title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. rujna 2015.#Philips Lighting Poland S.A. i Philips Lighting BV protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Damping – Uredba (EZ) br. 384/96 – Članak 4. stavak 1., članak 5. stavak 4. i članak 9. stavak 1. – Uredba (EZ) br. 1205/2007 – Uvoz integriranih elektroničkih kompaktnih fluorescentnih rasvjetnih tijela (CFL) podrijetlom iz Kine, Vijetnama, Pakistana i s Filipina – Šteta nanesena proizvodnji Zajednice – Većinski dio ukupne proizvodnje Zajednice istovjetnih proizvoda.#Predmet C-511/13 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑511/13 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 23. rujna 2013.,
            Philips Lighting Poland S. A., sa sjedištem u Piłi (Poljska),
            Philips Lighting BV, sa sjedištem u Eindhovenu (Nizozemska),
            koje zastupa L. Catrain González, abogada  i E. Wright, barrister ,
            žalitelji,
            druge stranke u postupku su:
            Vijeće Europske unije , koje zastupa S. Boelaert, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Gubela, odvjetnika i B. O’Connora, solicitor ,
            tuženik u prvom stupnju,
            Hangzhou Duralamp Electronics Co. Ltd , sa sjedištem u Hangzhouu (Kina),
            GE Hungary Ipari és Kereskedelmi Zrt. (GE Hungary Zrt.) , sa sjedištem u Budimpešti (Mađarska),
            Osram GmbH , sa sjedištem u Münchenu (Njemačka), koji zastupaju R. Bierwagen i C. Hipp, Rechtsanwälte ,
            Europska komisija , koju zastupaju L. Armati i J.‑F. Brakeland, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            intervenijenti u prvom stupnju,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz i K. Jürimäe, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj), C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: L. Hewlett, glavni administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. veljače 2015.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom žalbom Philips Lighting Poland S. A. (u daljnjem tekstu: Philips Poland) i Philips Lighting BV (u daljnjem tekstu: Philips Pays‑Bas) zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda od 11. srpnja 2013., Philips Lighting Poland i Philips Lighting/Vijeće (T‑469/07, EU:T:2013:370, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je odbio njihovu tužbu za poništenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 1205/2007 od 15. listopada 2007. koja uvodi antidampinšku pristojbu na uvoz integriranih elektroničkih kompaktnih fluorescentnih rasvjetnih tijela (CFL‑i) podrijetlom iz Narodne Republike Kine, nakon revizije zbog isteka mjera, izvršene sukladno članku 11. stavku 2. Uredbe (EZ) br. 384/96 te kojom se proširuje primjena mjera na uvoz istog proizvoda poslanog iz Socijalističke Republike Vijetnama, Islamske Republike Pakistana i Republike Filipina (SL L 272, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna uredba).
            Pravni okvir
            Antidampinški sporazum iz 1994.
            2. Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) (SL L 336, str. 1.) Vijeće Europske unije odobrilo je Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisan u Marrakešu 15. travnja 1994. te sporazume iz Priloga 1., 2. i 3. tom sporazumu, među kojima i Opći sporazum o carinama i trgovini 1994. (SL L 336, str. 11., u daljnjem tekstu: GATT iz 1994.) te Sporazum o primjeni članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini 1994. (SL L 336, str. 103., u daljnjem tekstu: Antidampinški sporazum iz 1994.).
            3. Članak 1. potonjeg sporazuma određuje:
             „Antidampinška mjera može se primijeniti samo pod uvjetima predviđenima člankom VI. GATT‑a 1994. [...] i vođenima u skladu s odredbama ovog Sporazuma. Sljedeće odredbe uređuju primjenu članka VI. GATT‑a 1994., ako su radnje poduzete u skladu s antidampinškim zakonodavstvom ili propisima.“[neslužbeni prijevod]
            4. Članak 4.1. navedenog sporazuma predviđa:
            „Za potrebe ovog Sporazuma izraz ,domaća proizvodnja' odnosi se na cjelinu domaćih proizvođača sličnih proizvoda ili na one proizvođače čija proizvodnja određenog proizvoda čini pretežan dio ukupne domaće proizvodnje tih proizvoda; [...]“ [neslužbeni prijevod]
            5. Članak 5. istog sporazuma propisuje:
            „5.1. Osim odredbi stavka 6., ispitni postupak s ciljem utvrđivanja postojanja, stupnja i učinka bilo kojeg navodnog dampinga pokreće se na temelju pisanog zahtjeva od strane ili u ime određene domaće proizvodnje.
            [...]
            5.4. Ispitni postupak prema stavku 1. neće biti pokrenut ako nadležna tijela ne utvrde, na temelju ispitivanja izraženog stupnja podrške ili protivljenja zahtjevu [...] domaćih proizvođača sličnog proizvoda, da je zahtjev podnesen od strane ili u ime domaće proizvodnje [...]. Smatrat će se da je zahtjev podnesen ,od strane ili u ime domaće proizvodnje' ako ga podupiru oni domaći proizvođači čija zajednička proizvodnja čini više od 50 % ukupne proizvodnje sličnog proizvoda koji proizvodi onaj dio domaće proizvodnje koji ili podržava ili se suprotstavlja zahtjevu. Međutim, neće biti pokrenut nikakav postupak ako je postotak domaćih proizvođača koji izričito podržavaju zahtjev manji od 25 % ukupne domaće proizvodnje sličnog proizvoda.[neslužbeni prijevod]
            [...]“
            Uredba (EZ) br. 384/96
            6. Osnovni antidampinški propisi primjenjivi na predmetne činjenice doneseni su Uredbom Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996., L 56, str. 1.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2117/2005 od 21. prosinca 2005. (SL L 340, str. 17.) (u daljnjem tekstu: Osnovna uredba). Osnovna uredba stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.). Potonja uredba se u ovom slučaju ne primjenjuje ratione temporis .
            7. Uvodne izjave 1. do 3. i uvodna izjava 5. Osnovne uredbe propisuju:
             „ (1)	budući da je Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2423/88 [od 11. srpnja 1988. o zaštiti od dampinškog uvoza i subvencija iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 209, str. 1.)] Vijeće uvelo zajednička pravila o zaštiti od dampinškog uvoza i subvencija iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice;
            (2) budući da su ta zajednička pravila uvedena u skladu s postojećim međunarodnim obvezama, osobito onima koje proizlaze iz članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini [od 30. listopada 1947.] (u daljnjem tekstu: Opći sporazum), Sporazuma o primjeni članka VI. Općeg sporazuma [o carinama i trgovini, koji je u ime Komisije odobren Odlukom Vijeća 80/271/EEZ od 10. prosinca 1979. o sklapanju multilateralnih sporazuma slijedom trgovinskih pregovora od 1973. do 1979. (SL 1980., L 71, str. 1.)] (Antidampinški sporazum iz 1979.) i Sporazuma o tumačenju i primjeni članaka VI., XVI. i XXIII. Općeg sporazuma [o carinama i trgovini, koji je u ime Zajednice odobren istom odlukom] (Pravila za kompenzacijske pristojbe);
            (3) budući da su multilateralni trgovački pregovori zaključeni 1994. završili s novim sporazumima o primjeni članka VI. Općeg sporazuma i da, stoga, treba izmijeniti pravila Zajednice s obzirom na te nove sporazume; [...]
            [...]
            (5) budući da novi sporazum o dampingu, odnosno [Antidampinški sporazum iz 1994.] sadrži nova i detaljna pravila, posebno u odnosu na izračunavanje dampinga, postupke za pokretanje i vođenje ispitnog postupka, uključujući utvrđivanje i postupanje s činjenicama, uvođenje privremenih mjera, uvođenje i naplatu antidampinških pristojbi, trajanje i reviziju antidampinških mjera i javnu objavu podataka u vezi s antidampinškim ispitnim postupcima; da bi zbog opsega promjena i s ciljem osiguranja ispravne i transparentne primjene pravila jezik novih sporazuma trebalo uvesti u zakonodavstvo Zajednice u što je moguće većoj mjeri“. [neslužbeni prijevod]
            8. Članak 3. Osnovne uredbe, naslovljen „Utvrđivanje štete“, u stavku 1. određuje da „sukladno [toj] Uredbi, izraz ,šteta', ako nije drukčije navedeno, znači materijalna šteta proizvođačima Zajednice, prijetnja materijalne štete proizvođačima Zajednice ili materijalno zaostajanje u razvoju proizvodnje te se tumači sukladno odredbama [tog] članka“. [neslužbeni prijevod]
            9. Članak 4. navedene uredbe, naslovljen „Definicija proizvodnje Zajednice“, u članku 1. predviđa da se „za potrebe [te] Uredbe pojam ,proizvodnja Zajednice' tumači tako da se odnosi na proizvođače istovjetnih proizvoda Zajednice u cjelini ili na one od njih čija ukupna proizvodnja proizvoda predstavlja većinski dio ukupne proizvodnje tih proizvoda Zajednice, a kako je definirano člankom 5. stavkom 4.“. [neslužbeni prijevod]
            10. Članak 5. Osnovne uredbe, naslovljen „Pokretanje postupka“, određuje:
            „1. Osim kako je navedeno u stavku 6., ispitni postupak radi utvrđivanja postojanja, stupnja i učinka bilo koje navodne subvencije pokreće se na temelju pisanog zahtjeva fizičke ili pravne osobe, ili udruženja koje nema pravnu osobnost, a koje djeluje u ime industrije Zajednice.
            [...]
            2. Zahtjev iz stavka 1. sadrži dostatne dokaze o postojanju dampinga, šteti i uzročno‑posljedičnoj vezi između navodnog dampinškog uvoza i navodne štete. [...]
            3. Komisija ispituje, u mjeri u kojoj je moguće, točnost i primjerenost dokaza podnesenih u zahtjevu, a kako bi utvrdila da postoje dostatni dokazi koji opravdavaju pokretanje ispitnog postupka.
