title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. travnja 2018.#Eamonn Donnellan protiv The Revenue Commissioners.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Uzajamna pomoć kod naplate potraživanja – Direktiva 2010/24/EU – Članak 14. – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Mogućnost tijela kojem se upućuje zahtjev da odbije pomoć kod naplate zbog toga što potraživanje nije bilo uredno dostavljeno.#Predmet C-34/17.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      26. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uzajamna pomoć kod naplate potraživanja – Direktiva 2010/24/EU – Članak 14. – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Mogućnost tijela kojem se upućuje zahtjev da odbije pomoć kod naplate zbog toga što potraživanje nije bilo uredno dostavljeno”
      U predmetu C‑34/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court (Visoki sud, Irska), odlukom od 16. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 24. siječnja 2017., u postupku

         Eamonn Donnellan

      protiv

         The Revenue Commissioners,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za E. Donnellana, L. Glennon i E. Silke, solicitors, P. McGarry, SC, i R. Maguire, barrister,

               –

               za Revenue Commissioners, M.-C. Maney, solicitor, N. Travers, SC, B. Ó Floinn, BL, i M. Corry, advocate,

               –

               za grčku vladu, E. Tsaousi, M. Tassopoulou i K. Georgiadis, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, H. Krämer i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. stavaka 1. i 2. Direktive Vijeća 2010/24/EU od 16. ožujka 2010. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere (SL 2010., L 84, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 295.)

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Eamonna Donnellana i Revenue Commissionersa (u daljnjem tekstu: Commissioners) o naplati potraživanja koja se sastoji, s jedne strane, od globe koju je E. Donnellanu izreklo grčko carinsko tijelo i, s druge strane, kamata i troškova ili penala povezanih s tom globom.

         Pravni okvir

            Direktiva 2010/24

               3

               Direktiva 2010/24 donesena je na temelju članaka 113. i 115. UFEU‑a. Uvodne izjave 1., 7., 17., 20. i 21. glase:

                        „(1)

                        Uzajamna pomoć među državama članicama za naplatu međusobnih potraživanja i potraživanja Unije vezano za pojedine poreze i druge mjere doprinosi pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta. […]

                  […]

                        (7)

                        Uzajamna pomoć trebala bi obuhvaćati sljedeće: tijelo kojem se upućuje zahtjev treba osigurati tijelu koje je podnositelj zahtjeva informacije koje treba podnositelj kako bi naplatio potraživanje nastalo u državi članici u kojoj se nalazi i obavijestiti dužnika o svim instrumentima koji se odnose na potraživanje koje je nastalo u toj državi članici. Tijelo kojem se upućuje zahtjev može, na zahtjev podnositelja, naplatiti potraživanje nastalo u državi članici u kojoj se nalazi ili poduzeti mjere predostrožnosti kojima se jamči naplata tih potraživanja.

                  […]

                        (17)

                        Ovom se Direktivom ne bi smjela ograničavati uzajamna pomoć koju pojedine države članice međusobno nude na temelju dvostranih ili višestranih sporazuma ili dogovora.

                  […]

                        (20)

                        Budući da ciljeve ove Direktive, odnosno osiguranje jedinstvenog sustava naplate potraživanja na unutarnjem tržištu, države članice ne mogu zadovoljavajuće postići i stoga […] [se] mogu bolje postići na razini Unije, Unija donosi mjere, u skladu s načelom supsidijarnosti […]

                        (21)

                        Ova Direktiva poštuje temeljna prava i poštuje načela koja su priznata posebno Poveljom [Europske unije] o temeljnim pravima.”

               4

               Člankom 1. te direktive naslovljenim „Predmet” pojašnjava se da se njome „propisuju pravila prema kojima države članice moraju pružati pomoć u naplati potraživanja u državi članici potraživanja kako je navedeno u članku 2. koja su proizašla u drugoj državi članici”.

               5

               Člankom 2. navedene direktive naslovljenim „Područje primjene” određuje se:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na potraživanja vezana za sljedeće:

                        (a)

                        sve poreze i carine koje je nametnula država članica ili su nametnuti u njezino ime ili njezinih teritorijalnih ili upravnih jedinica, uključujući lokalna tijela, ili u ime Unije;

                  […]
               2.   Područje primjene ove Direktive uključuje:

                        (a)

                        upravne novčane kazne, globe, pristojbe i dodatne naknade vezano uz potraživanja za koja se može zatražiti uzajamna pomoć u skladu sa stavkom 1., koje ubiru upravna tijela nadležna za ubiranje predmetnih poreza ili carina ili za provođenje upravnih istraga vezano za njih ili upravna tijela koja su ovlaštena od strane nadležnih upravnih ili pravosudnih tijela na njihov zahtjev;

                  […]

                        (c)

                        kamate i troškove vezano za potraživanja za koja se može zatražiti uzajamna pomoć u skladu sa stavkom 1. ili točkom (a) ili (b) ovog stavka.

                  […]”

               6

               U skladu s člankom 8. te direktive naslovljenom „Zahtjev za dostavu pojedinih dokumenata vezano za naplatu potraživanja”:
               „1.   Na zahtjev tijela koje je podnositelj zahtjeva, tijelo kojem se upućuje zahtjev obavještava adresat[a] o svim dokumentima, uključujući onima sudske naravi, koji proizlaze [potječu] iz države članice koja je podnijela zahtjev i odnose se na potraživanje kako se navodi u članku 2. ili na njegov povrat.
               […]”

               7

               Člankom 10. Direktive 2010/24 naslovljenim „Zahtjev za naplatu potraživanja” u stavku 1. određuje se:
               „Na zahtjev tijela koje je podnositelj zahtjeva, tijelo kojem se upućuje zahtjev naplaćuje potraživanja koja su predmet instrumenta kojim se dozvoljava izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev.”

