajeno niske ponude, tražiti od kandidata da pruži opravdanja koja su potrebna kako bi se dokazalo da je njegova ponuda ozbiljna (vidjeti u tom smislu presudu SAG ELV Slovensko i dr., C‑599/10, EU:C:2012:191, t. 28.).

               48

               Prema tome, postojanje učinkovite kontradiktorne rasprave održane u odgovarajuće vrijeme tijekom postupka ispitivanja ponuda, između javnog naručitelja i kandidata, kako bi kandidat mogao dokazati da je njegova ponuda ozbiljna jest zahtjev iz Direktive 92/50, kojim se sprječava samovoljno ponašanje javnog naručitelja i jamči zdravo tržišno natjecanje između poduzetnika (vidjeti u tom smislu presudu SAG ELV Slovensko i dr., EU:C:2012:191, t. 29.).

               49

               S druge strane, potrebno je napomenuti da članak 37. Direktive 92/50 ne sadržava definiciju pojma „neuobičajeno niske ponude“. Stoga je na državama članicama, a osobito na javnim naručiteljima da utvrde način izračuna praga nepravilnosti koji znači „neuobičajeno nisku ponudu“ u smislu tog članka (vidjeti u tom smislu presudu Lombardini i Mantovani, C‑285/99 i C‑286/99, EU:C:2001:640, t. 67.).

               50

               Međutim, zakonodavac Unije u toj je odredbi pojasnio da se neuobičajeno niska ponuda mora ocijeniti „u odnosu na uslugu“. Stoga javni naručitelj može, u okviru ispitivanja neuobičajeno niske ponude, kako bi osigurao zdravo tržišno natjecanje uzeti u obzir, osim okolnosti navedenih u članku 37. stavku 2. Direktive 92/50, i sve elemente relevantne u pogledu predmetnog pružanja usluga (vidjeti u tom smislu presudu SAG ELV Slovensko i dr., EU:C:2012:191, t. 29. i 30.).

               51

               Sijedom navedenog, na drugo pitanje potrebno je odgovoriti da odredbe Direktive 92/50, a osobito opća načela slobodnog tržišnog natjecanja, nediskriminacije i proporcionalnosti na kojima se temelji ta direktiva, treba tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo koje omogućuje javnoj bolničkoj ustanovi, poput one u glavnom postupku, koja sudjeluje u postupku javne nabave, da podnese ponudu kojoj zbog njezina financiranja iz javnih sredstava nijedan konkurent ne može parirati. Međutim, prilikom ispitivanja neuobičajeno niske ponude na temelju članka 37. te direktive, javni naručitelj može uzeti u obzir postojanje financiranja iz javnih sredstava takve ustanove u okviru mogućnosti odbijanja te ponude.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članku 1. točki (c) Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka provedbe javne nabave usluga protivno je nacionalno zakonodavstvo koje isključuje sudjelovanje javne bolničke ustanove, poput one u glavnom postupku, u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi zbog njezina svojstva javnog gospodarskog tijela ako je, i u mjeri u kojoj je, ta ustanova ovlaštena djelovati na tržištu u skladu sa svojim institucionalnim i statutarnim ciljevima.

                           2.

                           Odredbe Direktive 92/50, a osobito opća načela slobodnog tržišnog natjecanja, nediskriminacije i proporcionalnosti na kojima se temelji ta direktiva treba tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo koje omogućuje javnoj bolničkoj ustanovi, poput one u glavnom postupku, koja sudjeluje u postupku javne nabave da podnese ponudu kojoj zbog njezina financiranja iz javnih sredstava nijedan konkurent ne može parirati. Međutim, prilikom ispitivanja neuobičajeno niske ponude na temelju članka 37. te direktive javni naručitelj može uzeti u obzir postojanje financiranja iz javnih sredstava takve ustanove u okviru mogućnosti odbijanja te ponude.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. travnja 2014.#Sintax Trading OÜ protiv Maksu- ja Tolliamet.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Riigikohus.#Prethodni postupak – Uredba (EZ) br. 1383/2003 – Mjere usmjerene na sprječavanje unosa na tržište krivotvorene i piratske robe – Članak 13. stavak 1. – Ovlast carinskih tijela da utvrđuju povredu prava intelektualnog vlasništva.#Predmet C‑583/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      9. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Uredba (EZ) br. 1383/2003 — Mjere usmjerene na sprječavanje unosa na tržište krivotvorene i piratske robe — Članak 13. stavak 1. — Ovlast carinskih tijela da utvrđuju povredu prava intelektualnog vlasništva“
      U predmetu C‑583/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Riigikohus (Estonija), odlukom od 5. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 12. prosinca 2012., u postupku

         Sintax Trading OÜ

      protiv

         Maksu- ja Tolliamet,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za estonsku vladu, N. Grünberg i M. Linntam, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i E. Randvere, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 1383/2003 od 22. srpnja 2003. o carinskom postupanju u vezi s robom za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava (SL L 196, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 4., str. 255.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Sintax Trading OÜ (u daljnjem tekstu: Sintax Trading) i Maksu‑ ja Tolliamet (carinska i porezna uprava, u daljnjem tekstu: carinska uprava), povodom odbijanja potonje da pusti robu zadržanu pod sumnjom da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva, iako nositelj tog prava nije pokrenuo postupak utvrđivanja povrede navedenog prava.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Sporazum o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva nalazi se u Prilogu 1 C Ugovoru o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i potvrđenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.–1994.) (SL L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum ADPIC).

               4

               U dijelu III. Sporazuma ADPIC nalazi se među ostalima i članak 41. stavci 1. do 4., koji određuje:
               „1.   Članice osiguravaju da provedba postupaka navedenih u ovom dijelu bude dostupna u njihovom zakonodavstvu kako bi se omogućile učinkovite mjere protiv bilo koje povrede prava intelektualnog vlasništva pokrivenog ovim Sporazumom, uključujući djelotvorna pravna sredstva za sprečavanje povreda i pravna sredstva dovoljno uvjerljiva za odvraćanje od budućih povreda. Ovi postupci se primjenjuju na način kojim se izbjegava stvaranje zapreka za zakonito trgovanje i pruža sigurnost od zloporabe.
               2.   Postupci u vezi s ostvarivanjem prava intelektualnog vlasništva su pošteni i nepristrani. Oni nisu bespotrebno složeni ili skupi, te ne zahtijevaju nerazumne vremenske rokove ili nepotrebna odugovlačenja.
               3.   Meritorne odluke u pravnim predmetima su po mogućnosti sačinjene u pisanom obliku i obrazložene. Moraju biti dostupne barem strankama u postupku bez nepotrebnog odugovlačenja. Odluke o meritumu spora temelje se samo na dokazima u vezi s kojima je strankama pružena mogućnost izjašnjavanja.
               4.   Stranke u postupku imaju mogućnost preispitivanja konačnih upravnih odluka od strane suda i, ovisno o odredbama o nadležnosti u pravnom poretku članice ovisno o važnosti predmeta, barem pravnih aspekata prvostupanjske sudske odluke o meritumu. [...]“

               5

               Članak 42. navedenog sporazuma određuje:
               „Članice omogućuju nositeljima prava [...] građanskopravni sudski postupak u vezi s ostvarivanjem svakog prava intelektualnog vlasništva koje je pokriveno ovim Sporazumom. [...]“

               6

               Članak 49. navedenog sporazuma naslovljen „Upravni postupci“ određuje:
               „Ako se meritorno odlučivalo o građanskopravnoj odgovornosti u upravnom postupku, takav postupak je sukladan načelima jednakim u suštini onima određenim u ovom odjeljku.“