            4. Ispitni postupak prema stavku 1. pokreće se samo ako se utvrdi, na temelju ispitivanja stupnja potpore ili protivljenja zahtjevu proizvođača istovjetnog proizvoda Zajednice, da su zahtjev podnijeli proizvođači Zajednice, odnosno da je on podnesen u njihovo ime. Smatra se da je zahtjev podnijela proizvodnja Zajednice ili da je podnesen u njezino ime ako ga podupiru oni proizvođači Zajednice čija ukupna proizvodnja čini više od 50 % ukupne proizvodnje istovjetnog proizvoda koji proizvodi taj dio proizvodnje Zajednice koji bilo podupire ili se protivi zahtjevu. Međutim, ispitni postupak ne pokreće se ako na proizvođače Zajednice koji podržavaju zahtjev otpada manje od 25 % ukupne proizvodnje istovjetnog proizvoda Zajednice.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            11. Članak 9. navedene uredbe određuje uvjete pod kojima se ispitni postupak prekida, sa ili bez uvođenja antidampinških mjera. On propisuje:
            „1. Ako se zahtjev povuče, postupak se može prekinuti, osim ako je prekid protivan interesu Zajednice.
            2. Ako su zaštitne mjere nepotrebne nakon provedenih savjetovanja i ako nije podnesen prigovor u okviru Savjetodavnog odbora, ispitni postupak ili postupak se prekida. U svim drugim slučajevima Komisija odmah podnosi izvješće Vijeću o rezultatima provedenih savjetovanja zajedno s prijedlogom za prekid postupka. Smatra se da je postupak prekinut ako, u roku od jednog mjeseca, Vijeće nije kvalificiranom većinom donijelo drukčiju odluku.
            [...]
            4. Ako činjenice, kako su konačno utvrđene, dokazuju postojanje dampinga i dampingom nanesene štete i ako je potrebno djelovati kako bi se zaštitili interesi Zajednice u skladu s člankom 21., Vijeće, postupajući na temelju prijedloga Komisije, a nakon savjetovanja sa Savjetodavnim odborom, uvodi konačnu antidampinšku pristojbu. Vijeće donosi prijedlog, osim ako odluči, običnom većinom, odbiti prijedlog, u roku od mjesec dana od podnošenja prijedloga Komisije. [...]
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            12. U smislu članka 11. stavaka 2. i 5. Osnovne uredbe:
            „2. Konačna antidampinška mjera istječe pet godina od uvođenja ili pet godina od datuma zadnje revizije mjere koja pokriva damping i štetu, osim ako je revizijom utvrđeno da bi istek mjere vjerojatno doveo do nastavka ili ponavljanja dampinga i štete. Revizija se pokreće na inicijativu Komisije, na zahtjev proizvođača Zajednice ili u njihovo ime, a ostaje na snazi do završetka revizije.
            [...]
            5. Odgovarajuće odredbe ove Uredbe u vezi s postupcima i vođenjem ispitnog postupka, osim odredbi koje se odnose na rokove, primjenjuju se na sve postupke revizije koji se provode prema stavcima 2., 3. i 4. [...]
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            Uredbe (EZ) br. 1470/2001 i (EZ) br. 866/2005
            13. Nakon ispitnog postupka koji je nakon podnošenja zahtjeva, 4. travnja 2000. pokrenuo European Lighting Companies Federation, Vijeće je donijelo Uredbu (EZ) br. 1470/2001 od 16. srpnja 2001. kojom se uvodi konačna antidampinška pristojba i konačno ubire privremena pristojba koja je uvedena na uvoz integriranih elektroničkih kompaktnih fluorescentnih rasvjetnih tijela (CFL‑i) podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 195, str. 8.).
            14. Nakon pokretanja ispitnog postupka o mogućem izbjegavanju tih pristojbi, Vijeće je nadalje donijelo Uredbu (EZ) br. 866/2005 od 6. lipnja 2005. o proširenju konačnih protudampinških pristojbi uvedenih na temelju Uredbe (EZ) br. 1470/2011 o uvozu istog proizvoda poslanog iz Socijalističke Republike Vijetnama, Islamske Republike Pakistana i Republike Filipina (SL L 145, str. 1.).
            15. Uredba br. 1470/2001 izmijenjena je Uredbom Vijeća (EZ) br. 1322/2006 od 1. rujna 2006. (SL L 244, str. 1.).
            Okolnosti spora i pobijana presuda
            16. Nakon objave mišljenja o isteku mjera donesenih Uredbom br. 1470/2001 (SL 2005., C 254, str. 2.), Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated, koji je djelovao u ime Osrama GmbH (u daljnjem tekstu: Osram), podnio je Komisiji zahtjev za reviziju spomenutih mjera.
            17. Dana 12. lipnja 2006. Komisija je uputila upitnik četvorici proizvođača integriranih elektroničkih kompaktnih fluorescentnih rasvjetnih tijela (u daljnjem tekstu: CFL‑i), odnosno GE Hungaryju Ipari és Kereskedelmi Zrt. (GE Hungary Zrt) (u daljnjem tekstu: GE Hungary), Osramu, Philipsu Poland i SLI Sylvaniji Lighting International (u daljnjem tekstu: Sylvania).
            18. GE Hungary i Osram u svojem su odgovoru naveli da se slažu s pokretanjem postupka revizije, dok su Philips Poland i Philips Pays‑Bas izrazili protivljenje takvom postupku. Sylvania nije odgovorila na upitnik.
            19. Komisija je smatrala kako postoji dovoljno dokaza koji opravdavaju pokretanje revizije. Sukladno tomu pokrenula je takav postupak i započela ispitni postupak koji je obuhvatio razdoblje između 1. srpnja 2005. i 30. lipnja 2006.
            20. GE Hungary je 26. studenoga 2006. obavijestio Komisiju da se od sada više ne slaže s održavanjem na snazi predmetnih antidampinških mjera, dok ju je Sylvania 19. prosinca 2006. obavijestila da je procijenila kako nije u interesu Zajednice da predmetne antidampinške mjere ostanu na snazi.
            21. Dana 10. srpnja 2007. Komisija je predala dokument s podacima prema kojima je namjeravala predložiti prekid postupka revizije. U tom dokumentu Komisija je osobito pojasnila da iako je u trenutku pokretanja postupka zahtjev podupirao većinski dio proizvođača Zajednice, ukupna proizvodnja proizvođača koji su se protivili zahtjevu od tada je iznosila nešto više od 50 % ukupne proizvodnje Zajednice. Sukladno tomu zahtijevala je ukidanje antidampinških mjera i prekid navedenog postupka.
            22. Dana 24. i 25. srpnja 2007. Philips Poland i Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated predali su očitovanja o navedenom dokumentu.
            23. Dana 31. kolovoza 2007. Komisija je u osnovnom dokumentu s informacijama navela da je naposljetku došla do zaključka da u interesu Zajednice razdoblje primjene predmetnih antidampinških mjera treba produžiti za godinu dana.
            24. Vijeće je 15. listopada 2007. donijelo spornu uredbu.
            25. Žalitelji su 21. prosinca 2007. tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda zatražili poništenje navedene uredbe.
            26. Žalitelji su u potporu svojem zahtjevu istaknuli tri tužbena razloga, od kojih se prva dva temelje na povredi članka 3. stavka 1., članka 9. stavaka 1. i 4. te članka 11. stavka 2. Osnovne uredbe.
            27. Žalitelji su s jedne strane osobito podržali to da institucije Europske unije ne mogu provoditi antidampinški postupak u slučaju smanjenja stupnja potpore zahtjevu i da se, s druge strane, Vijeće nije moglo osloniti samo na podatke Osrama kako bi procijenilo štetu nanesenu proizvodnji Zajednice s obzirom na to da se ne može smatrati da proizvodnja Osrama, koja predstavlja svega oko 48 % ukupne proizvodnje Zajednice, čini njezin „većinski dio“.
            28. Za odbijanje dvaju tužbenih zahtjeva koji se temelje na povredi članka 3. stavka 1., članka 9. stavaka 1. i 4. i članka 11. stavka 2. Osnovne uredbe, Opći sud je, kao prvo, ispitao pitanje mogu li institucije Unije provoditi postupak revizije unatoč činjenici da, kada se radi o potpori koju su predmetnom zahtjevu dali proizvođači CFL‑a, nije dosegnut prag od 50 % naveden u članku 5. stavku 4. navedene uredbe.
            29. Opći sud je najprije podsjetio u točkama 75. do 78. pobijane presude da su zahtjev za pokretanje postupka revizije prvo poduprli GE Hungary i Osram, koji zajedno predstavljaju više od 50 % ukupne proizvodnje CFL‑a, dok je Philips Poland izrazio protivljenje tom pokretanju postupka, a Sylvania nije zauzela stajalište. Ta situacija se međutim izmijenila nekoliko mjeseci nakon pokretanja predmetnog postupka revizije kada su, tijekom ispitnog postupka koji je vodila Komisija, GE Hungary i Sylvania obavijestili potonju da se od tog trenutka protive održavanju predmetnih antidampinških mjera na snazi. To protivljenje imalo je za posljedicu to da je dio ukupne proizvodnje proizvođača Zajednice koji su podupirali zahtjev za reviziju, iako je ostao znatno viši od praga od 25 % spomenutog u članku 5. stavku 4. Osnovne uredbe, pao neznatno ispod praga od 50 % spomenutog u toj odredbi. Zapravo je jedini proizvođač Zajednice koji je nastavio podupirati taj zahtjev, odnosno Osram, činio 48 % ukupne proizvodnje Zajednice, dok su ostala trojica proizvođača koja su mu se protivila zajedno predstavljala preostalih 52 %.
            30. Sud je zatim u točki 84. pobijane presude istaknuo da je u svojoj presudi Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP/Vijeće (T‑249/06, EU:T:2009:62) već presudio da članak 5. stavak 4. navedene uredbe ne sadrži nikakvu obvezu za Komisiju da prekine antidampinški postupak u tijeku ako stupanj potpore zahtjevu padne ispod minimalnog praga od 25 % proizvodnje Zajednice, a „ta se odredba zapravo [odnosi] samo na stupanj potpore zahtjevu koji je potreban kako bi Komisija mogla pokrenuti postupak“. Opći sud je u točki 85. pobijane presude pojasnio da se presuda Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP/ Vijeće (T‑249/06, EU:T:2009:62) odnosila na članak 9. stavak 1. iste uredbe, iako je ta presuda bila donesena u predmetu u kojem zahtjev nije bio povučen, nego mu se navodno samo smanjila razina potpore tijekom postupka. Opći sud je u istoj točki naveo da „je to rješenje sasvim logično zato što, ako sukladno spomenutoj odredbi Komisija nije dužna prekinuti postupak u slučaju povlačenja zahtjeva, to isto treba a fortiori  vrijediti i u slučaju običnog smanjenja stupnja potpore zahtjevu.“
            31. Nakon što je utvrdio, u točki 86. pobijane presude, da se članak 5. stavak 4. i članak 9. stavak 1. Osnovne uredbe primjenjuju na postupke revizije sukladno članku 11. stavku 5. te uredbe, Opći sud je iz toga zaključio da su institucije Unije smjele nastaviti postupak revizije unatoč činjenici da je bilo moguće da prag od 50 % iz članka 5. stavka 4. navedene uredbe neće biti dosegnut.