               8

               Članak 11. te direktive naslovljen „Uvjeti koji uređuju zahtjev za naplatu potraživanja” u stavku 1. glasi:
               „Tijelo koje je podnositelj zahtjeva neće podnijeti zahtjev za naplatu ako i sve dok se potraživanje i/ili instrument kojim se dozvoljava provedba u državi članici koja podnosi zahtjev osporava u toj državi članici, osim u slučajevima kada se primjenjuje treći podstavak članka 14. stavka 4.”

               9

               Člankom 12. navedene direktive naslovljenim „Instrument kojim se dozvoljava provedba u državi članici koja prima zahtjev i drugi popratni dokumenti” određuje se:
               „1.   Svakom zahtjevu za naplatu prilaže se jedinstveni instrument kojim se dozvoljava njegova provedba u državi članici koja prima zahtjev.
               Ovaj jedinstveni instrument kojim se dozvoljava provedba u državi članici koja prima zahtjev odražava temeljne sadržaje početnog instrumenta kojim se dozvoljava provedba i predstavlja jedinu osnovu za naplatu i mjere predostrožnosti poduzete u državi članici koja prima zahtjev. On nije podložan nijednom aktu priznavanja, dopune ili zamjene u toj državi članici. Jedinstveni instrument kojim se dozvoljava provedba sadrži najmanje sljedeće informacije:

                        (a)

                        informacije relevantne za identifikaciju početnog instrumenta kojim se dozvoljava provedba, opis potraživanja, zajedno s njegovom naravi, rok koji pokriva potraživanje, sve datume bitne za postupak provedbe i iznos potraživanja te njegove različite sastavnice kao što su glavnica, nastale kamate itd.;

                        (b)

                        ime i druge podatke relevantne za identifikaciju dužnika;

                        (c)

                        ime, adresu i druge kontakte vezano za:

                                 i.

                                 ured odgovoran za procjenu potraživanja i, ako je različit;

                                 ii.

                                 ured u kojem se mogu dobiti daljnje informacije vezano za potraživanje ili vezano za mogućnosti osporavanja plaćanja obveze.

                  […]”

               10

               Članak 13. te direktive naslovljen „Izvršenje zahtjeva za naplatu” glasi:
               „1.   Za potrebe naplate u državi članici koja prima zahtjev, svako potraživanje u vezi kojega je podnesen zahtjev za naplatu, smatra se potraživanjem države članice koja prima zahtjev, osim ako je ovom Direktivom predviđeno drukčije. Država članica koja prima zahtjev koristi ovlasti i postupke predviđene zakonima, propisima i administrativnim odredbama države članice koja prima zahtjev koji se primjenjuju na potraživanja vezana uz isti ili u izostanku istih, sličan porez ili carinu, osim kada je ovom Direktivom predviđeno drukčije.
               […]
               3.   Od datuma primitka zahtjeva za naplatu, tijelo kojem se upućuje zahtjev naplaćuje kamate na zakašnjela plaćanja u skladu sa zakonima, propisima i administrativnim odredbama na snazi u državi članici koja prima zahtjev.
               […]”

               11

               Članak 14. Direktive 2010/24 naslovljen „Sporovi” glasi:
               „1.   Sporovi vezani za potraživanje, prvobitni instrument koji omogućuje izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev ili jedinstveni instrument koji omogućuje izvršenje u državi članici koja prima zahtjev i sporovi vezani za valjanost dostave koju je obavilo nadležno tijelo države članice koja podnosi zahtjev u nadležnosti su nadležnih tijela države članice koja podnosi zahtjev. Ako tijekom postupka naplate potraživanja, potraživanje, prvobitni instrument koji omogućuje izvršenje u državi članici koja prima zahtjev ili jedinstveni instrument koji[m se dozvoljava provedba zainteresirana osoba ospori u državi članici kojoj je upućen zahtjev, tijelo] kojem se upućuje zahtjev obavještava tu stranku da takvo pravno sredstvo mora podnijeti nadležnom tijelu države članice koja podnosi zahtjev u skladu s važećim zakonima u toj državi članici.
               2.   Sporovi vezani za postupak izvršenja u državi članici koja prima zahtjev ili vezani za važenje dostavljenih obavijesti nadležnog tijela države članice koja prima zahtjev podnose se nadležnom tijelu te države članice u skladu s njezinim zakonima i propisima.
               3.   Kada se tužba, kako je navedeno u stavku 1., podnese nadležnom tijelu države članice koja podnosi zahtjev, država članica koja podnosi zahtjev o tome obavještava tijelo kojem se upućuje zahtjev i navodi razmjer u kojem se potraživanje ne osporava.
               4.   Čim tijelo kojem se upućuje zahtjev primi obavijest navedenu u stavku 3., bilo od tijela koje je podnositelj zahtjeva ili od zainteresirane stranke, ono obustavlja postupak izvršenja, u mjeri u kojoj se to odnosi na osporavani dio potraživanja, dok nadležno tijelo ne donese odluku u tom predmetu, osim ako tijelo koje je podnositelj zahtjeva ne zatraži drukčije u skladu s trećim podstavkom ovog stavka.
               Na zahtjev tijela koje je podnositelj zahtjeva ili ako tijelo koje prima zahtjev iz nekog razloga to smatra potrebnim, […] tijelo kojem se upućuje zahtjev poduzima mjere predostrožnosti kako bi osiguralo naplatu u mjeri u kojoj to omogućuju važeći zakoni ili propisi u državi članici koja prima zahtjev.
               Tijelo koje je podnositelj zahtjeva može, u skladu s važećim zakonima, propisima i administrativnim praksama u državi članici koja podnosi zahtjev, tijelo kojem se upućuje zahtjev zamoliti da naplati osporavano potraživanje ili osporavani dio potraživanja, ako relevantni zakoni, propisi i administrativne prakse na snazi u državi članici koja prima zahtjev odobri takvu radnju. Svaki takav zahtjev mora biti obrazložen. Ako je rezultat osporavanja naknadno povoljan za dužnika, tijelo koje je podnositelj zahtjeva odgovorno je za nadoknadu svih naplaćenih iznosa, zajedno sa prispjelom kompenzacijom, u skladu sa zakonima na snazi u državi članici koja prima zahtjev.
               […]”

               12

               Na temelju članka 28. te direktive, države članice bile su dužne do 31. prosinca 2011. donijeti i objaviti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s navedenom direktivom i primjenjivati te odredbe od 1. siječnja 2012.