               7

               Sukladno članku 51. navedenog sporazuma naslovljenom „Zaustavljanje od strane carinskih vlasti“:
               „U skladu s niže navedenim odredbama, članice usvajaju postupke [...] koji omogućuju nositelju prava, koji ima valjane razloge za sumnju da može doći do uvoza robe s krivotvorenim žigom ili neovlašteno umnoženih primjeraka djela zaštićenog autorskim pravom, [...] da podnese pisani zahtjev nadležnom tijelu, bilo upravnom ili sudskom, da carinsko tijelo zaustavi puštanje takve robe u slobodni opticaj. [...]“

               8

               Pod naslovom „Obavijest o zaustavljanju“, članak 54. Sporazuma ADPIC određuje:
               „Uvoznik i predlagatelj se obavješćuju, bez odlaganja, o zaustavljanju robe sukladno članku 51.“

               9

               Članak 55. navedenog sporazuma naslovljen „Trajanje zaustavljanja“ propisuje:
               „Ako se, u razdoblju ne dužem od deset radnih dana nakon što je podnositelju zahtjeva dostavljena obavijest o zaustavljanju, carinsko tijelo ne obavijeste da je postupak za odlučivanje o meritumu predmeta pokrenula stranka koja nije tuženik, ili da je nadležno tijelo donijelo privremene mjere kojima se produžuje zaustavljanje puštanja robe, roba se pušta pod pretpostavkom da su zadovoljeni svi ostali uvjeti za uvoz ili izvoz; u odgovarajućim slučajevima ovo se razdoblje može produljiti za daljnjih deset radnih dana. [...]“

         Pravo Unije

               10

               Uvodne izjave 2., 5., 8. i 10. Uredbe br. 1383/2003 glase:

                        „(2)

                        Oglašavanje krivotvorene ili piratske robe kao i općenito svake robe kojom se povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva, uzrokuje se značajna šteta proizvođačima i trgovcima koji se pridržavaju zakona i nositeljima prava, te dovodi u zabludu i u nekim slučajevima ugrožava zdravlje i sigurnost potrošača. Stoga je potrebno, koliko je to moguće, spriječiti unos takve robe na tržište, te primjenjivati mjere za učinkovitu borbu protiv ovakve nezakonite djelatnosti, a da se ne sprečava sloboda zakonite trgovine. [...]

                  [...]

                        (5)

                        U razdoblju u kojem je potrebno utvrditi je li sumnjiva roba doista krivotvorena roba, piratska roba ili roba kojom se povrjeđuju određena prava intelektualnog vlasništva, postupanje carinskih tijela treba uključivati suspenziju puštanja u slobodan promet, [...] ili zadržavanje te robe u slučaju stavljanja iste u suspenzivni postupak [...].

                  [...]

                        (8)

                        Postupci koji su pokrenuti s ciljem utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu vode se s upućivanjem na kriterije koji se upotrebljavaju kako bi se utvrdilo da li roba proizvedena u toj državi članici povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva. Ova Uredba ne utječe na odredbe država članica o nadležnosti sudova ili sudskih postupaka.

                  [...]

                        (10)

                        Potrebno je utvrditi mjere koje će se primjenjivati na robu za koju je utvrđeno da je krivotvorena, piratska ili da općenito povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva. [...]“

               11

               Članak 1. stavci 1. i 2. navedene uredbe određuju:
               „1.   Ova Uredba utvrđuje uvjete za postupanje carinskih tijela kada postoji sumnja da roba povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva u sljedećim situacijama:

                        a)

                        kada se prijavljuje radi puštanja u slobodan promet [...];

                        b)

                        kada je pronađena tijekom provjere robe koja ulazi u carinsko područje [Europske unije] [...].

                  2.   Ova Uredba također propisuje mjere koje poduzimaju nadležna tijela kada se utvrdi da roba iz stavka 1. povrjeđuje prava intelektualnog vlasništva.“

               12

               Članak 2. navedene uredbe propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Uredbe, ‘roba kojom se povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva’ znači:
               [...]

                        b)

                        ‘piratska roba’, to jest roba koja je izrađena, ili sadrži primjerke koji su izrađeni, bez odobrenja nositelja autorskog prava ili srodnih prava ili nositelja industrijskog dizajna, bez obzira je li navedeno pravo registrirano prema nacionalnom pravu [...];

                  [...]
               2.   Za potrebe ove Uredbe, ‘nositelj prava’ znači:

                        a)

                        nositelj žiga ili znaka, autorskog prava ili srodnih prava, industrijskog dizajna, patenta, svjedodžbe o dodatnoj zaštiti, biljne sorte, oznake izvornosti, oznake zemljopisnog podrijetla te općenito svih prava iz stavka 1.; ili

                        b)

                        bilo koja druga osoba ovlaštena za korištenje bilo kojeg od prava intelektualnog vlasništva navedenih u točki (a) ili njihovog predstavnika.“

               13

               U poglavlju II. navedene uredbe naslovljenom „Zahtjevi za postupanje carinskih tijela“ članak 4. stavak 1., koji se nalazi u odjeljku 1. posvećenom mjerama koje prethode podnošenju zahtjeva za postupanje carinskih tijela, određuje:
               „Ako carinska tijela tijekom postupanja u jednoj od situacija iz članka 1. stavka 1. i prije nego li je podnesen ili odobren zahtjev nositelja prava, imaju dovoljno razloga za osnovanu sumnju da roba povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva, moći će suspendirati puštanje robe ili je zadržati u razdoblju od tri radna dana od trenutka primitka obavijesti od strane nositelja prava i podnositelja zahtjeva ili posjednika robe, ako su isti poznati, kako bi omogućili nositelju prava da podnese zahtjev za postupanje sukladno članku 5.“

               14

               Sukladno članku 5. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 1383/2003, koji se nalazi u odjeljku 2. poglavlja II. naslovljenom „Podnošenje i obrada zahtjeva za postupanje carinskih tijela“:
               „1.   Nositelj prava može u pisanom obliku podnijeti zahtjev za postupanje carinskih tijela nadležnom carinskom odjelu u svakoj državi članici ako je riječ o robi koja se nalazi u jednoj od situacija iz članka 1. stavka 1. (zahtjev za postupanje).
               2.   Svaka država članica imenuje carinski odjel nadležan za zaprimanje i obradu zahtjeva za postupanje.“

               15

               Članak 8. stavak 2. podstavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Odluka kojom se nositelju prava odobrava zahtjev za postupanje, bez odgode se prosljeđuje onim carinarnicama jedne ili više država članica nadležnih za robu za koju je u zahtjevu navedeno da navodno povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva.“

               16

               Članak se 9. navedene uredbe nalazi u njezinom poglavlju III. naslovljenom „Uvjeti za postupanje carinskih tijela i tijela nadležnih za odlučivanje“. Isti glasi:
               „1.   Ako carinarnica kojoj je u skladu s člankom 8. proslijeđena odluka, kojom se odobrava zahtjev nositelja prava, a nakon savjetovanja s podnositeljem zahtjeva po potrebi, utvrdi postojanje sumnje da se robom iz jedne od situacija iz članka 1. stavka 1. povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva, ona će suspendirati puštanje robe ili će je zadržati.
               [...]
               2.   Nadležni carinski odjel ili carinarnica iz stavka 1. obavješćuje o poduzetim mjerama nositelja prava kao i deklaranta ili posjednika robe [...] te ih je ovlaštena obavijestiti o stvarnoj ili procijenjenoj količini i stvarnoj ili pretpostavljenoj prirodi robe čije je puštanje suspendirano ili zadržano, a da je pritom ne obvezuje na priopćavanje te informacije kako bi se obavijestilo tijelo nadležno za donošenje temeljne odluke.
               3.   Radi utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu, [...]carinarnica ili odjel koji je postupao po zahtjevu obavješćuje nositelja prava, na njegov zahtjev i ako su podaci poznati, o imenima i adresama primatelja, pošiljatelja, deklaranta ili posjednika robe, o podrijetlu i izvoru robe za koju se sumnja da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva
               [...]“