            32. Konačno, Opći sud je u točki 88. pobijane presude ocijenio da Vijeće tumačenjem članka 9. stavka 1. Osnovne uredbe nije prisvojilo nikakvu novu nadležnost, s obzirom na to da je „odlučilo održati na snazi predmetne antidampinške mjere za dodatno razdoblje od godinu dana tek nakon što je utvrdilo, što mu je i bila zadaća, da i dalje postoji damping, da bi istek tih mjera mogao dovesti do nastavka dampinga i štete te da je takvo održavanje na snazi u interesu Zajednice“.
            33. Sukladno tomu, Opći sud je zaključio da se u predmetnom slučaju ne može utvrditi nikakva povreda članka 9. stavka 1. Osnovne uredbe.
            34. Kao drugo, Opći sud je ispitao pitanje definicije proizvodnje Zajednice kako bi se utvrdila šteta.
            35. Opći sud je najprije u točki 91. pobijane presude podsjetio da se, u skladu s člankom 11. stavkom 2. Osnovne uredbe, antidampinška pristojba može održati na snazi duže od roka od pet godina iz te odredbe samo ako bi njezin istek mogao dovesti do nastavka ili ponavljanja dampinga i štete, pri čemu se pojam štete tumači u skladu s člankom 3. stavkom 1. iste uredbe kao materijalna šteta proizvođačima Zajednice, prijetnja materijalne štete proizvođačima Zajednice ili materijalno zaostajanje u razvoju proizvodnje Zajednice.
            36. Zatim je u točki 92. pobijane presude iznio da članak 4. stavak 1. navedene uredbe definira proizvodnju Zajednice kao „proizvođače Zajednice u cjelini istovjetnih proizvoda“ ili kao „one od njih čija ukupna proizvodnja proizvoda predstavlja većinski dio ukupne proizvodnje Zajednice tih proizvoda [istovjetnih], a kako je definirano člankom 5. stavkom 4. [iste uredbe]“ i da institucije Unije raspolažu širokim diskrecijskim pravom kad je riječ o izboru između dviju mogućnosti te alternative.
            37. Opći sud je u točki 94. pobijane presude utvrdio da slučajevi predviđeni, izričito ili prešutno, člankom 9. stavkom 1. Osnovne uredbe po definiciji pretpostavljaju da prag od 50 % iz članka 5. stavka 4. te uredbe više nije dosegnut, iz čega je zaključio da se „načelno upućivanje iz [članka 4. stavka 1. navedene uredbe] na članak 5. stavak 4. [iste] uredbe u pogledu izraza ,većinski dio […] ukupne proizvodnje Zajednice' može shvatiti samo kao upućivanje na minimalni prag od 25 %, a ne na onaj od 50 %“. Za Opći sud „takvo rješenje nameće se tim više jer zahtjev u skladu s kojim proizvodnja Zajednice mora činiti većinski dio ukupne proizvodnje Zajednice treba osigurati da ukupna proizvodnja proizvođača uključenih u tu proizvodnju bude dovoljno zastupljena. Međutim, potonje svojstvo više ovisi o udjelu proizvodnje tih proizvođača u ukupnoj proizvodnji Zajednice nego o stajalištu koje su prema zahtjevu ili zahtjevu za reviziju zauzeli proizvođači koji nisu uključeni u proizvodnju Zajednice sukladno članku 5. stavku 4. Osnovne uredbe“.
            38. Opći sud je u točki 96. pobijane presude zaključio da Vijeće nije počinilo nikakvu pogrešku koja se tiče prava kada je odlučilo uključiti samo Osram u definiciju industrije Zajednice radi utvrđivanja štete.
            Zahtjevi stranaka
            39. Žalitelji zahtijevaju od Suda da ukine pobijanu presudu i naloži Vijeću snošenje troškova žalitelja kako pred Općim sudom tako i u okviru ove žalbe.
            40. Vijeće zahtijeva odbijanje žalbe i nalaganje snošenja troškova žaliteljima.
            41. Komisija od Suda na prvom mjestu zahtijeva da odbije žalbu. Podredno, zahtijeva da se o tužbi odluči pred prvostupanjskim sudom i da se tužba odbaci kao nedopuštena ili odbije kao neosnovana.
            42. Osram zahtijeva odbijanje žalbe i nalaganje snošenja troškova žaliteljima.
            O žalbi
            43. U potporu svojoj žalbi žalitelji ističu dva žalbena razloga, koji se s jedne strane temelje na povredi članka 9. stavka 1. Osnovne uredbe, u vezi s prekidom postupka u slučaju povlačenja zahtjeva, i s druge strane na istodobnoj primjeni članka 4. stavka 1. i članka 5. stavka 4. te uredbe, u vezi s definicijom pojma „industrija Zajednice“.
            Prvi žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            44. Prvim žalbenim razlogom žalitelji Općem sudu prigovaraju da je pogrešno tumačio članak 9. stavak 1. Osnovne uredbe, smatrajući da ako ta odredba omogućuje Komisiji da nastavi ispitni postupak unatoč povlačenju prvobitnog zahtjeva, isto to treba vrijediti a fortiori u slučaju smanjenja potpore proizvođača Zajednice tom zahtjevu.
            45. Slijedom navedenoga, žalitelji ističu da je pogrešno da se, kako bi podupro to ekstenzivno tumačenje, Opći sud u točki 84. pobijane presude pozvao na svoju presudu Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP/Vijeće (T‑249/06, EU:T:2009:62), s obzirom na činjenične razlike koje postoje između predmeta koji je doveo do potonje presude i ovog predmeta. Žalitelji dodaju da sadržaj članka 9. stavka 1. Osnovne uredbe jasno navodi na to da je njegova primjena ograničena samo na slučaj povlačenja zahtjeva, što je uostalom potvrđeno praksom institucija Unije.
            46. Vijeće, koje podupiru Osram i Komisija, ističe da prema Osnovnoj uredbi, za razliku od postupovne faze koja se odnosi na pokretanje ispitnog postupka, ispitni postupak sam po sebi nije podvrgnut nikakvoj posebnoj odredbi koja bi obvezala Komisiju da ga prekine u slučaju smanjenja stupnja potpore zahtjevu. Vijeće navodi da se ta razlika objašnjava nužnošću da se razlikuje procesna legitimacija podnositelja zahtjeva u stadiju pokretanja postupka, nužnošću koja više ne postoji tijekom ispitnog postupka čiji je cilj skupljanje korisnih podataka koji omogućavaju da se utvrdi postoji li ili ne šteta koju je industriji Zajednice nanio damping.
            47. Prema Vijeću, obrazloženje Općeg suda nije protivno navedenoj uredbi i osim toga, konačno, proizlazi već iz ranije sudske prakse Općeg suda ustanovljene kako presudom Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP/Vijeće (T‑249/06, EU:T:2009:62) tako i presudom Gem‑Year i Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang)/Vijeće (T‑172/09, EU:T:2012:532), iz kojih bi proizlazilo da zahtjevi koji se odnose na procesnu legitimaciju koji su propisani u članku 5. stavku 4. iste uredbe moraju biti ispunjeni samo u trenutku pokretanja ispitnog postupka, a ne tijekom njegova trajanja.
            48. Vijeće je dodalo da se, ako se utvrdi da su institucije Unije koje raspolažu širokom marginom prosudbe u svrhu odlučivanja treba li prekinuti postupak nakon povlačenja zahtjeva u prijašnjoj praksi češće prekidale ispitni postupak nakon takvog povlačenja, iz toga ne može zaključiti da su te institucije također trebale prekinuti ispitni postupak koji je doveo do sporne uredbe uz obrazloženje da se smanjila potpora proizvodnje Zajednice ispitnom postupku.
            Ocjena Suda
            49. Najprije treba podsjetiti da članak 5. Osnovne uredbe točno određuje uvjete u kojima se zahtjevom „koji je podnijela […] fizička ili pravna osoba, ili udruženje koje nema pravnu osobnost, a koje djeluje u ime proizvodnje Zajednice“ pokreće ispitni antidampinški postupak. Slijedom navedenoga, taj članak u stavku 4. propisuje da se, kako bi se smatralo da su taj zahtjev podnijeli proizvođači Zajednice, moraju kumulativno ispuniti dva uvjeta koji se odnose na važnost potpore koja je predmet zahtjeva. S jedne strane, tu potporu moraju dati „oni proizvođači Zajednice čija ukupna proizvodnja čini više od 50 % ukupne proizvodnje istovjetnog proizvoda koji proizvodi taj dio proizvodnje Zajednice koji podupire ili se protivi zahtjevu“. S druge strane, navedenu potporu moraju dati proizvođači Zajednice na koje otpada najmanje 25 % ukupne proizvodnje istovjetnog proizvoda koji proizvodi Zajednica.
            50. Jednom kada se ispitni postupak pokrene, valja navesti da članak 9. stavak 1. navedene uredbe izričito propisuje mogućnost da Komisija prekine navedeni ispitni postupak u slučaju povlačenja zahtjeva i to „osim ako je prekid protivan interesu Zajednice“.
            51. Ista uredba ne propisuje nikakvu odredbu o mjerama koje Komisija mora poduzeti tijekom ispitnog postupka u slučaju smanjenja stupnja potpore proizvođača zahtjevu ili revizijskom zahtjevu.
            52. Međutim, s obzirom na to da u slučaju povlačenja zahtjeva ili revizijskog zahtjeva institucije Unije mogu, temeljem članka 9. stavka 1. i članka 11. stavka 5. Osnovne uredbe, nastaviti ispitni postupak, to isto treba a fortiori vrijediti, kao što je to utvrdio Opći sud u točki 85. pobijane presude, i u slučaju običnog smanjenja stupnja potpore zahtjevu.
            53. Stoga valja smatrati da smanjenje stupnja potpore proizvođača zahtjevu ili revizijskom zahtjevu nije takve naravi da nužno uzrokuje prekid ispitnog postupka, i to iako bi takvo smanjenje značilo da ta potpora odgovara nižoj razini proizvodnje u odnosu na jedan od dva praga koji su propisani člankom 5. stavkom 4. navedene uredbe.