               13

               U članku 29. Direktive 2010/24 stavljena je izvan snage Direktiva Vijeća 2008/55/EZ od 26. svibnja 2008. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za određene pristojbe, carine, poreze i druge mjere (SL 2008., L 150, str. 28.) s učinkom od 1. siječnja 2012.

               14

               Direktivom 2008/55 kodificirana je Direktiva Vijeća 76/308/EEZ od 15. ožujka 1976. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja koja proizlaze iz poslova koji čine dio sustava financiranja Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi, poljoprivrednih pristojbi i carina (SL 1976., L 73, str. 18.) i akti o njezinim izmjenama.

            Provedbena uredba Komisije (EU) br. 1189/2011

               15

               Provedbena uredba Komisije (EU) br. 1189/2011 od 18. studenoga 2011. o utvrđivanju detaljnih pravila u vezi s određenim odredbama Direktive Vijeća 2010/24/EU (SL 2011., L 302, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 22., str. 193.) u članku 15. stavku 1. glasi:
               „Zahtjevi za naplatu ili za provedbu mjera predostrožnosti sadrže izjavu o tome da su ispunjeni uvjeti utvrđeni Direktivom 2010/24/EU za pokretanje postupka uzajamne pomoći.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               TLT International Ltd, prijevoznik poduzetnik osnovan u skladu s irskim pravom, zaposlio je tijekom 2002. E. Donnellana, irskog državljanina, kao vozača teškog teretnog vozila.

               17

               U srpnju 2002. E. Donnellan je po nalogu tog poduzetnika od trgovca sa sjedištem u Grčkoj preuzeo 23 palete maslinovog ulja. U potvrdi o isporuci te robe kao primatelj bio je naveden poduzetnik koji upravlja supermarketima u Irskoj.

               18

               E. Donnellan podnio je 26. srpnja 2002. tu potvrdu o isporuci Carinskom uredu u Luci Patras (Grčka). Tom prigodom carinski službenik je prilikom inspekcije navedene robe osim maslinovog ulja pronašao 171800 kutija krijumčarenih cigareta. Nakon tog otkrića E. Donnellan bio je uhićen, a vozilo i njegov teret zaplijenjeni.

               19

               Dana 29. srpnja 2002. E. Donnellan je u prvom stupnju proglašen krivim za krijumčarenje i davanje lažnih poreznih podataka. Ta kažnjiva djela dovela su do njegove osude na tri godine i na godinu dana zatvora. E. Donnellan trenutačno je lišen slobode.

               20

               Nakon žalbe E. Donnellan je 17. listopada 2002. oslobođen od te dvije točke optužnice i odmah pušten na slobodu.

               21

               Carinski ured u Patrasu izdao je 27. travnja 2009. rješenje kojim se E. Donnellanu izriče upravna kazna u iznosu od 1097505 eura zbog toga što je isporuka zaplijenjena u srpnju 2002. sadržavala 171800 kutija krijumčarenih cigareta.

               22

               Dana 19. lipnja 2009. veleposlanstvo Grčke u Irskoj uputilo je preporučeno pismo „Donnellanu Eamonnu Ballyhaunisu, Irska”, pozivajući ga da u najkraćem mogućem roku stupi u vezu s njegovim službama kako bi mogao zaprimiti i potpisati važne dokumente koji se na njega odnose.

               23

               Odlukom od 15. srpnja 2009., nakon rješenja od 27. travnja 2009., Carinski ured u Patrasu izrekao je E. Donnellanu novčanu kaznu u iznosu od 1097505 eura. Istoga dana, ta upravna novčana kazna objavljena je u Službenom listu Helenske Republike.

               24

               Dana 14. studenoga 2012. grčka tijela proslijedila su Commissionersu zahtjev za naplatu u smislu članka 10. Direktive 2010/24 sastavljen na engleskom jeziku, koji se odnosio na navedenu novčanu kaznu od 1097505 eura, uvećanu za kamate u iznosu od 384126,76 eura i troškove ili penale koji su iznosili 26340,12 eura.

               25

               Taj zahtjev sadržavao je, među ostalim, u izjavi – zahtijevanoj u članku 15. Provedbene uredbe br. 1189/2011 – kojom se potvrđuje da su bili ispunjeni uvjeti utvrđeni Direktivom 2010/24/EU za pokretanje postupka uzajamne pomoći, sljedeće informacije:

                        –

                        „The claim(s) is (are) not contested” [„Potraživanje(a) nije (nisu) osporeno(a)”];

                        –

                        „The claim(s) may no longer be contested by an administrative appeal/by an appeal to the courts” [„Potraživanje(a) se više ne može (ne mogu) osporavati upravnom tužbom/pravnim lijekom”];

                        –

                        „Appropriate recovery procedures have been applied in the State of the applicant authority but will not result in the payment in full of the claim” [„Odgovarajući postupci naplate primijenjeni su u državi tijela koje je podnositelj zahtjeva, ali ne dovode do plaćanja potraživanja u cijelosti”].

               26

               Dana 15. studenoga 2012. E. Donnellan je od Commissionersa dobio dopis s datumom od 14. studenoga 2012. kojim se od njega u roku od 30 dana zahtijeva iznos od 1507971,88 eura na ime naplate novčane upravne kazne, kamata i troškova ili penala koji su predmet zahtjeva grčkih tijela.