               17

               Članak 10. navedene uredbe određuje:
               „Važeći pravni propisi u državi članici na čijem je državnom području roba stavljena u jednu od situacija iz članka 1. stavka 1. primjenjuju se prilikom odlučivanja o tome je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu.
               Navedeni se pravni propisi također primjenjuju i na neodgodivo obavješćivanje carinskog odjela ili carinarnice iz članka 9. stavka 1. o tome da je pokrenut postupak predviđen člankom 13. osim ako taj odjel ili carinarnica nisu provele postupak.“

               18

               Sukladno članku 13. stavku 1. Uredbe br. 1383/2003:
               „Ako u roku od 10 radnih dana od zaprimanja obavijesti o suspendiranju puštanja ili o zadržavanju, carinarnica iz članka 9. stavka 1. ne bude obaviještena o tome da su pokrenuti postupci za utvrđivanje je li pravo intelektualnog vlasništva povrijeđeno u nacionalnom pravu sukladno članku 10. ili ne zaprimi suglasnost nositelja prava predviđenu u članku 11. stavku 1., odobrava se puštanje robe ili se, ako je primjereno, okončava njeno zadržavanje pridržavajući se ispunjenja svih carinskih formalnosti.
               Ovaj se rok u pojedinim slučajevima može produljiti za najviše 10 radnih dana.“

               19

               Člankom 14. stavkom 1. navedene uredbe predviđena je, uz određeno osiguranje, mogućnost puštanja robe za koju se sumnja da povrjeđuje pravo industrijskog dizajna, patenta, svjedodžbu o dodatnoj zaštiti ili biljnu sortu. Stavak 2. tog članka određuje
               „Osiguranje iz stavka 1. mora biti dovoljno visoko kako bi se zaštitili interesi nositelja prava.
               [...]
               Ako je postupak kojim se treba utvrditi je li povrijeđeno neko pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu pokrenut drugačije, a ne na inicijativu nositelja prava na industrijski dizajn, patent, svjedodžbu o dodatnoj zaštiti ili biljnu sortu, osiguranje se vraća ako osoba koja je pokrenula navedeni postupak u roku od 20 radnih dana od datuma primitka obavijesti o suspenziji puštanja ili zadržavanju robe ne izvrši svoje pravo pokretanja sudskog postupka.
               [...]“

               20

               Sukladno članku 17. stavku 1. točki (a) navedene uredbe, koji se nalazi u njezinom poglavlju IV. naslovljenom „Odredbe o robi za koju je utvrđeno da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva“:
               „Ne dovodeći u pitanje ostale pravne lijekove koji stoje na raspolaganju nositelju prava, države članice usvajaju potrebne mjere kako bi omogućile nadležnim tijelima:

                        a)

                        da, u skladu s odgovarajućim odredbama nacionalnog prava, provedu uništenje robe za koju je utvrđeno da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva ili je povuku iz trgovinskog prometa na takav način koji onemogućuje nastanak štete za nositelja prava, bez bilo koje vrste obeštećenja i, ako nije drugačije određeno u nacionalnom zakonodavstvu, bez troškova za državnu riznicu“.

         Estonsko pravo

               21

               Sukladno članku 39. stavcima 4. i 6. Carinskog zakona (tolliseadus):
               „(4)   U pogledu postupanja carinskih tijela s robom za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva kao i u pogledu mjera koje treba poduzeti oko robe koja povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva u smislu [Uredbe br. 1383/2003], nositelj prava može na temelju analize uzoraka podnijeti pisanu obavijest u roku od deset radnih dana od trenutka kada je obaviješten o zadržavanju robe. Za podnošenje te obavijesti ne isplaćuje mu se nikakva naknada.
               [...]
               (6)   Carinska tijela će bez odgode dostaviti primjerak obavijesti nositelja prava zainteresiranoj osobi, koja može u roku od deset dana od primitka obavijesti podnijeti pisane primjedbe na mišljenje zajedno sa svim korisnim dokazima.“

               22

               Članak 45. stavak 1. tog zakona naslovljen „Roba koja se konfiscira“ glasi:
               „Carinska će tijela konfiscirati robu navedenu u člancima 53., 57. i 75. [Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 1.)], kako bi je prodala, uništila pod nadzorom carine ili besplatno podijelila prema postupku pobliže određenom u člancima 97. i 98.“

               23

               Sukladno članku 6. Zakona o upravnom postupku (haldusmenetluse seadus):
               „Svako je upravno tijelo obvezno utvrditi okolnosti koje su od presudne važnosti u predmetu o kojem se vodi postupak, kao i po službenoj dužnosti prikupiti ‐ kada je to nužno ‐ sve za to potrebne dokaze.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               24

               Sintax Trading je u Estoniju uvezao proizvode za ispiranje usta u bočicama koje je poslalo jedno ukrajinsko društvo. U trenutku njihovog uvoza Acerra OÜ (u daljnjem tekstu: Acerra) obavijestila je carinsku upravu da navedene bočice povrjeđuju industrijski dizajn koji je registriran na njezino ime.

               25

               Carinska je uprava zatim suspendirala puštanje navedene robe kako bi obavila dodatni pregled, kojim je utvrdila veliku sličnost između oblika uvezenih bočicca i dizajna koji je vlasništvo Acerre. U skladu s time, sumnjajući na postojanje povrede prava intelektualnog vlasništva, zaplijenila je robu i zatražila mišljenje Acerre. Potonja je potvrdila njezine sumnje.

               26

               Na temelju navedenoga carinska je uprava utvrdila da ta roba u smislu Uredbe br. 1383/2003 povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva pa je stoga 11. veljače 2011. odbila zahtjev Syntax Tradinga za puštanje robe.

               27

               Protiv odluke carinske uprave, koja je potvrđena i odlukom od 17. veljače 2011., Sintax Trading je podnio tužbu Tallinna Halduskohus (upravnom sudu u Tallinnu). Navedeni je sud, utvrdivši postojanje povreda postupka, naložio puštanje robe. Tu je presudu u žalbenom postupku, iako uz drugo obrazloženje, potvrdio i Tallinna Ringkonnakohus (prizivni sud u Tallinnu), koji je utvrdio da članak 10. Uredbe br. 1383/2003 ne omogućava carinskim tijelima da samostalno odlučuju o postojanju povrede prava intelektualnog vlasništva. Prema mišljenju tog suda, carinska tijela nisu smjela, bez prethodno pokrenutog postupka za utvrđenje povrede Acerrinog prava intelektualnog vlasništva, zadržati robu nakon isteka roka previđenog člankom 13. stavkom 1. Uredbe br. 1383/2003 u tu svrhu.

               28

               Rješavajući o reviziji koju je podnijela carinska uprava, Riigikohus (vrhovni sud) izražava sumnju u pogledu utemeljenosti navedenog tumačenja, s obzirom na to da estonsko pravo omogućuje carinskim tijelima da samostalno i po službenoj dužnosti provode kontradiktorni postupak kako bi mogla donijeti meritornu odluku o postojanju povrede prava intelektualnog vlasništva. Sud koji je uputio zahtjev stoga dvoji o sukladnosti nacionalnog prava s Uredbom br. 1383/2003.

               29

               U tim je okolnostima Riigikohus odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li carinarnica pokrenuti „postupak s ciljem utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva“ u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe br. 1383/2003 ili „tijelo nadležno za odlučivanje“, o kojem govori poglavlje III. te uredbe, mora biti različito od carinskih tijela?