            54. Takvo tumačenje se tim više nameće kada se, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 118. svojeg mišljenja, tijekom ispitnog postupka stavovi predstavnika proizvodnje Zajednice mogu mijenjati u suprotstavljenim smjerovima. Takve promjene ne mogu biti prepreka pravilnom odvijanju predmetnog postupka.
            55. Iz toga proizlazi da nije počinjena pogreška koja se tiče prava kada je u točkama 85. i 86. pobijane presude Opći sud tumačio članak 9. stavak 1. navedene uredbe smatrajući da iz tih odredaba a fortiori proizlazi da su institucije Unije imale pravo nastaviti postupak revizije unatoč tome što je bilo moguće da prag od 50 % iz članka 5. stavka 4. iste uredbe nije bio dosegnut.
            56. S obzirom na navedena razmatranja prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            Drugi žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            57. Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji ističu da je Opći sud pogrešno tumačio članak 4. stavak 1. Osnovne uredbe, u vezi s člankom 5. stavkom 4. te uredbe.
            58. Glede toga, žalitelji navode da za definiciju pojma „proizvodnja Zajednice“ primjenom članka 4. stavka 1. navedene uredbe i stoga za ocjenu postojanja ili nepostojanja štete koju je pretrpjela navedena proizvodnja Opći sud nije pravilno primijenio jedan od kumulativnih kriterija koji se odnose na potporu danu zahtjevu, a koji su propisani u članku 5. stavku 4. iste uredbe, što je u ovom slučaju kriterij prema kojem zahtjev trebaju podupirati proizvođači Zajednice čija ukupna proizvodnja čini više od 50 % istovjetnog proizvoda koji proizvodi taj dio proizvodnje Zajednice koji bilo podupire ili se protivi razmatranom zahtjevu. Žalitelji su tako zaključili da je Opći sud, postupajući na taj način, zanemario odredbu Osnovne uredbe čije tumačenje ne smije sadržavati nikakvu nesigurnost i tako naštetio načelu pravne sigurnosti.
            59. Vijeće, Osram i Komisija ističu da su žalitelji pomiješali dva različita pojma. Prvi pojam je onaj koji se odnosi na procesnu legitimaciju, koju treba provjeriti prilikom podnošenja zahtjeva i prije svakog pokretanja postupka. Cilj te provjere jest osigurati da taj zahtjev podupire stranka koja dovoljno zastupa proizvodnju Unije i posljedično se odnosi na poštovanje dvaju kumulativnih minimalnih pragova proizvodnje propisanih u članku 5. stavku 4. Osnovne uredbe. Drugi pojam, odnosno onaj štete prouzročene proizvodnji Zajednice, treba ocijeniti tijekom ispitnog postupka neovisno o prvobitnom zahtjevu, što znači da u obzir treba uzeti samo minimalni prag od 25 % ukupne proizvodnje proizvoda koji proizvodi Zajednica da se odredi je li ili nije većinski dio proizvodnje Zajednice zahvaćen dampinškom praksom. Vijeće, Osram i Komisija su iz toga zaključili da stoga nije počinjena pogreška koja se tiče prava kada je Opći sud u točkama 93. i 94. pobijane presude smatrao da treba različito shvatiti pojam „proizvodnje Zajednice“ prije pokretanja ispitnog postupka i tijekom ispitnog postupka, kako bi se zaključilo da se upućivanje iz članka 4. stavka 1. te uredbe na njezin članak 5. stavak 4. „može shvatiti samo kao upućivanje na minimalni prag od 25 %, a ne na onaj od 50 %“.
            Ocjena Suda
            60. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odredbe prava Unije trebaju se u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti s obzirom na međunarodno pravo, osobito kada takve odredbe imaju za cilj upravo provođenje međunarodnog sporazuma koji je Unija sklopila (vidjeti presudu SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
            61. Iz uvodnih izjava 1. do 3. i uvodne izjave 5. Osnovne uredbe proizlazi da pojam „proizvodnje Zajednice“ treba tumačiti u skladu s Antidampinškim sporazumom iz 1994.
            62. Članak 4. stavak 1. Osnovne uredbe pojam „proizvodnja Zajednice“ definira tako da se odnosi bilo na „ukupnost proizvođača Zajednice istovjetnih proizvoda“ bilo na „one [od tih proizvođača] čija ukupna proizvodnja proizvoda predstavlja većinski dio ukupne proizvodnje Zajednice tih proizvoda, u smislu članka 5. stavka 4.“
            63. Antidampinški sporazum iz 1994. u biti koristi istu mogućnost za definiciju pojma „domaća proizvodnja“. U vezi s drugim dijelom te mogućnosti, kako u Antidampinškom sporazumu iz 1994. tako i u Osnovnoj uredbi, odlučujući element jest pojam „pretežnog dijela“ ukupne nacionalne proizvodnje ili proizvodnje Zajednice.
            64. Kada se radi o tom dijelu, čije je tumačenje jedini predmet drugog žalbenog razloga, treba istaknuti da, za razliku od članka 4.1. Antidampinškog sporazuma iz 1994., članak 4. stavak 1. navedene uredbe, koji se odnosi na definiciju proizvodnje Zajednice, pojašnjava pojam „pretežnog dijela“ ukupne proizvodnje Zajednice istovjetnih proizvoda upućivanjem na članak 5. stavak 4. iste uredbe.
            65. To upućivanje predstavlja zajednički element u odnosu na definiciju iz članka 4.1. Antidampinškog sporazuma iz 1994.
            66. Treba utvrditi da se prag od 50 % i prag 25 % iz članka 5. Osnovne uredbe odnose na različite skupine proizvođača Zajednice.
            67. Međutim, najprije treba utvrditi da se prag od 50 % odnosi jedino na relativnu „važnost“ proizvođača Zajednice koji podupiru zahtjev u skupini koju čine proizvođači Zajednice koji podupiru i protive se zahtjevu.
            68. Protivno tomu, prag od 25 % upućuje na „ukupnu proizvodnju istovjetnog proizvoda Zajednice“ i odnosi se na postotak koji čine proizvođači Zajednice koji podupiru zahtjev u toj ukupnoj proizvodnji. Stoga je samo taj prag od 25 % mjerodavan za određivanje toga predstavljaju li navedeni proizvođači „većinski dio“ ukupne proizvodnje istovjetnog proizvoda Zajednice u smislu članka 4. stavka 1. Osnovne uredbe.
            69. U tim uvjetima valja smatrati da se članak 4. stavak 1. i članak 5. stavak 4. Osnovne uredbe, u vezi s člankom 4.1. Antidampinškog sporazuma iz 1994., mogu shvatiti samo tako da upućuju na minimalni prag od 25 %. Upućivanjem na navedeni prag članak 4. stavak 1. Osnovne uredbe samo pojašnjava da se s obzirom na to da kombinirana proizvodnja proizvođača Zajednice koji podupiru zahtjev ne doseže 25 % ukupne proizvodnje Zajednice, u svakom slučaju ne može smatrati da dovoljno predstavlja proizvodnju Zajednice.
            70. U slučaju da kombinirana proizvodnja navedenih proizvođača prelazi navedeni prag, mogu se odrediti ili zadržati antidampinške mjere ako odnosne institucije Unije uspiju utvrditi, uzevši u obzir sve mjerodavne činjenice predmeta, da šteta koja proizlazi iz uvoza proizvoda koji čine predmet dampinga zahvaća većinski dio ukupne proizvodnje Zajednice istovjetnih proizvoda.
            71. U vezi sa spornom uredbom, Vijeće se oslanja na podatke samo jednog proizvođača, odnosno Osrama, koji čini oko 48 % ukupne proizvodnje Zajednice istovjetnog proizvoda u svrhu procjene štete nanesene proizvodnji Zajednice.
            72. Glede toga treba utvrditi da se može smatrati da dio proizvodnje Zajednice koji je vrlo blizu 50 % ukupne proizvodnje Zajednice istovjetnog proizvoda – kao što je 48 % – očigledno predstavlja njezin većinski dio. Naime, članak 4. stavak 1. Osnovne uredbe upućuje na pojam „većinskog dijela“ proizvodnje Zajednice, a ne na „većinu proizvodnje Zajednice“.
            73. Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je s jedne strane u točki 94. pobijane presude smatrao da se upućivanje iz članka 4. stavka 1. Osnovne uredbe na njezin članak 5. stavak 4. može shvatiti samo kao upućivanje na minimalni prag od 25 %, a ne na onaj od 50 %, i kada je s druge strane u točki 96. navedene presude utvrdio da je Vijeće pravilno moglo smatrati da proizvodnja Osrama, koja čini oko 48 % ukupne proizvodnje Zajednice, predstavlja „sigurno većinski dio proizvodnje Zajednice“.
            74. Stoga se drugi žalbeni razlog ne može prihvatiti.
            75. S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti kao neosnovanu.
            Troškovi
            76. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
            77. Budući da su Vijeće i Osram podnijeli zahtjev da se Philipsu Poland i Philipsu Pays‑Bas naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u svojim žalbenim navodima, treba im naložiti snošenje troškova.
            78. Sukladno članku 140. stavku 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, države članice i institucije Unije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Sukladno tomu Komisija, intervenijent u prvom stupnju, snosi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Žalba se odbija.
            2. Philips Lighting Poland S. A. i Philips Lighting BV snose vlastite troškove i nalaže im se snošenje troškova Vijeća Europske unije i Osrama GmbH.
            3. Europska komisija snosi vlastite troškove.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 16. rujna 2009. # Zero Industry Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-400/06.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. rujna 2015.#Daniel Unland protiv Land Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2., članak 3. stavak 1. točka (c) i članak 6. stavak 1. – Izravna diskriminacija na temelju dobi – Osnovna plaća sudaca – Prijelazno uređenje – Ponovno razvrstavanje i daljnje napredovanje – Nastavljanje različitog postupanja – Razlozi za opravdanja.#Predmet C-20/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑20/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin (Njemačka), odlukom od 12. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 15. siječnja 2013., u postupku
            Daniel Unland
            protiv
            Land Berlina,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑ C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. travnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za M. Unland, M. Quaas, Rechtsanwalt ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,
            – za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche, D. Martin i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku i njegova dopuna odnose se na tumačenje članka 2., članka 3. stavka 1. točke (c) i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).