               27

               Tom dopisu bio je priložen „jedinstveni instrument” iz članka 12. Direktive 2010/24 sastavljen na engleskom jeziku. Taj instrument pozivao se na gore navedenu odluku Carinskog ureda u Patrasu i kvalificirao je dotično potraživanje na sljedeći način: „Multiple duties for illegal cigarette trading” (različita dugovanja zbog krijumčarenja cigareta).

               28

               Taj instrument navodio je broj putovnice E. Donnellana i kvalificirao adresu zainteresirane osobe kao „known” (poznatu).

               29

               Čim je primio navedeni dopis od 14. studenoga 2012., E. Donnellan opunomoćio je odvjetnika kako bi dobio pojašnjenja o odluci Carinskog ureda u Patrasu.

               30

               Dana 11. lipnja 2014. E. Donnellan pokrenuo je postupak pred High Courtom (Visoki sud, Irska) radi poništenja zahtjeva za izvršenje naplate traženih iznosa.

               31

               Taj sud donio je 12. prosinca 2014. privremenu mjeru kojom se odgađa izvršenje tog zahtjeva dok se ne donese odluka o meritumu stvari.

               32

               Commissioners je pred High Courtom (Visoki sud) tvrdio da je zbog nepostojanja tužbe E. Donnellana u Grčkoj u pogledu potraživanja o kojem je riječ dužan prihvatiti zahtjev za naplatu i nastaviti njegovo prisilno izvršenje.

               33

               E. Donnellan ističe da je bio lišen prava na djelotvoran pravni lijek u Grčkoj i da u tim okolnostima Commissioners ne može prihvatiti navedeni zahtjev za naplatu.

               34

               U tom pogledu, E. Donnellan je sudu koji je uputio zahtjev podnio, među ostalim, izvješće koje je izradio A. Siaperas, stručnjak za grčko pravo. Prema tom izvješću, posljednji dan na koji je E. Donnellan mogao podnijeti tužbu protiv odluke Carinskog ureda u Patrasu bio je 13. listopada 2009., odnosno 90 dana nakon objave upravne novčane kazne u Službenom listu Helenske Republike.

               35

               Sud koji je uputio zahtjev iz svih dokumenata u spisu zaključuje, kao prvo, da preporučeno pismo od 19. lipnja 2009. koje je veleposlanstvo Grčke uputilo E. Donnellanu njemu nije bilo dostavljeno, kao drugo, da je on za postojanje odluke kojom mu se izriče novčana kazna saznao 15. studenoga 2012. i, kao treće, da kasnijim dopisima nije bio obaviješten o sadržaju i obrazloženju te odluke, osobito onima grčkog Ministarstva financija od 31. ožujka 2014. i od 29. prosinca 2015.

               36

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz ustaljene sudske prakse irskih sudova, irskog Ustava i obveza Irske u pogledu Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), proizlazi da nijedan irski sud ne može odobriti izvršenje odluke poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja nije dostavljena zainteresiranoj osobi i koja se usto zasniva na činjenicama za koje je utvrđena nevinost te osobe. Naime, izvršenje takve odluke negativno bi utjecalo na javni poredak u Irskoj.

               37

               Uzimajući u obzir da se Direktivom 2010/24 ne dopušta osporavanje zakonitosti odluke grčkih tijela pred irskim sudovima, sud koji je uputio zahtjev smatra da načela prava Unije, kako proizlaze iz presude od 14. siječnja 2010., Kyrian (C‑233/08, EU:C:2010:11), ipak upućuju na to da iznimne okolnosti mogu dopustiti sudu koji je uputio zahtjev da se temelji na Povelji Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kako bi odbio izvršenje zahtjeva za naplatu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               38

               U tim okolnostima, High Court (Visoki sud) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 14. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/24 to da High Court of Ireland prilikom utvrđivanja izvršivosti u Irskoj ‚jedinstvenog instrumenta kojim se dozvoljava provedba’ koji je 14. studenoga 2012. izdao carinski ured u Patrasu za upravne novčane kazne i globe u iznosu od 1097505,00 eura (iznos koji se potom povećao na 1507971,88 eura zbog kamata i penala) izrečen 15. srpnja 2009. zbog navodnog krijumčarenja 26. srpnja 2002.:

                        –

                        primijeni pravo na djelotvorno pravno sredstvo i na pošteno suđenje u razumnom roku na građanina Irske i Europske unije u vezi sa zahtjevom za provedbu (članak 47. Povelje i članci 6. i 13. ESLJP‑a, čiji sadržaj odgovara pravima koja su građanima dodijeljena člancima 34., 38. i 40.3 irskog Ustava), u okolnostima u kojima je dotični postupak prvi put pojašnjen [zainteresiranoj osobi] samo ‚neslužbenim prijevodom’ na engleski jezik […] u dopisu s datumom od [29. prosinca 2015.] koji je uputilo [grčko] Ministarstvo financija […] irskom poreznom tijelu i odvjetnicima koji zastupaju [zainteresiranu osobu] u Irskoj;

                        –

                        uzme u obzir ciljeve Direktive 2010/24 o uzajamnoj pomoći (uvodna izjava 20. Direktive 2010/24) i poštovanju obveze pružanja šire pomoći na temelju EKLJP‑a (uvodna izjava 17. Direktive 2010/24), kao što je to pravo građana na djelotvoran pravni lijek prema članku 47. Povelje i članku 13. EKLJP‑a;

                        –

                        vodi računa o punoj učinkovitosti prava Unije za njezine građane, uzimajući u obzir osobito točku 63. presude od 14. siječnja 2010., Kyrian, C‑233/08 [EU:C:2010:11]?”

         O prethodnom pitanju

               39

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavke 1. i 2. Direktive 2010/24 tumačiti na način da im se protivi to da tijelo države članice odbije izvršenje zahtjeva za naplatu koji se odnosi na potraživanje u vezi s novčanom kaznom izrečenom u drugoj državi članici zbog razloga povezanih s pravom zainteresirane osobe na djelotvoran pravni lijek pred sudom.