                        2.

                        Uvodnom izjavom 2. Uredbe br. 1383/2003 zaštita potrošača označena je kao cilj te uredbe, a sukladno uvodnoj izjavi 3. potrebno je uvesti postupak koji bi omogućio carinskim tijelima što učinkovitije provođenje zabrane unošenja u carinsko područje Zajednice robe kojom se povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva, a da se time ne sprečava sloboda zakonite trgovine iz uvodne izjave 2. te uredbe kao i uvodne izjave 1. [Uredbe Komisije (EZ) br. 1891/2004 od 21. listopada 2004. kojom se utvrđuju odredbe za provedbu Uredbe br. 1383/2003 (SL L 328, str. 16.)].
                        Je li s ovim ciljevima spojivo da se mjere predviđene u članku 17. Uredbe br. 1383/2003 mogu primijeniti isključivo kada nositelj prava pokrene postupak koji je predviđen člankom 13. stavkom 1. navedene uredbe, s ciljem utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva, ili i carinsko tijelo mora imati mogućnost pokrenuti taj postupak kako bi se omogućilo da se gore navedeni ciljevi ostvare na najbolji mogući način?“

         O prethodnim pitanjima

               30

               Svojim pitanjima, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1383/2003 tumačiti na način da se ne protivi tome da carinska tijela samostalno, bez inicijative nositelja prava intelektualnog vlasništva, pokreću i provode postupak iz te odredbe.

               31

               Kako proizlazi iz odredaba njezinog članka 1. stavaka 1. i 2., Uredba br. 1383/2003 ne samo da utvrđuje uvjete za postupanje carinskih tijela kada postoji sumnja da je riječ o robi kojom se povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva, već također propisuje i mjere koje moraju poduzeti nadležna tijela kad se utvrdi da je tome tako.

               32

               Glede uvjeta za postupanje carinskih tijela u situaciji kad postoji sumnja da je riječ o robi kojom se povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva, Uredba br. 1383/2003 u svojim člancima 5. do 7. predviđa da se to postupanje poduzima na temelju zahtjeva zainteresiranog nositelja prava intelektualnog vlasništva ili po službenoj dužnosti ‐ kako proizlazi iz članka 4. navedene uredbe ‐ ali u tom slučaju pod uvjetom da se nositelju prava omogući da podnese zahtjev za postupanje sukladno članku 5. uredbe

               33

               Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 25. svojeg mišljenja, mjere suspendiranja puštanja ili mjere zadržavanja robe za koju se sumnja da povrjeđuje prava intelektualnog vlasništva, koje mogu donijeti carinska tijela, samo su privremene naravi.

               34

               Kada se određuju po službenoj dužnosti, takve mjere imaju za svrhu samo omogućiti nositelju prava podnošenje zahtjeva za postupanje carinskih tijela na način i pod uvjetima utvrđenima u članku 5. i povezanim člancima Uredbe br. 1383/2003. Kada se pak određuju na temelju zahtjeva, svrha im je jedino omogućiti podnositelju zahtjeva opravdavanje pokretanja postupka radi utvrđivanja povrede prava intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu.

               35

               U tom smislu treba podsjetiti da se sukladno članku 10. Uredbe br. 1383/2003 ‐ prilikom odlučivanja o tome je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu ‐ primjenjuju važeći pravni propisi u državi članici na čijem je državnom području roba stavljena u jednu od situacija iz članka 1. stavka 1. uredbe.

               36

               Također treba podsjetiti da iz članka 13. stavka 1. navedene uredbe proizlazi da se, ako u roku od 10 radnih dana od zaprimanja obavijesti o suspendiranju puštanja ili o zadržavanju robe carinarnica ne bude obaviještena o tome da su pokrenuti postupci u skladu s člankom 10. radi utvrđivanja je li pravo intelektualnog vlasništva povrijeđeno prema nacionalnom pravu ili ako ne zaprimi suglasnost nositelja prava predviđenu u članku 11. stavku 1., puštanje robe odobrava ili se, ako je primjereno, njeno zadržavanje okončava uz ispunjenje svih carinskih formalnosti.

               37

               Svrha je ovih odredaba da carinska tijela mogu izvući pouke iz nedostatka aktivnosti nositelja prava intelektualnog vlasništva koji ima interese glede robe kojom se povrjeđuje takvo pravo. S druge strane, one same po sebi ne isključuju mogućnost da se postupak za utvrđivanje je li pravo intelektualnog vlasništva povrijeđeno prema nacionalnom pravu – u nedostatku inicijative nositelja predmetnog prava ‐ pokrene na inicijativu carinskih tijela.

               38

               Uostalom i različite odredbe Uredbe br. 1383/2003 potvrđuju takvo tumačenje.

               39

               To vrijedi i za članak 10. podstavak 2. navedene uredbe, koji se, utvrđujući uvjete za obavještavanje o pokretanju postupka predviđenog člankom 13. stavkom 1., odnosi na slučaj kada je taj postupak pokrenuo carinski odjel ili carinarnica.

               40

               Također, članak 14. stavak 2. Uredbe br. 1383/2003 izričito se odnosi na slučaj kada predmetni postupak nije pokrenut na inicijativu nositelja predmetnog prava, već na drugi način.

               41

               Povrh toga, iako jest točno da nositelj prava intelektualnog vlasništva ima ključnu ulogu prilikom poduzimanja, i to u svojem interesu, mjera nužnih za sprečavanje stavljanja na tržište krivotvorene i piratske robe (u tom smislu vidjeti presudu Adidas, C‑223/98, EU:C:1999:500, t. 26.), ta konstatacija ne može onemogućiti carinska tijela da djeluju i bez inicijative nositelja prava u smislu Uredbe br. 1383/2003.

               42

               Osim toga, imajući u vidu ciljeve te uredbe koji – kako proizlazi iz njezine druge uvodne izjave – smjeraju na sprečavanje unosa na tržište robe koja, osim što povrjeđuje prava intelektualnog vlasništva, dovodi u zabludu i u nekim slučajevima ugrožava zdravlje i sigurnost potrošača, i druge se osobe mogu u svrhu uklanjanja tih rizika pozivati na postojanje interesa da se utvrdi povreda navedenih prava.

               43

               Shodno navedenome, Uredba br. 1383/2003 nije usmjerena samo na zaštitu privatnih prava i interesa, već i na zaštitu javnog interesa.

               44

               U tim se okolnostima članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1383/2003 ne protivi tome da države članice predvide mogućnost da carinska tijela mogu samostalno pokrenuti postupak radi utvrđivanja postojanja povrede prava intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu.

               45

               U pogledu pitanja mogu li carinska tijela voditi predmetni postupak i donijeti meritornu odluku o utvrđenju postoji li povreda prava intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu, treba podsjetiti da se ta činjenica, sukladno članku 10. Uredbe br. 1383/2003, utvrđuje na temelju važećih pravnih propisa u državi članici na čijem se državnom području roba nalazi.

               46

               U tom smislu, ni iz članka 13. stavka 1. ni iz bilo koje druge odredbe Uredbe br. 1383/2003, ne proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao obvezati države da navedenu ovlast odlučivanja o meritumu pridrže točno određenim tijelima.

               47

               Ograničavajući se na taj način na upućivanje ‐ u svrhu utvrđivanja povrede prava intelektualnog vlasništva ‐ na primjenu važećih pravnih propisa u predmetnoj državi članici, zakonodavac Unije nije načelno isključio mogućnost da se i tijelo koje nije sud može odrediti tijelom nadležnim za odlučivanje o meritumu. Uostalom, Sud je već ustvrdio da se takva ovlast može dodijeliti tijelu koje nije sud (u tom smislu vidjeti presudu Philips, C‑446/09 i C‑495/09, EU:C:2011:796, t. 69.).