            2. Taj zahtjev je upućen u okviru spora između D. Unlanda i Land Berlina o načinima ponovnog razvrstavanja i napredovanja sudaca s područja njegove nadležnosti u okviru novog sustava plaće koji se na njih primjenjuje.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, njezina je svrha „utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja“.
            4. Članak 2. te direktive propisuje:
            „1. Za potrebe ove Direktive ,načelo jednakog postupanja‘ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
            2. Za potrebe stavka 1.:
            (a) smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
            […]“
            5. Članak 3. stavak 1. točka (c) navedene direktive, naslovljen „Područje primjene“, precizira da se navedena direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, posebno u odnosu na „zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće“.
            6. Tekst članka 6. stavka 1. te direktive glasi kako slijedi:
            „Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
            Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:
            (a) postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;
            (b) određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;
            […]“
            7. U skladu s člankom 16. točkom (a) Direktive 2000/78 države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se ukinuli svi zakoni i drugi propisi koji su protivni načelu jednakog postupanja.
            Njemačko pravo
            Stari savezni zakon o plaći dužnosnika
            8. Savezni zakon o plaći dužnosnika (Bundesbesoldungsgesetz), u inačici koja je bila na snazi od 31. kolovoza 2006. (u daljnjem tekstu: stari savezni zakon o plaći dužnosnika), primjenjivao se na savezne dužnosnike i suce sve do 30. lipnja 2011., kao i na regionalne dužnosnike i suce Land Berlina sve do 31. srpnja 2011., u njegovoj prijelaznoj inačici za Berlin [Bundesbesoldungsgesetz in der Überleitungsfassung für Berlin, u daljnjem tekstu: stara inačica BBesG Blna]
            9. Članak 38. starog saveznog zakona o plaći dužnosnika, naslovljen „Izračun osnovne plaće“, propisivao je:
            „(1) Osnovna plaća izračunava se prema kategorijama po godinama, ako sustav plaća ne određuje fiksne plaće. Pravo na osnovnu plaću određenu prema kategoriji po godinama nastaje prvog dana u mjesecu u kojem je navršena relevantna dob.
            (2) Ako se sudac ili državni odvjetnik zaposli nakon navršenih 35 godina, osnovna plaća izračunava se prema referentnoj dobi koja, sve do navršenih 35 godina, odgovaraju relevantnoj dobi kojoj se dodaje polovina broja punih godina koje je sudac ili državni odvjetnik navršio između datuma kada je navršio 35 godina i datuma zaposlenja […].
            (3) Suci i državni odvjetnici koji još nisu navršili 27 godina primaju početnu osnovnu plaću svojeg razreda sve dok ne navrše dob propisanu za napredovanje u kategorije po godinama.
            (4) Neovisno o odredbama gornjeg podstavka 2., druge i treće rečenice, relevantna dob odgađa se za jednu polovinu razdoblja nakon navršetka trideset i pet godina u kojem nije postojalo pravo na plaću […]“
            Novi zakon o plaći dužnosnika Land Berlina
            10. Na temelju Zakona o reformi plaće dužnosnika Land Berlina (Gesetz zur Besoldungsneuregelung für das Land Berlin – Berliner Besoldungsneuregelungsgesetz) od 29. lipnja 2011., na suce navedenog Landa koji su već bili imenovani na dan 1. kolovoza 2011. (u daljnjem tekstu: već imenovani suci) primjenjuju se različita pravila od onih koja se primjenjuju na suce koji su stupili na dužnost nakon tog dana (u daljnjem tekstu: novi suci).
            – Regionalni propis o plaći novih sudaca
            11. Članak 1. stavak 1. Zakona o reformi plaća dužnosnika Land Berlina izmijenio je staru inačicu BBesG Blna. Stoga je plaća novih sudaca uređena novom inačicom tog potonjeg zakona (u daljnjem tekstu: nova inačica BBesG Blna). U relevantnim odredbama tog zakona navedeno je:
            „Članak 38.: Izračun osnovne plaće
            „(1) Osnovna plaća sudaca i državnih odvjetnika izračunava se prema stupnjevima, osim ako sustav plaća ne propisuje fiksne plaće. Napredovanje u neposredno viši stupanj ovisi o stečenom iskustvu.
            (2) Za svako prvo imenovanje na radno mjesto na temelju kojeg postoji pravo na plaću koja spada u područje primjene ovog zakona načelno se određuje osnovna plaća koja odgovara 1. stupnju, neovisno o uzimanju u obzir prethodnih razdoblja primjenom članka 38.a stavka 1. gore. Stupanj se određuje pisanim upravnim aktom s učinkom prvog dana u mjesecu u kojem imenovanje proizvodi učinke.
            (3) Osnovna plaća povećava se s tri godine iskustva na 1. stupnju, nakon toga s dvije godine iskustva, tim redoslijedom, na 2. do 4. stupnju, nakon toga s tri godine iskustva, tim redoslijedom, na 5. do 7. stupnju. Razdoblja tijekom kojih ne postoji pravo na plaću odgađaju, zbog njihova određenog trajanja, napredovanje, neovisno o odredbama članka 38.a stavka 2. gore.
            […]“.
            – Propis o plaći već imenovanih sudaca
            12. U skladu s člankom 2. stavkom 1. Zakona o reformi plaća dužnosnika Land Berlina, Zakon kojim se uspostavlja prijelazno uređenje plaće dužnosnika Land Berlina (Berliner Besoldungsüberleitungsgesetz, u daljnjem tekstu: BerlBesÜg) od 29. lipnja 2011. definira načine ponovnog razvrstavanja u novom sustavu već imenovanih sudaca, kao i prijelazne mjere koje se primjenjuju na te suce.
            13. Članak 2. BerlBesÜga, naslovljen „Razvrstavanje po stupnjevima i prijelaznim stupnjevima u razrede sustava plaća A“, propisuje:
            „(1) Na dan 1. kolovoza 2011. dužnosnici se, prema uvjetima iz gornjih stavaka, razvrstavaju u stupnjeve ili prijelazne stupnjeve iz Priloga 3. [Zakonu o reformi plaće dužnosnika Land Berlina], na temelju radnog mjesta na kojem su bili 31. srpnja 2011. i osnovne plaće koja bi im pripadala na dan 1. kolovoza 2011. u skladu sa Zakonom o prilagodbi plaća i mirovina dužnosnika 2010./2011. od 8. srpnja 2010., koji vrijedi za Berlin (GVBl. str. 362., 2011., str. 158.). Prva rečenica gore analogno se primjenjuje na dužnosnike koji su na neplaćenom dopustu; u odnosu na njih, razvrstavanje se određuje na temelju radnog mjesta i osnovne plaće koja bi se primjenjivala kada bi dopust prestao 31. srpnja 2011.
             (2) Dužnosnik se razvrstava, u skladu sa stavkom 1. gore, u stupanj ili prijelazni stupanj koji odgovara iznosu osnovne plaće zaokružene na viši iznos. Ako se razvrstavanje ne može provesti u skladu s prvom rečenicom, dužnosnik se razvrstava u neposredno viši stupanj ili prijelazni stupanj […]“
            14. Članak 5. BerlBesÜga, naslovljen „Razvrstavanje u stupnjeve i prijelazne stupnjeve u razrede R1 i R2“, propisuje:
            „Suci koji primaju plaću koja odgovara razredima R1 i R2 razvrstavaju se u stupnjeve ili prijelazne stupnjeve iz Priloga 4. [Zakonu o reformi plaće dužnosnika Land Berlina] na temelju radnog mjesta na kojem su bili 31. srpnja 2011. i osnovne plaće koja bi im pripadala na dan 1. kolovoza 2011. u skladu sa Zakonom o prilagodbi plaća i mirovina dužnosnika 2010./2011., koji vrijedi za Berlin. Članak 2. stavak 1. druga rečenica, kao i stavci 2. i 4., primjenjuju se analogno.“
            15. Članak 6. BerlBesÜga, koji se odnosi na daljnje napredovanje, propisuje:
            „(1) U slučaju ponovnog razvrstavanja u jedan od stupnjeva iz Priloga 4. [Zakonu o reformi plaće dužnosnika Land Berlina] na temelju osnovne plaće koja odgovara najmanje 3. kategoriji po godinama razreda R1 i R2 (ta osnovna plaća podrazumijeva onu na koju bi sudac, prema Zakonu o prilagodbi plaća i mirovina dužnosnika 2010./2011. od 8. srpnja 2010., koji vrijedi za Berlin, imao pravo od 1. kolovoza 2011.) ponovno razvrstan sudac napreduje u neposredno viši stupanj; ili, u slučaju ponovnog razvrstavanja u jedan od prijelaznih stupnjeva iz Priloga 4., ponovno razvrstan sudac napreduje u stupanj koji odgovara tom prijelaznom stupnju na datum kada bi napredovao u neposredno višu kategoriju po godinama, u skladu s člankom 38. stavkom 1. [stare inačice BBesG Blna]. Ovo prvo napredovanje predstavlja polazišnu točku za izračun iskustva potrebnog za primjenu članka 38. stavka 1. druge rečenice [nove inačice BBesG Blna].
            (2) Odstupajući od odredaba stavka 1. gore, iskustvo potrebno za primjenu članka 38. stavka 1. druge rečenice [nove inačice BBesG Blna] započinje, u slučaju ponovnog razvrstavanja na temelju osnovne plaće koja odgovara 1. i 2. kategoriji po godinama razreda R1 (ta osnovna plaća podrazumijeva onu na koju bi sudac, prema Zakonu o prilagodbi plaća i mirovina dužnosnika 2010./2011. od 8. srpnja 2010., koji vrijedi za Berlin, imao pravo od 1. kolovoza 2011.) s razvrstavanjem u 1. stupanj iz Priloga 4. [Zakona o reformi plaće dužnosnika Land Berlina].
            (3) Odstupajući od odredaba stavaka 1. i 2. gore, u slučaju ponovnog razvrstavanja u prijelazni stupanj koji odgovara 4. stupnju ili u viši stupanj ili prijelazni stupanj od prijelaznog stupnja koji odgovara 4. stupnju, trajanje iskustva se od 5. stupnja u svakom slučaju umanjuje za jednu godinu.