               40

               Uvodno treba podsjetiti da načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama u pravu Unije ima temeljno značenje s obzirom na to da omogućuje stvaranje i održavanje prostora bez unutarnjih granica. To načelo svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da smatra, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata tim pravom (mišljenje 2/13 (Pristupanje Europske unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 191. i navedena sudska praksa).

               41

               Budući da ulazi u područje unutarnjeg tržišta, a ne u područje slobode, sigurnosti i pravde, Direktiva 2010/24 zasniva se i na načelu uzajamnog povjerenja, kao što je prethodno navedeno. Naime, provedba sustava uzajamne pomoći uspostavljene tom direktivom ovisi o postojanju takvog povjerenja među dotičnim nacionalnim tijelima.

               42

               Osobito iz članka 12. stavka 1. te direktive proizlazi da se naplata potraživanja u državi članici kojoj je zahtjev upućen temelji na „jedinstvenom instrumentu” kojim tijelo koje je podnositelj zahtjeva tijelu kojem se upućuje zahtjev prosljeđuje podatke koji se nalaze u prvobitnom instrumentu kojim se omogućuje izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev. Nije potreban nijedan drugi akt kako bi se priznao, dopunio ili zamijenio jedinstveni instrument u državi članici kojoj je upućen zahtjev.

               43

               Osim toga, iz članka 14. stavka 1. Direktive 2010/24 proizlazi da svako osporavanje potraživanja, tog prvobitnog instrumenta, tog jedinstvenog instrumenta ili dostave nadležnog tijela države članice koja podnosi zahtjev treba podnijeti pred nadležnim tijelima te države članice, a ne pred onima države članice kojoj je upućen zahtjev.

               44

               Osim što se njome tijelima države kojoj je upućen zahtjev ne dodjeljuje ovlast da nadziru akte države članice koja podnosi zahtjev, Direktivom 2010/24 se u članku 14. stavku 2. izričito ograničava ovlast nadzora njezinih tijela nad aktima države članice kojoj je upućen zahtjev.

               45

               Iako je točno da akti koje države članice donesu na temelju sustava uzajamne pomoći uspostavljenog Direktivom 2010/24 moraju biti u skladu s temeljnim pravima Unije, među kojima se nalazi pravo na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. Povelje, iz toga uopće ne proizlazi da bi se akti države članice koja podnosi zahtjev morali moći pobijati i pred sudovima te države članice i onima države članice kojoj je upućen zahtjev. Nasuprot tomu, taj sustav pomoći, time što se osobito temelji na načelu uzajamnog povjerenja, omogućava povećanje pravne sigurnosti u pogledu određivanja države članice na čijem području se rješavaju sporovi i tako izbjegavanje forum shoppinga (vidjeti analogijom presudu od 21. prosinca 2011., N. S. i dr., C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 79.).

               46

               Iz toga slijedi da tužba koju zainteresirana osoba podnese u državi članici kojoj je upućen zahtjev kako bi se odbio zahtjev za plaćanje koji joj je uputilo nadležno tijelo države članice radi naplate tog potraživanja nastalog u državi članici kojoj je upućen zahtjev ne može dovesti do ispitivanja zakonitosti tog potraživanja.

               47

               Nasuprot tomu, kao što je Sud već istaknuo, ne može se isključiti da tijelo kojem se upućuje zahtjev iznimno može odlučiti da neće pružiti svoju pomoć tijelu koje je podnositelj zahtjeva. Dakle, izvršenje zahtjeva za povrat potraživanja može se odbiti, među ostalim, ako se pokaže da bi to izvršenje moglo negativno utjecati na javni poredak države članice tijela kojem se upućuje zahtjev (vidjeti u pogledu članka 12. Direktive 76/308, kojemu u bitnome odgovara članak 14. Direktive 2010/24, presudu od 14. siječnja 2010., Kyrian, C‑233/08, EU:C:2010:11, t. 42.).

               48

               U tom pogledu treba istaknuti da se, sukladno članku 13. stavku 1. Direktive 2010/24, potraživanje koje je predmet zahtjeva za naplatu smatra potraživanjem države članice kojoj je upućen zahtjev jer je potonja pozvana da provede nadležnosti i postupke definirane zakonima, propisima i administrativnim odredbama koji se primjenjuju na potraživanja vezana uz isti ili u izostanku istih, sličan porez ili carinu u njezinom pravnom poretku. Međutim, gotovo je nezamislivo da će ona provesti instrument koji omogućava izvršenje potraživanja koje je isto ili slično onom države članice kojoj je upućen zahtjev ako to izvršenje može negativno utjecati na njezin pravni poredak (vidjeti analogijom u pogledu Direktive 76/308 presudu od 14. siječnja 2010., Kyrian, C‑233/08, EU:C:2010:11, t. 43.).

               49

               S obzirom na to, na Sudu je da nadzire granice u kojima tijela neke države članice, koristeći se nacionalnim poimanjima poput onih koji se odnose na njihov javni poredak, mogu odbiti pružiti svoju pomoć nekoj drugoj državi članici unutar sustava suradnje koji je uspostavio zakonodavac Unije (vidjeti u tom smislu presude od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 56. i 57. i od 25. svibnja 2016., Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:349, t. 39. i 40.).

               50

               Osim toga, ustaljena je sudska praksa da ograničenja načela uzajamnog povjerenja treba tumačiti usko (vidjeti, među ostalim, presude od 14. studenoga 2013., Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, t. 29.; od 16. srpnja 2015., Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 41.; od 25. svibnja 2016., Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:349, t. 38. i do 23. siječnja 2018., Piotrowski, C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 48.).