               48

               U tom pogledu treba istaknuti da iz odredaba Sporazuma ADPIC, koje sukladno ustaljenoj sudskoj praksi čine sastavni dio pravnog poretka Unije (vidjeti u tom smislu presudu Bericap, C‑180/11, EU:C:2012:717, t. 67.), a osobito iz odredaba njegovog članka 49., proizlazi da se zaštita prava intelektualnog vlasništva može osigurati u okviru upravnih postupaka o meritumu, pod uvjetom da su isti sukladni jamstvima zahtijevanima prvenstveno člankom 41. navedenog sporazuma.

               49

               U tim se uvjetima Uredbu br. 1383/2003 ne može tumačiti kao da se načelno protivi nacionalnoj odredbi koja upravnom tijelu povjerava dužnost utvrđivanja povrede prava intelektualnog vlasništva. Isto tako, ni iz jedne od odredaba navedene uredbe ne proizlazi da su države spriječene u tu svrhu odrediti i sâma carinska tijela.

               50

               Iako je stoga, u svjetlu načela procesne autonomije, na internom pravnom poretku svake države članice da utvrdi pravila o izvršavanju takve ovlasti, on je ipak ograničen time da ta pravila ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije koje su podvrgnute internom pravu, kao i da u praksi ne čine nemogućim ili pretjerano teškim izvršavanje navedenih prava koja za nositelje prava intelektualnog vlasništva, podnositelje zahtjeva, posjednike ili vlasnike robe proizlaze iz pravnog poretka Unije, a osobito iz Uredbe br. 1383/2003 (u tom smislu vidjeti presudu Pohl, C‑429/12, EU:C:2014:12, t. 23. i tamo navedenu sudsku praksu).

               51

               Osobito je dužnost internog pravnog poretka svake države članice – sukladno odredbama članka 41. stavka 4. Sporazuma ADPIC –omogućiti strankama postupka da traže sudsku reviziju konačnih upravnih odluka.

               52

               Ako, kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, nacionalno pravo iz glavnog postupka povjerava carinskom tijelu dužnost da utvrdi povredu prava intelektualnog vlasništva, tad je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li protiv odluka koje donese navedeno tijelo moguće izjaviti pravno sredstvo kojim se osigurava zaštita pravâ koja pojedincima pripadaju na temelju prava Unije, a osobito na temelju Uredbe br. 1383/2003.

               53

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na upućena pitanja treba odgovoriti da članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1383/2003 treba tumačiti na način da se ne protivi tome da carinska tijela samostalno, bez inicijative nositelja prava intelektualnog vlasništva, pokreću i provode postupak iz te odredbe, pod uvjetom da se protiv odluka koje su donijela navedena tijela može izjaviti pravno sredstvo kojim se osigurava zaštita pravâ koja pojedincima pripadaju na temelju prava Unije, a osobito na temelju navedene Uredbe.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1383/2003 od 22. srpnja 2003. o carinskom postupanju u vezi s robom za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava treba tumačiti na način da se ne protivi tome da carinska tijela samostalno, bez inicijative nositelja prava intelektualnog vlasništva, pokreću i provode postupak iz te odredbe, pod uvjetom da se protiv odluka koje su donijela navedena tijela može izjaviti pravno sredstvo kojim se osigurava zaštita pravâ koja pojedincima pripadaju na temelju prava Unije, a osobito na temelju navedene Uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: estonski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 28. veljače 2008.#Carboni e derivati Srl protiv Ministero dell’Economia e delle Finanze i Riunione Adriatica di Sicurtà SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija.#Predmet C-263/06.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. srpnja 2013.#Europska komisija protiv Nizozemske Kraljevine.#Povreda obveze države članice – Direktiva 2004/18/EZ – Područje primjene ratione temporis – Koncesija za javne radove – Prodaja zemljišta od strane javnog tijela – Projekt izgradnje nekretnina radi preuređenja javnih površina koji je utvrdilo to tijelo.#Predmet C-576/10.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Direktiva 2004/18/EZ — Područje primjene ratione temporis — Koncesija za javne radove — Prodaja zemljišta od strane javnog tijela — Projekt izgradnje nekretnina radi preuređenja javnih površina koji je utvrdilo to tijelo“
      U predmetu C‑576/10,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a podnesene 9. prosinca 2010.,

         Europska komisija, koju zastupaju M. van Beek, A. Tokár i C. Zadra u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Nizozemske, koju zastupaju C. Wissels i M. J. Langer, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      kojeg podupire

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i J. Möller, kao i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 31. siječnja 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. travnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom traži od Suda da utvrdi da, povrijedivši pravo Unije u području javne nabave i osobito Direktivu Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), u okviru dodjele koncesije za javne radove koju je provela općina Eindhoven, Kraljevina Nizozemska nije poštovala obveze koje ima na temelju članka 2. i Glave III. te direktive.

         Pravni okvir

               2

               Člankom 1. stavcima 2. i 3. Direktive 2004/18 predviđa se:

                        (a)

                        ‚Ugovori o javnoj nabavi’ su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.

                        (b)

                        ‚Ugovori o javnim radovima’ su ugovori o javnoj nabavi čiji je predmet izvođenje, ili oboje, i dizajn i izvođenje radova vezanih uz jednu od djelatnosti u smislu Priloga I. ili posao ili realizacija, bilo kojim sredstvima, posla koji odgovara zahtjevima koje je naveo javni naručitelj. ‚Posao’ je rezultat gradnje ili građevinskih radova uzetih u cjelini koji je sam po sebi dovoljan da ispuni gospodarsku ili tehničku funkciju.

                  [...]
               3.   ‚Koncesija za javne radove’ je ugovor istoga tipa kao i ugovor o javnim radovima, a razlikuje se samo u činjenici da se naknada na radove koji će se izvesti sastoji ili samo od prava na iskorištavanje radova, ili od tog prava zajedno s plaćanjem.”

               3

               U skladu s člankom 2. te direktive javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.

               4

               Glavom III. Direktive 2004/18 propisuju se pravila o koncesijama za javne radove.

               5

               Člankom 80. stavkom 1. Direktive 2004/18, koji se nalazi u Glavi V. te direktive, određuje se:
               „Države članice će donijeti zakone, propise i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 31. siječnja 2006. One o tome odmah obavješćuju Komisiju. [...]”

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               6

               Činjenice iz kojih proizlazi ovaj spor odnose se na izvođenje projekta izgradnje nekretnina u općini Eindhoven (u daljnjem tekstu: općina) na području između postojeće četvrti Doornakkers i nove stambene četvrti Tongelresche Akkers koja je u vlasništvu navedene općine (u daljnjem tekstu: centar Doornakkers).

               7

               Dana 7. kolovoza 2001., vijeće gradonačelnika i vijećnika općine (u daljnjem tekstu: Općinsko vijeće) odobrilo je mišljenje koje se odnosi na centar Doornakkers. U tom su dokumentu opisani planovi za gradnju centra u društvene svrhe (koji se sastoji od medicinskog centra i centra za igru, integraciju i učenje, u daljnjem tekstu: SPILcentrum) i trgovačkog centra koji sadrži i stanove. Dana 12. rujna 2001. Općinsko vijeće odobrilo je urbanistički plan uređenja koji se odnosi na projekt povezan s centrom Doornakkers. Taj je plan sadržavao smjernice za uređenje četvrti te se njime predviđala infrastruktura i oprema u pogledu spajanja postojeće četvrti Doornakkers s četvrti Tongelresche Akkers.