            (4) Odstupajući od odredaba stavka 1. gore, sucima koji su ponovno razvrstani u 1. stupanj iz Priloga 4. [Zakonu o reformi plaće dužnosnika Land Berlina] u slučajevima iz stavka 2. gore kao i pri ponovnom razvrstavanju sudaca u 2. stupanj iz Priloga 4. [tom zakonu] na temelju osnovne plaće koja odgovara 4. kategoriji po godinama razreda R1 na koju bi oni imali pravo od 1. kolovoza 2011. prema Zakonu o prilagodbi plaća i mirovina dužnosnika 2010./2011. od 8. srpnja 2010., koji vrijedi za Berlin, trajanje iskustva u 4. stupnju produljuje se za jednu godinu.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            16. D. Unland, rođen 19. veljače 1976., sudac je u Land Berlinu. U dobi od 29 godina zaposlio se kad je na snazi bio stari savezni zakon o plaći dužnosnika i 1. kolovoza 2011. ponovno je razvrstan u novi sustav plaće u skladu s odredbama BerlBesÜga.
            17. Tužitelj je u dopisu od 17. prosinca 2009. od Land Berlina, za razdoblje koje još nije bilo obuhvaćeno zastarom, retroaktivno tražio plaću koja odgovara najvišem stupnju njegova razreda. Zentrale Besoldungs und Vergütungsstelle der Justiz (središnja služba za plaće u pravosuđu) odbila je njegov zahtjev odlukom od 12. siječnja 2010. Nakon toga, predsjednik Kammergerichta (Općinski žalbeni sud u Berlinu) odlukom od 7. svibnja 2010. također je odbio tužiteljev zahtjev u predsudskom postupku.
            18. Stoga je tužitelj 5. lipnja 2010. podnio tužbu Verwaltungsgericht Berlin (Njemačka) u kojoj je tvrdio da je diskriminiran na temelju dobi zbog pravila o plaći prema dobi. Smatra, osobito, da su pravu Unije protivni ne samo stari savezni zakon o plaći dužnosnika nego i načini ponovnog razvrstavanja u novi sustav plaće i, posljedično, traži primanje plaće koja odgovara najvišem stupnju njegova razreda. On zahtijeva da mu se ta plaća isplaćuje ubuduće te također da mu se ona isplati retroaktivno u obliku zaostataka za razdoblje počevši najmanje od 2009.
            19. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev se pita o usklađenosti predmetnih nacionalnih propisa u glavnom postupku s pravom Unije, posebno s Direktivom 2000/78, u dijelu u kojem bi ti propisi mogli biti polazište za diskriminaciju na temelju dobi, koja je zabranjena tom direktivom.
            20. U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li primarno i/ili sekundarno europsko pravo, posebno, u ovom slučaju, Direktivu 2000/78/EZ, tumačiti na način da, u svrhu potpune primjene zabrane neopravdanih diskriminacija na temelju dobi, ona obuhvaća također nacionalna pravila koja se odnose na plaću sudaca Landa?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: treba li takvo tumačenje primarnog i/ili sekundarnog europskog prava dovesti do zaključka da nacionalna odredba na temelju koje iznos osnovne plaće suca prilikom njegova imenovanja sucem i njezino kasnije povećanje, koji ovisi o njegovoj dobi, predstavlja izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju dobi?
            3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: je li protivno tom tumačenju primarnog i/ili sekundarnog europskog prava opravdanje za takvu nacionalnu odredbu zakonodavni cilj koji se sastoji u nagrađivanju radnog iskustva i/ili društvenih vještina?
            4. U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje: dopušta li to tumačenje primarnog i/ili sekundarnog europskog prava, u iščekivanju uvođenja primjene nediskriminatornog sustava plaća dužnosnika, drugu pravnu posljedicu osim one koja se sastoji u retroaktivnom priznanju prava na plaću diskriminiranim osobama koja odgovaraju najvišem stupnju njihova razreda?
            Proizlazi li pravna posljedica koja je povezana uz povredu načela zabrane diskriminacije, pritom, izravno iz samog primarnog i/ili sekundarnog europskog prava, posebno, u ovom slučaju, Direktive 2000/78/EZ, ili se zahtjev diskriminirane osobe temelji samo na primjeni načela odgovornosti država članica u slučaju pogrešnog prenošenja odredbi europskog prava priznatoga u pravu Unije?
            5. Je li takvom tumačenju primarnog i/ili sekundarnog europskog prava protivna nacionalna mjera koja zahtjev ( a posteriori, u obliku opomene) za plaćanje ili zahtjev za naknadu štete uvjetuje time da su ih suci postavili u relativno kratkom roku?
            6. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo do trećeg pitanja: podrazumijeva li to tumačenje primarnog i/ili sekundarnog europskog prava Unije to da zakon – koji definira načine novog razvrstavanja u novom sustavu već imenovanih sudaca, prema kojem se stupanj u novom sustavu u koji će se navedeni razvrstati utvrđuje isključivo na temelju iznosa osnovne plaće koju su primali primjenom starog (diskriminatornog) sustava plaća, na referentni datum određen za prelazak na novi sustav, i daljnje napredovanje na više stupnjeve se stoga utvrđuje isključivo na temelju iskustva stečenog nakon stupanja na snagu tog zakona, nezavisno o ukupnom trajanju iskustva navedenog suca – nastavlja do trenutka kada taj dužnosnik napreduje u viši stupanj postojeću diskriminaciju na temelju dobi?
            7. U slučaju potvrdnog odgovora na šesto pitanje: je li tumačenju primarnog i/ili sekundarnog europskog prava Unije protivno to da se navedeno nastavljanje početnog nejednakog postupanja može opravdati zakonskim ciljem koji se sastoji ne (samo) u zaštiti prava stečenih na referentni datum za prelazak na novi sustav već (također) u zaštiti očekivanja već imenovanih sudaca u dijelu koji se odnosi na mogućnosti rasta dohotka, u njihovu razredu, koje im je jamčio stari sustav, i u tome da se novim sucima ponudi bolja plaća od one već imenovanih sudaca?
            Može li se nastavljanje diskriminacije već zaposlenih sudaca opravdati argumentom da bi drugo moguće zamislivo rješenje (koje bi se sastojalo u novom individualnom razvrstavanju već imenovanih sudaca na temelju njihova radnog iskustva) bilo teško provedivo u administrativnom smislu?
            8. U slučaju da Sud odbije obrazloženja iz sedmog pitanja: dopušta li to tumačenje primarnog i/ili sekundarnog europskog prava, u iščekivanju uvođenja nediskriminatornog sustava plaća na već imenovane suce, drukčiju pravnu posljedicu od one koja se sastoji u retroaktivnoj i kontinuiranoj isplati već imenovanim sucima plaća koje odgovaraju najvišem stupnju njihova razreda?
            9. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo do trećeg pitanja i niječnog odgovora na šesto pitanje: treba li takvo tumačenje primarnog i/ili europskog prava Unije dovesti do zaključka da zakonodavna odredba o ponovnom razvrstavanju sudaca u novom sustavu plaće koji, od određenog stupnja, pogoduje već imenovanim sucima koji su već navršili određenu dob na referentni datum određen za prelazak na novi sustav omogućavajući im brži rast plaće od onog već imenovanim sucima koji su na referentni datum određen za prelazak na novi sustav bili mlađi, predstavlja izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju dobi?
            10. U slučaju potvrdnog odgovora na deveto pitanje: je li tumačenju primarnog i/ili sekundarnog europskog prava Unije protivno to što se nejednakost u postupanju može opravdati zakonskim ciljem koji se sastoji ne u zaštiti prava stečenih na referentni datum za prelazak na novi sustav nego isključivo u zaštiti očekivanja već imenovanih sudaca u dijelu koji se odnosi na mogućnosti rasta dohotka, u njihovu razredu, koje im je jamčio stari sustav?
            11. U slučaju da Sud odbije opravdanja iz desetog pitanja: dopušta li to tumačenje primarnog i/ili sekundarnog europskog prava Unije, u iščekivanju uvođenja nediskriminatornog sustava plaća na već imenovane suce, drukčiju pravnu posljedicu od one koja bi se sastojala u retroaktivnom i kontinuiranom istom rastu plaća svim sucima kao i privilegiranim sucima opisanim u devetom pitanju?“
            21. Tajništvo Suda je dopisom od 25. lipnja 2014. proslijedilo sudu koji je uputio zahtjev presliku presude Specht i dr. (C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005) pozivajući ga da se izjasni o tome namjerava li, s obzirom na tu presudu, ostati pri svojim prethodnim pitanjima.
            22. Sud koji je uputio zahtjev je odlukom od 19. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 29. prosinca 2014., potvrdio da ostaje pri svojim pitanjima i preoblikovao je treće pitanje kako slijedi:
             „U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: je li tom tumačenju primarnog i/ili sekundarnog europskog prava protivno obrazloženje takve nacionalne odredbe?“
            23. U tim okolnostima, Sud je pozvan da odluči o svim pitanjima kako su postavljena u početku, a o trećem kako je preoblikovano.
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            24. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2000/78 tumačiti na način da uvjeti plaće sudaca spadaju u područje primjene te direktive.
            25. To se pitanje odnosi na materijalno i osobno područje primjene Direktive 2000/78.
            26. Kada je riječ o materijalnom području primjene te direktive, sud koji je uputio zahtjev se pita o vezi između, s jedne strane, članka 3. stavka 1. točke (c) te direktive, prema kojoj se, u okviru nadležnosti koje su povjerene Europskoj uniji, navedena direktiva primjenjuje na sve osobe, kako u javnom tako i u privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u dijelu koji se odnosi na uvjete zaposlenja i rada, izraz koji obuhvaća, između ostalog, uvjete otkaza i plaće, te, s druge strane, članka 153. stavka 5. UFEU‑a koji propisuje iznimku u odnosu na nadležnost Unije u području socijalne politike na način da Unija nije ovlaštena intervenirati u područje plaća.
            27. Kao što je to istaknuo Sud u presudi Specht i dr. (C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 34. i 35.), treba razlikovati pojam „plaća“, u smislu članka 153. stavka 5. UFEU‑a, od istog pojma koji se nalazi u članku 3. stavku 1. točki (c) Direktive 2000/78 pri čemu je potonji dio uvjeta zapošljavanja i nema izravno za cilj utvrđivanje iznosa plaća. No, nacionalna pravila koja uređuju načine razvrstavanja u razrede i stupnjeve plaće ne mogu se izuzeti iz materijalnog područja primjene Direktive 2000/78.
            28. Kada je riječ o osobnom području primjene te direktive, dovoljno je podsjetiti da njezin članak 3. stavak 1. točka (c) izričito propisuje da se ona posebno primjenjuje na sve osobe u javnom sektoru, uključujući javna tijela. Osim toga, nesporno je da sudačke dužnosti potpadaju pod javni sektor.