               51

               U ovom slučaju, neovisno o izjavi koja se nalazi u zahtjevu za naplatu, a prema kojoj su postupci naplate provedeni u državi članici koja podnosi zahtjev, prema odluci kojom se upućuje zahtjev nesporno je da je tek na dan na koji je nadležno tijelo države članice kojoj je upućen zahtjev zainteresiranoj osobi uputilo zahtjev za plaćanje s jedinstvenim instrumentom ona saznala za činjenicu da joj je nekoliko godina ranije izrečena novčana kazna u državi članici koja podnosi zahtjev. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je tek dugo nakon što je saznala za postojanje te upravne novčane kazne zainteresirana osoba dobila preciznije informacije o sadržaju i obrazloženju odluke kojom joj je ta kazna izrečena.

               52

               U tim okolnostima taj sud smatra da bi se odbijanje izvršenja zahtjeva za naplatu moglo opravdati razlozima povezanima s pravom na djelotvoran pravni lijek i zbog činjenice da je u Irskoj izvršenje novčane kazne koja nije dostavljena zainteresiranoj osobi protivno pravnom poretku.

               53

               Kako bi se ocijenilo mogu li okolnosti poput onih koje navodi sud koji je uputio zahtjev, a da se pritom poštuje načelo uzajamnog povjerenja, dovesti do odbijanja izvršenja, treba prije svega istaknuti da funkcija jedinstvenog instrumenta koji je uputilo tijelo koje je podnositelj zahtjeva tijelu kojem se upućuje zahtjev radi naplate nekog potraživanja i potonje proslijedilo zainteresiranoj osobi u prilogu zahtjevu za plaćanje, nije ta da se njime obavijesti zainteresiranu osobu o odluci koja je donesena u državi članici tijela koje je podnositelj zahtjeva na kojoj se zasniva to potraživanje. Taj instrument, koji, kao što je navedeno u točki 9. ove presude, navodi, među ostalim, vrstu potraživanja, njegovu visinu i osobne podatke zainteresirane osobe, ima za cilj omogućiti tijelima države članice kojoj je upućen zahtjev da provedu postupak izvršenja i tako pruže svoju pomoć pri naplati. Nasuprot tomu, priopćavanje navedenog instrumenta, a da se odluka kojom se izriče novčana kazna i njezino obrazloženje ne prosljeđuju zainteresiranoj osobi, nije dostava te odluke.

               54

               Potom treba podsjetiti na to da se sustavom uzajamne pomoći u području naplate potraživanja nastoji, među ostalim, jamčiti stvarno izvršenje dostave svih akata i odluka koji se odnose na neko potraživanje ili na njegovu naplatu, a potječu iz države članice u kojoj tijelo koje je podnositelj zahtjeva ima svoje sjedište (vidjeti u pogledu Direktive 76/308 presudu od 14. siječnja 2010., Kyrian, C‑233/08, EU:C:2010:11, t. 57.). U tom pogledu, člankom 8. Direktive 2010/24 propisuje se mogućnost za tijelo koje je istaknulo potraživanje da od nadležnog tijela države članice prebivališta zainteresirane osobe zatraži pomoć za dostavu dokumenata koji se odnose na to potraživanje.

               55

               Naposljetku treba naglasiti da, kako bi protiv odluke koja na nju negativno utječe mogla koristiti svoje pravo na djelotvoran pravni lijek u smislu članka 47. Povelje, zainteresirana osoba mora poznavati razloge na kojima se temelji odluka koja je u odnosu na nju donesena ili čitanjem same odluke ili priopćenjem njezina obrazloženja na zahtjev, a kako bi u najboljim mogućim uvjetima mogla obraniti svoja prava i poznavajući predmet u cijelosti odlučiti treba li se obratiti nadležnom sudu (presuda od 4. lipnja 2013., ZZ, C‑300/11, EU:C:2013:363, t. 53. i navedena sudska praksa).

               56

               U okolnostima poput onih koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev u glavnom postupku, zainteresirana osoba podvrgnuta je postupku izvršenja zahtjeva za naplatu obuhvaćenom Direktivom 2010/24, neovisno o tome što joj novčana kazna o kojoj je riječ nije bila dostavljena. Zainteresirana osoba je tako stavljena u situaciju u kojoj tijelo kojem se upućuje zahtjev od nje zahtijeva plaćanje iznosa navedene upravne novčane kazne uvećane za kamate i troškove iz članka 2. stavka 2. točke (c) te direktive i zatezne kamate propisane u njezinu članku 13. stavku 3., iako ju ona zbog nedovoljnog poznavanja sadržaja i obrazloženja odluke kojom joj se izriče upravna novčana kazna nije mogla osporavati u državi članici tijela koje je podnositelj zahtjeva.

               57

               Međutim, kao što je to u bitnome nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 70. svojega mišljenja, situacija u kojoj tijelo koje je podnositelj zahtjeva zahtijeva naplatu potraživanja koje se temelji na odluci koja nije dostavljena zainteresiranoj osobi nije sukladna uvjetu koji uređuje zahtjeve za naplatu iz članka 11. stavka 1. Direktive 2010/24. Naime, budući da se prema toj odredbi zahtjev za naplatu u smislu te direktive ne može podnijeti ako i sve dok se potraživanje i/ili instrument kojim se dozvoljava provedba u državi članici koja podnosi zahtjev osporava u toj državi članici, takav zahtjev ne može se podnijeti ako zainteresirana osoba nije bila obaviještena o samom postojanju tog potraživanja jer je ta obavijest nužan preduvjet kako bi se ono moglo osporavati.

               58

               Usto, to je tumačenje potkrijepljeno člankom 47. Povelje i sudskom praksom Suda u području dostave sudskih pismena. Iz te sudske prakse osobito proizlazi da se, kako bi se jamčilo poštovanje prava propisanih navedenim člankom 47., treba paziti ne samo na to da adresat pismena primi predmetno pismeno već i da mu se omogući da sazna za postupak koji je protiv njega pokrenut u inozemstvu i da stvarno i potpuno razumije njegov smisao i doseg, na način da se može učinkovito koristiti svojim pravima u državi članici pošiljateljici (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2015., Alpha Bank Cyprus, C‑519/13, EU:C:2015:603, t. 31. i 32. i navedenu sudsku praksu). Takva razmatranja relevantna su i u kontekstu Direktive 2010/24.