               8

               Dana 23. travnja 2002. Općinsko vijeće odobrilo je mišljenje naslovljeno „Odabir nositelja projekta za centar u četvrti Doornakkers” (u daljnjem tekstu: mišljenje od 23. travnja 2002.) koje su 11. travnja 2002. sastavile unutarnje službe općine. U tom su se mišljenju navodili kriteriji koje treba primijeniti kako bi se odabrao kupac zemljišta na kojima bi se trebao izvoditi projekt povezan s centrom Doornakkers. U njemu se pojasnilo da se ugovorom o prodaji trebaju poštovati „okvirni uvjeti i smjernice koje je utvrdila općina, odnosno tehničke specifikacije” te da ugovor treba „biti u skladu sa […] željama krajnjih kupaca/korisnika ”. Također je navedeno da „činjenica da se općina odlučila za uvjetnu prodaju podrazumijeva da se neće provoditi postupak javne nabave i da se ne primjenjuju pravila o ugovorima o javnoj nabavi ”.

               9

               U tim se okvirnim uvjetima i smjernicama, koji su navedeni u prethodnoj točki, pojašnjuju, među ostalim, namjena i visina zgrada u skladu s urbanističkim planom uređenja. Njima se predviđa izgradnja stanova i stambenih objekata, proširenje postojećeg medicinskog centra, prostor kojim se povezuju dvije glavne lokacije, dobar pristup, podzemno parkiralište u skladu s općinskim propisima u području parkiranja, očuvanje dragocjenih zelenih površina kao i izgradnja novog trga i parka u četvrti.

               10

               U skladu s mišljenjem od 23. travnja 2002., društva Hurks Bouw en Vastgoed BV (u daljnjem tekstu: društvo Hurks) i Haagdijk BV pozvana su da dostave planove.

               11

               Odlukom od 15. srpnja 2003. općina je odabrala društvo Hurks kao nositelja projekta za centar Doornakkers i budućeg suugovaratelja.

               12

               Od srpnja 2003. do listopada 2005. društvo Hurks pojasnilo je svoje građevinske nacrte u glavnom planu koji je 14. veljače 2006. odobrila općina. U svrhu provedbe tog plana, općina i društvo Hurks sklopili su ugovor o suradnji, koji je društvo Hurks potpisalo 12. lipnja 2007., a općina 16. srpnja 2007. (u daljnjem tekstu: ugovor o suradnji).

               13

               Iz uvodne izjave F tog ugovora proizlazi da su općina i društvo Hurks postigli dogovor o uređenju i izgradnji SPILcentruma. Strane tog sporazuma složile su se da će SPILcentrum sadržavati stanove, proširenje sadašnjeg medicinskog centra i podzemnog parkirališta, trgovački centar koji će sadržavati i stambene objekte, drugo podzemno parkiralište, kao i stanove. Predvidjelo se da će društvo Hurks izvoditi te radove na vlastiti rizik i za vlastiti račun. U svrhu uspješnog izvođenja tih projekata, općina i društvo Hurks postigli su dogovor i o zemljištima koje općina prodaje društvu Hurks.

               14

               Usporedo s tim pregovorima, općina je 13. veljače 2007. kao vlasnika SPILcentruma odabrala zakladu Woonbedrijf. U tu su svrhu općina i zaklada Woonbedrijf 15. travnja 2008. potpisale ugovor o suradnji.

         Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               15

               Nakon pritužbe koja se odnosila na uvjete dodjele projekta povezanog s centrom Doornakkers, Komisija je dopisom od 2. srpnja 2008. zatražila od Kraljevine Nizozemske da joj dostavi informacije o tom projektu. Ta država članica odgovorila je dopisom od 19. prosinca 2008.

               16

               Komisija joj je 24. veljače 2009. uputila pismo opomene temeljeno na povredi prava Unije u području javne nabave i osobito Direktive 2004/18. Kraljevina Nizozemska odgovorila je dopisom od 30. lipnja 2009. u kojem je, među ostalim, tvrdila da se Direktiva 2004/18 ne može primijeniti ratione temporis.

               17

               Komisija je 9. listopada 2009. izdala obrazloženo mišljenje u kojem je u biti potvrdila stajalište izneseno u pismu opomene te je navela argumente u svrhu dokazivanja da se Direktiva 2004/18 može primijeniti u ovom slučaju. Komisija je također pozvala Kraljevinu Nizozemsku da poduzme potrebne mjere u roku od dva mjeseca.

               18

               Dopisom od 8. prosinca 2009. ta je država članica odgovorila na obrazloženo mišljenje. U svojem je odgovoru osporavala stajalište Komisije koje se odnosi na povredu Direktive 2004/18 te je ponovno navela da se na temelju presude od 5. listopada 2000., Komisija/Francuska (C‑337/98, Zb., str. I‑8377., t. 36. i 37.) na predmetne činjenice ne primjenjuje Direktiva 2004/18, nego Direktiva Vijeća 93/37/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka dodjele ugovora o javnim radovima (SL L 199, str. 54.)

               19

               U tim okolnostima Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu.

               20

               Rješenjem predsjednika Suda od 17. svibnja 2011. Saveznoj Republici Njemačkoj odobrena je intervencija u potporu zahtjeva Kraljevine Nizozemske.

         O tužbi

         Dopuštenost

      Argumentacija stranaka

               21

               Kraljevina Nizozemska ističe dva prigovora nedopuštenosti.

               22

               Kao prvo, ističe da je tužba Komisije nedopuštena jer je Komisija iskoristila dokumente na koje Kraljevina Nizozemska nije mogla reagirati tijekom predsudske faze te je time povrijedila njezina prava obrane.

               23

               Naime, nakon odgovora Kraljevine Nizozemske na obrazloženo mišljenje, Komisija je dopisom od 12. svibnja 2010. pozvala tu državu članicu da podnese određen broj dokumenata, među ostalima, Memorandum o razumijevanju od 15. siječnja 2010. u pogledu SPILcentruma i ugovor o suradnji sklopljen između općine i zaklade Woonbedrijf. Ta je država Komisiji dostavila dopis ministra vanjskih poslova od 11. lipnja 2010. u kojem je navedeno da Komisija ne može upotrijebiti te podatke u okviru ovog postupka.

               24

               Osim toga, Kraljevina Nizozemska prigovara Komisiji da je u postupku podnijela tri dokumenta koji nisu bili priloženi dopisu od 11. lipnja 2010. i o kojima se nije ni raspravljalo tijekom predsudskog postupka. Radilo se o obavijesti Općinskog vijeća općine Eindhoven od 18. ožujka 2008. koja se odnosila na izgradnju stambenih objekata koju je započela općina za razdoblje 2005. – 2010., administrativnoj uredbi od 6. listopada 2009. naslovljenoj „Privremeni program poticaja za projekte izgradnje stambenih objekata u 2009.” i priopćenju s internetske stranice Ministarstva za stambena pitanja, prostorno uređenje i okoliš.

               25

               Kao drugo, prema mišljenju Kraljevine Nizozemske, Komisija je proširila predmet spora u odnosu na predsudsku fazu.

               26

               Naime, kako bi dokazala da se radilo o naplatnom ugovoru, Komisija je tek prvi put u svojoj tužbi tvrdila da je općina primila „uslugu”. Tijekom predsudske faze Komisija je isključivo isticala postojanje „naknade” koju je općina dala društvu Hurks kako bi dokazala da se radilo o takvom ugovoru. Komisija je stoga u tužbi sastavila novi prigovor temeljen na povredi sudske prakse Suda (presuda od 18. studenoga 2010., Komisija/Portugal, C‑458/08, Zb., str. I‑11599., t. 43.).

               27

               Komisija zahtijeva da se odbiju sve te tvrdnje.