            29. S obzirom na to, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da uvjeti za plaću sudaca spadaju u područje primjene te direktive.
            Drugo i treće pitanje
            30. Drugim i trećim pitanjem, koje treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg se u svakom razredu službe stupanj osnovne plaće suca utvrđuje, pri njegovu zapošljavanju, prema dobi tog suca.
            31. Osim članka 38. stavka 1. starog saveznog zakona o plaći dužnosnika koji propisuje da se osnovna plaća izračunava prema kategorijama po godinama, iz stavka 2. tog članka proizlazi da, ako se sudac ili državni odvjetnik zaposli nakon navršenih 35 godina, osnovna plaća se izračunava prema referentnoj dobi koja, sve do navršenih 35 godina, odgovara stvarnoj dobi kojoj se dodaje polovina broja punih godina koje su protekle od datuma kada je sudac ili državni odvjetnik navršio 35 godina do datuma njegova zaposlenja. Štoviše, stavak 3. tog članka propisivao je da suci i državni odvjetnici koji još nisu navršili 27 godina primaju početnu osnovnu plaću njihova razreda sve dok ne navrše dob propisanu za napredovanje u kategorije po godinama.
            32. Stoga je osnovna plaća sudaca, u trenutku njihova zapošljavanja, bila isključivo određena prema kategoriji po godinama kojoj su potonji pripadali.
            33. U svojoj presudi Specht i dr. (C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005), Sud je već imao prilike ispitati pitanja koja su ista drugom i trećem pitanju u ovom predmetu i stoga je odgovor Suda u navedenoj presudi moguće u cijelosti prenijeti na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev u glavnom postupku.
            34. Doista, u točkama 39. do 51. te presude, Sud je ispitao sadržava li stari savezni zakon o plaći dužnosnika diskriminaciju u smislu članka 2. i članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78 i zaključio je da je tomu tako jer razvrstavanje dužnosnika, prilikom njihova zapošljavanja, u određeni stupanj osnovne plaće prema njihovoj dobi prekoračuje ono što je potrebno za postizanje legitimnog cilja tog zakona.
            35. Okolnost da je cilj predmetnih odredaba u glavnom postupku nagrađivanje radnog iskustva i/ili društvenih vještina sudaca, u tom pogledu nije relevantna.
            36. U tim uvjetima, na drugo i treće pitanje treba odgovoriti da se članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 trebaju tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, na temelju kojeg se osnovna plaća suca utvrđuje, u trenutku njegova zapošljavanja, samo prema dobi tog suca.
            Šesto i sedmo pitanje
            37. Šestim i sedmim pitanjem, koje treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje određuje načine ponovnog razvrstavanja, u novom sustavu plaća, već imenovanih sudaca propisujući da se stupanj plaće u koji su oni sada razvrstani utvrđuje samo na temelju iznosa osnovne plaće koju su primali prema starom sustavu plaća, iako se stari sustav plaća temeljio na diskriminaciji na temelju dobi suca. Sud koji je uputio zahtjev posebno želi znati može li se različito postupanje koje sadržava to zakonodavstvo opravdati ciljem zaštite stečenih prava.
            38. Iz članka 5. BerlBesÜga proizlazi da je samo prethodna osnovna plaća uzeta u obzir za ponovno razvrstavanje već imenovanih sudaca u stupanj ili prijelazni stupanj novog sustava. Ponovno razvrstavanje već imenovanih sudaca u novi sustav plaća provodi se isključivo prema kategoriji po godinama stečenoj u starom sustavu.
            39. Potrebno je navesti da navedeni članak može nastaviti različito postupanje prema sucima s obzirom na dob u novom sustavu plaća.
            40. Naime, mjere ponovnog razvrstavanja, uvedene odredbom poput članka 5. BerlBesÜga, u skladu s kojima se ponovno razvrstavanje temelji na plaći koju su prethodno primali već imenovani dužnosnici, koja je ovisila o referentnoj dobi, nastavljaju diskriminatornu situaciju u kojoj neki suci primaju manju plaću od one koju primaju drugi suci koji se nalaze u usporedivim situacijama, i to samo na temelju njihove dobi u trenutku zapošljavanja (vidjeti u tom smislu presudu Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 56. do 58.).
            41. Treba dakle ispitati može li se to različito postupanje na temelju dobi opravdati na temelju člankom 6. stavkom 1. Direktive 2000/78.
            42. Što se tiče, s jedne strane, cilja koji je usmjeren na očuvanje stečenih prava na koji se poziva sud koji je postavio zahtjev, treba utvrditi da zaštita prava koju je stekla određena kategorija osoba predstavlja važan razlog u općem interesu (presuda Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 64. i navedena sudska praksa).
            43. S druge strane, Sud je već utvrdio da je zakon poput BerlBesÜga takve naravi da se njime postiže željeni cilj održavanja stečenih prava (presuda Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 65. do 68.). Nadalje, smatrao je da nacionalni zakonodavac nije prekoračio ono što je bilo potrebno za postizanje željenog cilja usvojivši prijelazne derogacijske mjere uvedene BerlBesÜgom (presuda Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 69. do 85.)
            44. Niti jedan od elemenata iz spisa podnesenog Sudu nije takve naravi da utječe na te tvrdnje.
            45. Kao što to proizlazi iz elemenata podnesenih Sudu, ponovno razvrstavanje sudaca, što se tiče odabrane metode i cilja koji se namjeravao postići, ne razlikuje se od ponovnog razvrstavanja koje je bilo provedeno prema dužnosnicima Land Berlina. Naime, BerlBesÜg je uspostavio pravila koja se ujednačeno primjenjuju na suce, državne odvjetnike i dužnosnike za potrebe njihova ponovnog razvrstavanja.
            46. Donošenjem BerlBesÜga nacionalni zakonodavac preoblikovao je sustav plaće dužnosnika i sudaca Land Berlina. U svrhu očuvanja stečenih prava već imenovanih sudaca, taj zakon propisuje prijelazno odstupanje od pravila u odnosu na njih na temelju kojeg su ti suci bez odgode ponovno razvrstani u stupnjeve ili prijelazne stupnjeve (vidjeti u tom smislu presudu Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 72. i 73.)
            47. Također, budući da se članak 38. starog saveznog zakona o plaći dužnosnika primjenjivao na svakog suca Land Berlina prilikom njegova zapošljavanja, njegova diskriminatorna svojstva mogla su utjecati na sve te suce (vidjeti u tom smislu presudu Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 96.). Stoga treba zaključiti da u starom saveznom zakonu o plaći dužnosnika nema valjanog referentnog sustava i da, nasuprot tvrdnji tužitelja u glavnom postupku, ne postoji ni kategorija „mladih sudaca“ koja bi tim zakonom i BerlBesÜgom bila prikraćena ni kategorija „starijih sudaca“ koja bi tim zakonima bila favorizirana.
            48. Nadalje, treba smatrati da su načini tog ponovnog razvrstavanja u skladu s obvezom koja proizlazi iz članka 16. točke (a) Direktive 2000/78 prema kojoj je na državi članici da poduzima potrebne mjere kako bi se ukinuli svi zakoni i drugi propisi koji su protivni načelu jednakog postupanja.
            49. Stoga na šesto i sedmo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 trebaju tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje definira načine ponovnog razvrstavanja u novom sustavu plaća već imenovanih sudaca prije stupanja na snagu tog zakonodavstva i koje propisuje da se stupanj plaće u koji su oni sada razvrstani utvrđuje samo na temelju iznosa osnovne plaće koju su primali na temelju starog sustava plaća, iako se potonji temeljio na diskriminaciji na temelju dobi suca jer se različito postupanje koje sadržava to zakonodavstvo može opravdati ciljem zaštite stečenih prava.
            Deveto i deseto pitanje
            50. Devetim i desetim pitanjem koje treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje definira načine napredovanja već imenovanih sudaca, u novom sustavu plaća, i koje propisuje da se, od određenog stupnja, sucima koji su navršili određenu dob na referentni datum određen za prelazak na novi sustav brže povećava plaća nego sucima koji su na referentni datum određen za prelazak na novi sustav bili mlađi. Sud koji je uputio zahtjev posebno želi znati može li se to različito postupanje koje sadržava to zakonodavstvo opravdati.
            51. Treba navesti da je člankom 6. BerlBesÜga njemački zakonodavac uveo razlikovanje na temelju kategorije po godinama dosegnute na referentni datum određen za prelazak na novi sustav i to u pogledu datuma kada se može napredovati u sljedeći stupanj kao i pri izračunu daljnjeg iskustva.
            52. Naime, što se tiče prvog napredovanja u viši stupanj u novom sustavu plaće, iz zaključaka suda koji je uputio zahtjev proizlazi da, u skladu s člankom 6. stavcima 1. i 2. BerlBesÜga, trajanje iskustva sudaca koji su u starom sustavu morali biti razvrstani u 1. i 2. kategoriju po godinama na referentni datum određen za prelazak na novi sustav, odnosno suci koji su na taj datum imali manje od 31 godine, teče iznova na datum ponovnog razvrstavanja. Nasuprot tomu, suci koji su bili ponovno razvrstani barem na temelju osnovne plaće koja odgovara najmanje 3. kategoriji po godinama, odnosno koji su navršili 31 godinu, napreduju u viši stupanj na datum kada bi u starom sustavu napredovali u neposredno višu kategoriju po godinama.
            53. Što se tiče daljnjeg napredovanja u novom sustavu plaće, članak 6. stavci 3. i 4. BerlBesÜga od 5. stupnja propisuje smanjenje trajanja iskustva potrebnog za napredovanje u sljedeći stupanj pod uvjetom da su već imenovani suci na početku bili ponovno razvrstani najmanje u 4. prijelazni stupanj novog sustava plaće.
            54. Budući da samo suci koji su navršili najmanje 39 godina na datum prelaska na novi sustav, kao što to proizlazi iz zaključaka suda koji je uputio zahtjev, imaju koristi od smanjenja razdoblja koje je potrebno za napredovanje u stupnjeve, dok su suci koji nisu navršili tu dob u trenutku ponovnog razvrstavanja isključeni iz područja primjene te odredbe i moraju, a fortiori , pričekati još jednu godinu kako bi mogli napredovati u relevantni viši stupanj, treba zaključiti da predmetni nacionalni propis u glavnom postupku sadržava različito postupanje koje se izravno temelji na dobi, u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78.