               59

               Slijedom toga, ako je podnesen zahtjev za naplatu iako zainteresirana osoba nije imala mogućnost obratiti se sudovima države članice koja podnosi zahtjev u uvjetima koji su sukladni s temeljnim pravom na djelotvoran pravni lijek, pravilo iz članka 14. stavka 1. Direktive 2010/24, kako je prenesena u nacionalno pravo, ne može joj se valjano staviti na teret.

               60

               Dakle, to vrijedi a fortiori ako je kao u ovom slučaju sâmo tijelo koje je podnositelj zahtjeva, u zahtjevu za naplatu i stoga na dan nakon onoga na koji je zainteresirana osoba saznala za postojanje potraživanja o kojem je riječ, navelo da ne može podnijeti upravnu tužbu ili pravni lijek u državi članici koja podnosi zahtjev kako bi osporilo toto potraživanje. Iako je točno da je grčka vlada kasnije, u svojem očitovanju pred Sudom, tvrdila suprotno, ističući da mogućnost podnošenja tužbe nije prestala nakon isteka roka za podnošenje pokrenutog objavom tog potraživanja u Službenom listu Helenske Republike, zainteresiranoj osobi ne može se staviti na teret da je uzela u obzir informaciju koju je dostavilo tijelo koje je podnositelj zahtjeva u zahtjevu za naplatu, kopiju kojega je dobila nakon što je saznala za postojanje navedenog potraživanja i da je zatražila da tu činjenicu ispita stručnjak u grčkom pravu, koji ju je potvrdio.

               61

               Iz svega navedenog proizlazi da iznimna situacija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj tijelo jedne države članice zahtijeva od tijela druge države članice da naplati potraživanje povezano s novčanom kaznom o kojoj zainteresirana osoba nije imala saznanja, može opravdano dovesti do odbijanja pomoći potonjeg tijela prilikom naplate. Pomoć propisana Direktivom 2010/24 je, kao što se to navodi u naslovu i različitim uvodnim izjavama potonje direktive, kvalificirana „uzajamnom”, što osobito znači da je na tijelu koje je podnositelj zahtjeva da prije nego što podnese zahtjev za naplatu stvori uvjete u kojima tijelo kojem se upućuje zahtjev može korisno i u skladu s temeljnim načelima prava Unije pružiti svoju pomoć.

               62

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti na način da članak 14. stavke 1. i 2. Direktive 2010/24 u vezi s člankom 47. Povelje treba tumačiti na način da im se ne protivi to da tijelo jedne države članice odbije izvršenje zahtjeva za naplatu koji se odnosi na potraživanje povezano s novčanom kaznom izrečenom u drugoj državi članici, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, zbog toga što odluka kojom se izriče ta kazna nije bila uredno dostavljena zainteresiranoj osobi prije nego što je zahtjev za naplatu bio podnesen navedenom tijelu primjenom te direktive.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 14. stavke 1. i 2. Direktive Vijeća 2010/24 od 16. ožujka 2010. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da im se ne protivi to da tijelo jedne države članice odbije izvršenje zahtjeva za naplatu koji se odnosi na potraživanje povezano s novčanom kaznom izrečenom u drugoj državi članici, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, zbog toga što odluka kojom se izriče ta kazna nije bila uredno dostavljena zainteresiranoj osobi prije nego što je zahtjev za naplatu bio podnesen navedenom tijelu primjenom te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. travnja 2018.#Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED) protiv Generalitat de Catalunya.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Regionalni porez na velike trgovine – Sloboda poslovnog nastana – Zaštita okoliša i prostorno uređenje – Državna potpora – Selektivna mjera – Komisijin dopis kojim se obavještava o obustavi postupka povodom pritužbe – Postojeća potpora.#Predmet C-233/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Regionalni porez na velike trgovine – Sloboda poslovnog nastana – Zaštita okoliša i prostorno uređenje – Državna potpora – Selektivna mjera – Komisijin dopis kojim se obavještava o obustavi postupka povodom pritužbe – Postojeća potpora”
      U predmetu C‑233/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 10. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 25. travnja 2016., u postupku

         Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED)

      protiv

         Generalitat de Catalunya,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED), J. Pérez‑Bustamante Köster i F. Löwhagen, abogados, i J. M. Villasante García, procurador,

               –

               za Generalitat de Catalunya, R. Revilla Ariet i R. Riu Fortuny, letrados, i F. Velasco Muñoz Cuellar, procurador,

               –

               za Europsku komisiju, N. Gossement, P. Němečková, i G. Luengo, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 9. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. i 54. UFEU‑a i članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED) i Generalitat de Catalunya (katalonska regionalna vlada, Španjolska) u pogledu zakonitosti poreza koji su obvezne plaćati velike trgovine koje se nalaze u Autonomnoj zajednici Kataloniji.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 1. točke (b) i (d) Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka 93. Ugovora o EZ‑u (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) određuje:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               […]

                        (b)

                        ‚[postojeća] potpora’ znači:
                        […]

                                 ii.

                                 odobrena potpora, to jest, programi potpora i pojedinačna potpora koje je odobrila Komisija ili Vijeće;

                           […]

                                 iv.

                                 potpora koja se smatra postojećom potporom u skladu s člankom 15.;

                                 v.