         Ocjena Suda

               28

               Što se tiče prvog prigovora nedopuštenosti, važno je podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pismo opomene koje Komisija upućuje državi članici, a zatim i obrazloženo mišljenje koje izdaje, određuju predmet spora koji se, prema tome, više ne može proširivati. Naime, mogućnost dotične države članice da podnese svoja očitovanja, čak i ako odluči to ne napraviti, predstavlja temeljno jamstvo koje se nastoji ostvariti Ugovorom i njegovo je poštovanje bitan preduvjet pravilnosti postupka kojim se nastoji utvrditi povreda obveze države članice. Posljedično, obrazloženo mišljenje i tužba Komisije trebaju se temeljiti na istim prigovorima koji su navedeni u pismu opomene na temelju kojeg je pokrenut predsudski postupak (vidjeti presude od 18. prosinca 2007., Komisija/Španjolska, C‑186/06, Zb., str. I‑12093., t. 15. i od 14. listopada 2010., Komisija/Austrija, C‑535/07, Zb., str. I‑9483., t. 41.).

               29

               Nadalje, Sud je presudio i da činjenica da je Komisija podnijela dodatne elemente u fazi postupka pred Sudom koji se odnose na utvrđivanje općenitosti i dosljednosti navodne povrede obveze u načelu ne treba isključiti (presude od 26. travnja 2005., Komisija/Irska, C‑494/01, Zb., str. I‑3331., t. 37. i od 22. prosinca 2008., Komisija/Španjolska, C‑189/07, t. 29.).

               30

               Prema mišljenju Kraljevine Nizozemske, četiri dokumenta koji su prvi put podneseni u tužbi Komisija je upotrijebila kako bi utvrdila izravan gospodarski interes općine u izvođenju projekta povezanog s centrom Doornakkers i, stoga, naplatnu prirodu ugovora sklopljenog između općine i društva Hurks.

               31

               Međutim, i kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 31. svojeg mišljenja, dokumenti koje je podnijela Komisija i čiju upotrebu osporava nizozemska vlada odnose se isključivo na činjenično stanje koje je bilo predmet predsudskog postupka te se njima samo objašnjava prigovor istaknut u okviru tog postupka.

               32

               U tim okolnostima, Komisija je mogla upotrijebiti te dokumente u potporu prigovora sastavljenog nakon pisma opomene koji se odnosi na postojanje ugovora o koncesiji za javne radove čija je naplatna priroda jedan od uvjeta koncesije (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Komisija/Irska, t. 36.).

               33

               Slijedom toga, prvi prigovor nedopuštenosti treba odbiti.

               34

               Što se tiče drugog prigovora nedopuštenosti, valja istaknuti da, iako je točno da je predmet tužbe koja je podnesena na temelju članka 258. UFEU‑a utvrđen predsudskim postupkom predviđenim u toj odredbi te se, slijedom toga, obrazloženo mišljenje Komisije i tužba trebaju temeljiti na istim prigovorima, tim se zahtjevom ipak ne može u svakom slučaju propisati da se njihovi tekstovi moraju savršeno podudarati dok god predmet spora nije proširen ili izmijenjen (presude od 12. lipnja 2003., Komisija/Finska, C‑229/00, Zb., str. I‑5727., t. 44. i 46.; od 14. srpnja 2005., Komisija/Njemačka, C‑433/03, Zb., str. I‑6985., t. 28., kao i od 26. travnja 2007., Komisija/Finska, C‑195/04, Zb., str. I‑3351., t. 18.).

               35

               Stoga Komisija može pojasniti svoje izvorne prigovore u tužbi, pod uvjetom da ipak ne mijenja predmet spora (gore navedene presude Komisija/Irska, t. 38. i od 26. travnja 2007., Komisija/Finska, t. 18.).

               36

               U ovom slučaju, na temelju samog teksta pisma opomene, obrazloženog mišljenja, kao i tužbe koju je Komisija podnijela Sudu, može se zaključiti da Komisija nije izmijenila predmet spora tijekom ovog postupka radi utvrđivanja povrede obveze.

               37

               Naime, iz svih tih dokumenata izričito proizlazi da je Komisija htjela utvrditi da „Kraljevina Nizozemska nije poštovala obveze koje ima na temelju članka 2. i Glave III. Direktive 2004/18”.

               38

               Konkretnije, Komisija u svojem obrazloženom mišljenju prigovara općini da s društvom Hurks nije sklopila ugovor o suradnji, nego ugovor o koncesiji za javne radove, čije je postojanje osobito ovisilo o naplatnoj prirodi tog ugovora.

               39

               Komisija je u svojoj tužbi zadržala isti pristup te je uputila na presudu od 25. ožujka 2010., Helmut Müller (C‑451/08, Zb., str. I‑2673.), u kojoj je Sud pojasnio pojam naplatnog ugovora. Ta pojašnjenja, koja su postala dio sudske prakse u pogledu tog pojma, odnose se na uslugu koju prima javni naručitelj na temelju javne nabave u zamjenu za naknadu.

               40

               Na taj je način Komisija samo detaljno opisala argumente koji podupiru njezin zaključak u pogledu naplatne prirode ugovora koji su sklopili općina i društvo Hurks, koje je već općenito istaknula u pismu opomene i obrazloženom mišljenju te stoga nije izmijenila predmet spora (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Komisija/Njemačka, t. 29. i Komisija/Portugal, t. 47.).

               41

               Budući da drugi prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Kraljevina Nizozemska također treba odbiti, tužbu Komisije valja proglasiti dopuštenom.

         Meritum

      Argumentacija stranaka

               42

               Komisija je u svojoj tužbi najprije analizirala pitanje područja primjene ratione temporis Direktive 2004/18 koje je u predsudskoj fazi postavila Kraljevina Nizozemska.

               43

               Komisija podsjeća da su države članice trebale prenijeti Direktivu 2004/18 najkasnije do 31. siječnja 2006. te ističe da su dvije strane potpisale ugovor o suradnji tek 16. srpnja 2007., odnosno otprilike 18 mjeseci nakon isteka određenog roka za navedenu direktivu.

               44

               Prema mišljenju Komisije, iako je točno da je općina donijela određene odluke prije tog datuma, uključujući odabir društva Hurks kao nositelja projekta i suugovaratelja, ipak je činjenica da su tek nakon 14. veljače 2006., odnosno datuma na koji je općina donijela glavni plan koji je podnijelo društvo Hurks, započeli pregovori koji su se odnosili na bitne elemente ugovora o suradnji.

               45

               Naime, iz jednog dopisa općine od 22. svibnja 2007. proizlazi da su općina i društvo Hurks pregovarali tijekom više od jedne godine o sadržaju ugovora o suradnji. Pregovori su se, s jedne strane, odnosili na pitanje treba li općina kupiti od društva Hurks jedan dio izvršenih radova, osobito SPILcentrum, kako bi se izbjeglo da društvo Hurks samo preuzme financijske rizike cijelog projekta i, s druge strane, na pitanje podjele financijskog tereta u pogledu izgradnje javnih površina kao što su šetalište i park.

               46

               U tom pogledu, prema mišljenju Komisije, sudska praksa Suda, prema kojoj se postupak javne nabave treba ponovno provesti ako je izmijenjen jedan od bitnih uvjeta ugovora čime se dovodi do sklapanja novog ugovora (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Komisija/Francuska, t. 44.) primjenjuje se a fortiori u situaciji kao što je situacija u ovom slučaju.

               47

               Komisija dodaje da, kad je općina 23. travnja 2002. odlučila pozvati dva gospodarska subjekta da utvrde svoje planove, ona uopće nije odredila bitne značajke ugovora koji treba sklopiti i nije utvrdila ni radi li se o javnoj nabavi ili koncesiji.