            55. Treba dakle ispitati može li se to različito postupanje opravdati na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78.
            56. U tom pogledu, iz očitovanja njemačke vlade proizlazi da je članak 6. BerlBesÜga imao za cilj izravnati krivulju razvoja plaće sudaca s krivuljom plaće dužnosnika, pri čemu je u vezi s potonjom u 1997. provedena modernizacija i, in fine , učiniti sudačku funkciju još privlačnijom nego prije, između ostalog, jamčeći brži rast dohotka na početku karijere. Bilo je također potrebno osigurati, s jedne strane, da se niti jednom sucu odmah ili u odnosu na ukupan staž ne smanji plaća i, s druge strane, da svi suci do navršene 49 godine napreduju u zadnji stupanj plaće.
            57. Treba podsjetiti da, prema sadašnjem stanju prava Unije, države članice kao i, u ovom slučaju, socijalni partneri na nacionalnoj razini imaju široku marginu prosudbe, ne samo u izboru određenog cilja u području socijalne politike i zapošljavanja, već također u definiranju mjera kojima se taj cilj može ostvariti (vidjeti osobito presudu Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, t. 68.)
            58. Ciljevi poput onih koji se predmetnim nacionalnim propisom u glavnom postupku žele postići su u načelu takve naravi da „objektivno i razumno“ opravdavaju, „u kontekstu nacionalnog prava“, različito postupanje na temelju dobi, kao što to propisuje članak 6. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2000/78.
            59. Još treba provjeriti, kako to predviđa sam tekst navedene odredbe, jesu li načini ostvarivanja tih ciljeva „primjereni i nužni“.
            60. Njemačka vlada u svojim očitovanjima i pojašnjenjima podnesenim tijekom rasprave, opširno je izložila razloge koji su doveli do usvajanja članka 6. BerlBesÜga.
            61. Ta je vlada, između ostalog, istaknula da je ukupno trajanje iskustva koje se proteže platnim razredima kraće u odnosu na suce i državne odvjetnike nego dužnosnike jer uzima u obzir trajanje općenito dužeg osposobljavanja i kasniji početak obavljanja profesionalnog rada. Novi sustav napredovanja sadržava manje stupnjeva, tj. osam „stupnjeva iskustva“, što znači da će sudac brže napredovati u više stupnjeve plaće. Međutim, s obzirom da zbog proračunskih razloga nije bilo moguće značajno povećati prihod sudaca taj je rast plaća ponovno usporen proteklih godina. Tako sada od 5. stupnja nadalje sudac mora čekati još jednu godinu prije napredovanja u viši stupanj.
            62. Prema mišljenju njemačke vlade tu promjenu, koja ide u korist sudaca koji imaju između 31 i 39 godina, treba smatrati nagrađivanjem jer radno iskustvo posebno brzo raste u prvim godinama obavljanja djelatnosti, kao i mjerom zadovoljavanja potreba sudaca u jednom razdoblju njihova života kada se, prema mišljenju te vlade, suočavaju s većim troškovima. Pored toga, napredovanje već imenovanih sudaca koji su ponovno razvrstani u relativno visokoj dobi, odnosno počevši od 7. kategorije po godinama starog sustava, sporije je u novom sustavu napredovanja. Kako bi se taj učinak kompenzirao za tu je kategoriju pojedinačno trajanje stupnjeva smanjeno za jednu godinu. Ta je vlada, u odgovoru na zahtjev Suda za pojašnjenjem upućenog tijekom rasprave, navela da složenost tog sustava proizlazi iz skrbi zakonodavca da osigura da niti jedna kategorija sudaca ne bude stavljena u pretjerano povoljniji ili nepovoljniji položaj nakon ponovnog razvrstavanja u novi sustav plaća.
            63. Treba zaključiti da ispitivanje spisa podnesenog Sudu nije otkrilo niti jedan element koji je takve naravi da bi doveo u pitanje ta očitovanja njemačke vlade. Sudu također nije podnesen niti jedan element koji ima za cilj osporiti prikladnu i nužnu narav novog sustava napredovanja.
            64. Pored toga, treba navesti da argument prema kojem je članak 6. BerlBesÜga pridonio „pogoršanju“ položaja „mladih sudaca“, koji su već bili defavorizirani na temelju starog saveznog zakona o plaći dužnosnika, treba odbiti jer, kao što je to bilo utvrđeno u točki 47. ove presude, takve kategorije ne postoje.
            65. S obzirom na ta razmatranja, treba zaključiti da se – uzimajući u obzir široku marginu prosudbe priznatu državama članicama u izboru ne samo toga da slijedi određeni cilj u području socijalne politike i zapošljavanja, već i u definiranju mjera kojima se on može ostvariti, u pogledu cilja koji nacionalni zakonodavac želi postići – ne doima nerazumnim usvojiti članak 6. BerlBesÜga.
            66. S obzirom na sve prethodno navedeno, na deveto i deseto pitanje treba odgovoriti tako da se članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 trebaju tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje definira načine napredovanja već imenovanih sudaca, u novom sustavu plaća, i propisuje da se, od određenog stupnja, sucima koji su navršili određenu dob na referentni datum određen za prelazak na novi sustav brže povećava plaća nego sucima koji su na referentni datum za prelazak na novi sustav bili mlađi jer se različito postupanje koje sadržava to zakonodavstvo može opravdati u pogledu članka 6. stavka 1. te direktive.
            Četvrto pitanje
            67. Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita Sud o pravnim posljedicama koje trebaju proizaći u slučaju da stari savezni zakon o plaći dužnosnika povređuje načelo nediskriminacije koje se temelji na dobi. Taj sud želi saznati proizlaze li te posljedice iz Direktive 2000/78 ili sudske prakse koja proizlazi iz presude Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428) i jesu li u tom posljednjem slučaju ispunjeni uvjeti za utvrđivanje odgovornosti Savezne Republike Njemačke.
            68. Sud je već odlučivao o tom pitanju u presudi Specht i dr. (C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005) i njegov odgovor na to pitanje primjenjiv je u cijelosti u ovom predmetu.
            69. U tim okolnostima, iz razloga koji su istovjetni onima navedenima u točkama 88. do 107. u presudi Specht i dr. (C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005), na četvrto pitanje treba odgovoriti na slijedeći način:
            – U okolnostima poput onih iz predmeta u glavnom postupku, pravo Unije ne propisuje obvezu retroaktivne dodijele diskriminiranim sucima iznosa koji odgovara razlici između plaće koju su stvarno primili i one koja odgovara najvišem stupnju njihova razreda.
            – Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri jesu li ispunjeni svi uvjeti koje je postavila sudska praksa Suda da bi se, na temelju prava Unije, utvrdila odgovornost Savezne Republike Njemačke.
            Peto pitanje
            70. Sud koji je uputio zahtjev svojim petim pitanjem u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da mu je protivno nacionalno pravilo, poput onog u glavnom postupku, koje propisuje obvezu nacionalnog suca da u relativno kratkom roku, odnosno prije završetka financijske godine koja je u tijeku, postavi zahtjev za novčane naknade koji se ne temelje izravno na zakonu.
            71. Sud je već odlučivao o tom pitanju u presudi Specht i dr. (C 501/12 do C 506/12, C 540/12 i C 541/12, EU:C:2014:2005) i njegov odgovor na to pitanje primjenjiv je u cijelosti u ovom predmetu.
            72. U tim okolnostima, iz razloga koji su istovjetni onima navedenima u točkama 111. do 114. u presudi Specht i dr. (C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005), na peto pitanje treba odgovoriti tako da nije protivno pravu Unije nacionalno pravilo poput onog u glavnom postupku koje propisuje obvezu za nacionalnog suca da, u relativno kratkom roku, odnosno prije završetka financijske godine koja je u tijeku, postavi zahtjeve za novčane naknade koje se ne temelje izravno na zakonu, ako to pravilo ne povrjeđuje ni načelo ekvivalentnosti ni načelo djelotvornosti. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni u predmetu u glavnom postupku.
            Osmo i jedanaesto pitanje
            73. Uzevši u obzir odgovore na šesto, sedmo, deveto i deseto pitanje, nije potrebno odgovoriti na osmo i jedanaesto pitanje.
            Troškovi
            74. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da uvjeti za plaću sudaca spadaju u područje primjene te direktive.
            2. Članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 trebaju se tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, na temelju kojeg se osnovna plaća suca utvrđuje, u trenutku njegova zapošljavanja, samo prema dobi tog suca.
            3. Članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 trebaju se tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje definira načine ponovnog razvrstavanja u novom sustavu plaća već imenovanih sudaca prije stupanja na snagu tog zakonodavstva i koje propisuje da se stupanj plaće u koji su oni sada razvrstani utvrđuje samo na temelju iznosa osnovne plaće koji su primali na temelju starog sustava plaća, iako se potonji temeljio na diskriminaciji na temelju dobi suca jer se različito postupanje koje sadržava to zakonodavstvo može opravdati ciljem zaštite stečenih prava.
            4. Članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 trebaju se tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje definira načine napredovanja u novom sustavu plaća već imenovanih sudaca prije stupanja na snagu tog zakonodavstva i koje propisuje da se, od određenog stupnja, sucima koji su navršili određenu dob na referentni datum određen za prelazak na novi sustav brže povećava plaća nego sucima koji su na referentni datum za prelazak na novi sustav bili mlađi jer se različito postupanje koje sadržava to zakonodavstvo može opravdati u pogledu članka 6. stavka 1. te direktive.
            5. U okolnostima poput onih vezanih uz glavni predmet, pravo Unije ne propisuje obvezu retroaktivne dodjele diskriminiranim sucima iznosa koji odgovara razlici između plaće koju su stvarno primili i one koja odgovara najvišem stupnju njihova razreda.
            Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri jesu li ispunjeni svi uvjeti koje postavlja sudska praksa Suda da bi se, na temelju prava Unije, utvrdila odgovornost Savezne Republike Njemačke.
            6. Nije protivno pravu Unije nacionalno pravilo poput onog u glavnom postupku koje propisuje obvezu za nacionalnog suca da, u relativno kratkom roku, odnosno prije završetka financijske godine koja je u tijeku, postavi zahtjeve za novčane naknade koje se ne temelje izravno na zakonu, ako to pravilo ne povrjeđuje ni načelo ekvivalentnosti ni načelo djelotvornosti. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni u predmetu u glavnom postupku.