               48

               Prema mišljenju Komisije, pregovori između općine i društva Hurks koji su se odnosili na sve ili barem na bitne uvjete ugovora o suradnji stoga su stvarno započeli tek nakon datuma na koji je Direktiva 2004/18 trebala biti prenesena. Stoga, i s obzirom na sudsku praksu Suda donesenu u gore navedenoj presudi Komisija/Francuska, Komisija smatra da se ta direktiva može primijeniti u ovom slučaju.

               49

               Kraljevina Nizozemska u biti tvrdi da odluka o odobrenju mišljenja od 23. travnja 2002., kojom je Općinsko vijeće predvidjelo samo prodaju zemljišta i prepustilo uređenje nositelju projekta, čini odlučujući element kako bi se provjerilo može li se Direktiva 2004/18 primijeniti ratione temporis.

               50

               Kraljevina Nizozemska iz toga zaključuje da je temelj spora nastao prije datuma isteka roka za prijenos Direktive 2004/18. Stoga, iz sudske prakse Suda proizlazi da datum dodjele ugovora o javnoj nabavi nije odlučujući, nego je odlučujući datum odluke kojom je navodno povrijeđeno pravo Unije.

               51

               Teza koju zagovara Komisija, prema kojoj je odlučujući trenutak onaj „u kojem su svi ili barem bitni uvjeti ugovora [o suradnji]” stvarno postojali, proizlazi iz pogrešnog tumačenja gore navedene presude Komisija/Francuska.

         Ocjena Suda

               52

               Kao što podsjeća nezavisni odvjetnik u točki 56. svojeg mišljenja, u načelu je primjenjiva direktiva ona koja je na snazi u trenutku kada javni naručitelj odabere vrstu postupka koji će se provoditi i konačno razriješi pitanje je li potrebno prethodno nadmetanje za sklapanje ugovora o javnoj nabavi (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Komisija/Francuska, t. 36. i 37.).

               53

               Naime, bilo bi protivno načelu pravne sigurnosti utvrditi mjerodavno pravo upućivanjem na datum dodjele ugovora, s obzirom na to da taj datum označava kraj postupka, dok se odluka javnog naručitelja o postupku prethodnog nadmetanja obično donosi u početnoj fazi tog postupka (gore navedena presuda Komisija/Francuska, t. 40.).

               54

               Međutim, Sud je u toj istoj presudi pojasnio da, ako pregovori započeti nakon te odluke imaju bitno različite značajke u odnosu na one koji su već u tijeku, te se, stoga, njima može dokazati želja stranaka za ponovnim pregovaranjem o bitnim uvjetima ugovora, primjena odredbi direktive čiji je rok za prenošenje istekao nakon datuma navedene odluke može biti opravdana (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Komisija/Francuska, t. 44.).

               55

               U ovom slučaju, s jedne strane, valja utvrditi da je odluka o izvođenju projekta izgradnje nekretnina povezanih s centrom Doornakkers bez provođenja postupka prethodnog nadmetanja donesena u trenutku u kojem je Općinsko vijeće odobrilo mišljenje od 23. travnja 2002.

               56

               Naime, iz teksta same točke 2.5. tog mišljenja proizlazi da činjenica da se općina odlučila za uvjetnu prodaju „podrazumijeva da se neće provoditi postupak javne nabave i da se ne primjenjuju pravila o ugovorima o javnoj nabavi”.

               57

               U tim okolnostima, valja odbiti argument Komisije prema kojem, kad je općina odlučila, u skladu s mišljenjem od 23. travnja 2002, pozvati dva gospodarska subjekta da utvrde planove, ona još nije odredila hoće li se raditi o javnoj nabavi ili koncesiji.

               58

               Odluka o odobrenju mišljenja od 23. travnja 2002. stoga u načelu čini odluku protiv koje se može isticati povreda prava Unije i čiji datum utvrđuje pravo koje se primjenjuje na takvu tvrdnju (vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 2009. Hochtief i Linde‑Kca‑Dresden, C‑138/08, Zb., str. I‑9889., t. 29.).

               59

               S druge strane, što se tiče argumenta Komisije koji se temelji na tome da općina nije na početku „postupka” na ograničavajući način utvrdila uvjete i bitne značajke koncesije, nego je odlučila da sadržaj ugovora i njegovi bitni uvjeti ovise o tijeku pregovora s društvom Hurks, važno je napomenuti, kao prvo, da je sama Komisija u točki 76. svoje tužbe potvrdila da iz obavijesti koju je općina u lipnju 2002. dostavila kandidatima za nositelja projekta proizlazi da je općina „već imala dovoljno jasnu ideju o očekivanom rezultatu”. Prema mišljenju Komisije, taj dokument sadrži „pojašnjenja koja se odnose na broj zemljišta, najveću visinu zgrada, općeniti položaj trgovačkog zemljišta, mjesto ulaza u medicinski centar ili pak ponovno uvođenje određenih namjenskih objekata u park u četvrti”.

               60

               Kao drugo, u točki 77. tužbe Komisija je priznala da usporedba članka 1.1. ugovora o suradnji i navedene obavijesti „pokazuje da je namjenu zgrada koje se trebaju izgraditi uglavnom odredila [općina] već 2002.”.

               61

               Kao treće, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 70. i 71. svojeg mišljenja, činjenica da je o podjeli financijskog rizika za određene dijelove projekta koji se odnose na SPILcentrum i preuzimanju troškova za uređenje javnih površina konačno odlučeno nakon odluke od 23. travnja 2002., nije odlučujuća. Naime, s obzirom na sudsku praksu Suda, niti za jedan od ta dva zasebna aspekta projekta povezanog s centrom Doornakkers ne može se smatrati da predstavlja bitno različite značajke od onih koje su izvorno predviđene (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Komisija/Francuska, t. 44. i od 19. lipnja 2008., pressetext Nachrichtenagentur, C‑454/06, Zb., str. I‑4401., t. 34. do 37.).

               62

               Stoga, premise na kojima se temelji sudska praksa Suda koju navodi Komisija u točki 46. ove presude, odnosno izmjena jednog od bitnih uvjeta ugovora i, slijedom toga, potreba da se sklopi novi ugovor, ne mogu se potvrditi u ovom slučaju.

               63

               S obzirom na to da odluka općine da ne provede postupak prethodnog nadmetanja za projekt povezan s centrom Doornakkers kao i odabir bitnih značajki tog projekta jasno proizlaze iz mišljenja od 23. travnja 2002., odnosno iz razdoblja u kojem Direktiva 2004/18 još nije bila donesena, valja utvrditi da se ta direktiva ne može primijeniti ratione temporis.

               64

               S obzirom na to da se tužba Komisije vrlo konkretno odnosi na utvrđivanje povrede obveza Kraljevine Nizozemske koje ona ima na temelju članka 2. i Glave III. Direktive 2004/18, valja zaključiti da tužbu treba odbiti.

         Troškovi

               65

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Kraljevina Nizozemska postavila zahtjev da Komisija snosi troškove i da ona nije uspjela u svom tužbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

               66

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Savezna Republika Njemačka snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Tužba se odbija.

                        2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                        3.

                           Savezna Republika Njemačka snosi svoje troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. prosinca 2010.#The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs protiv Weald Leasing Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-103/09.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 5. srpnja 2017.#Gamet S.A. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje kvaku za vrata – Raniji dizajn – Razlog ništavosti – Nedostatak individualnog karaktera – Stupanj slobode dizajnera – Nedostatak drugačijeg ukupnog dojma – Članak 6. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Dokazi izneseni u prilog prigovoru koji su podneseni nakon isteka za to predviđenog roka – Podnošenje dokaza prvi put pred žalbenim vijećem – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Članak 63. Uredbe br. 6/2002.#Predmet T-306/16.