                                 potpora koja se smatra [postojećom] potporom jer je moguće ustanoviti da u trenutku kada je započela njezina primjena nije predstavljala potporu, ali je kasnije, zbog razvoja zajedničkog tržišta, postala potporom iako ju dotična država članica nije izmijenila. U slučaju kada određene mjere postanu potporom slijedom liberalizacije neke djelatnosti na temelju odredaba prava Zajednice, takve se mjere ne smatraju postojećom potporom nakon datuma utvrđenog za provedbu liberalizacije;

                  […]

                        (d)

                        ‚program potpora’ znači svaki akt na temelju kojega se, bez potrebe za donošenjem daljnjih provedbenih mjera, pojedinačne potpore mogu dodjeljivati poduzetnicima određenima u okviru tog akta u općem i apstraktnom smislu, kao i svaki akt na temelju kojega se potpora koja nije povezana s određenim projektom može dodjeljivati jednom ili više poduzetnika tijekom neodređenog vremenskog razdoblja i/ili u neodređenom iznosu”

               4

               Članak 15. Uredbe br. 659/1999 predviđa:
               „1.   Ovlasti Komisije u vezi s povratom potpore podliježu roku zastare od deset godina.
               2.   Rok zastare počinje danom kada je nezakonita potpora dodijeljena korisniku, bilo kao pojedinačna potpora ili u okviru programa potpora. Rok zastare se prekida bilo kojom radnjom koju Komisija ili neka država članica, djelujući na zahtjev Komisije, poduzme u vezi s nezakonitom potporom. Nakon svakog prekida, rok zastare se počinje računati iznova. Rok zastare se obustavlja sve dok se o odluci Komisije vodi postupak pred Sudom [Europske unije].
               3.   Svaka potpora u vezi s kojom je istekao rok zastare smatra se [postojećom] potporom.”

               5

               Navedene odredbe u istovjetnom obliku preuzete su u Uredbi Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (SL 2015., L 248, str. 9.).

            Španjolsko pravo

               6

               Ley 16/2000 del Parlamento de Cataluña, del Impuesto sobre grandes establecimientos comerciales (Zakon katalonskog parlamenta 16/2000 od 29. prosinca 2000. o porezu na velike trgovine) od 29. prosinca 2000. (DOGC br. 3295 od 30. prosinca 2000. i BOE br. 20 od 23. siječnja 2001., u daljnjem tekstu: Zakon 16/2000) ustanovio je porez na velike trgovine (u daljnjem tekstu: IGEC) na području Autonomne zajednice Katalonije.

               7

               Članak 2. Zakona 16/2000 pobliže određuje da se tim porezom oporezuje osobita financijska sposobnost velikih trgovina koje, uzimajući u obzir njihove velike prodajne površine, mogu steći vladajući položaj i stvoriti negativne učinke na prostor i okoliš za koje ne snose troškove.

               8

               U skladu s člankom 3. tog zakona, prihodi od IGEC‑a namijenjeni su mjerama modernizacije lokalne trgovine Katalonije kao i ostvarivanju akcijskih planova u područjima na koja utječe postojanje velikih trgovina.

               9

               Članak 4. navedenog zakona predviđa da je oporezivi događaj IGEC‑a upotreba pojedinačnih velikih maloprodajnih trgovina prodajnih površina jednakih ili većih od 2500 m2.

               10

               Na temelju članka 5. Zakona 16/2000, pojedinačne velike trgovine koje obavljaju svoju djelatnost u sektoru vrtne opreme i prodaje vozila, građevinskog materijala, strojeva i industrijske opreme izuzete su od plaćanja tog poreza.

               11

               Članak 6. tog zakona pojašnjava da su obveznici IGEC‑a fizičke ili pravne osobe koje su vlasnici pojedinačnih velikih trgovina, neovisno o tome nalaze li se one u velikom trgovačkom kompleksu ili ne.

               12

               Članak 8. navedenog zakona određuje da se za trgovine koje uglavnom prodaju namještaj, sanitarnu opremu i prozore i vrata te za trgovine tipa „uradi sam” neto porezna osnovica smanjuje za 60 %.

               13

               Člankom 11. tog istog zakona pobliže se određuje način izračuna poreza, koji osobito uzima u obzir broj stanovnika općine u kojoj se trgovina nalazi.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Zakonom 16/2000 regionalni porez na velike trgovine uveden je na cijelom području Autonomne zajednice Katalonije radi kompenziranja učinaka na prostor i okoliš koje mogu uzrokovati te velike trgovine. Katalonska regionalna vlada Decretom 342/2001 por el que se aprueba el Reglamento del impuesto sobre grandes establecimientos comerciales (Dekret 342/2001 o odobrenju Uredbe o porezu na velike trgovine) od 24. prosinca 2001. (DOGC br. 3542 od 28. prosinca 2001.) uvela je taj porez.

               15

               ANGED, nacionalno udruženje velikih distributera, tijekom 2002. Tribunalu Superior de Justicia de Cataluña (Visoki sud Katalonije, Španjolska) podnio je tužbu za poništenje tog dekreta jer nije usklađen ni sa slobodom poslovnog nastana ni s pravom o državnim potporama. Taj sud odgodio je donošenje odluke do rješenja spora pokrenutog tužbom španjolske vlade Tribunalu Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) protiv tog istog akta. Nakon što je Tribunal Constitucional (Ustavni sud) 5. lipnja 2012. donio odbijajuću presudu, Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Visoki sud Katalonije) također je odbio ANGED‑ovu tužbu. Potom je potonji podnio žalbu protiv odbijajuće presude Tribunalu Supremo (Vrhovni sud, Španjolska).

               16

               ANGED je također podnio pritužbu Komisiji koja se odnosi na uvođenje IGEC‑a i njegov navodni karakter državne potpore. Nakon što je španjolskim tijelima uputila zahtjev za pojašnjenjima, Komisija ih je dopisom od 2. listopada 2003. obavijestila da je okončala svoju istragu i obustavila postupak povodom pritužbe. Ona je, naime, nakon što je ispitala IGEC‑ove značajke s obzirom na članak 87. stavak 1. UEZ‑a, smatrala da je taj porez usklađen s pravom o potporama jer prihodi od njega nisu namijenjeni podupiranju trgovaca ni određenog sektora djelatnosti.

               17

               Međutim, nakon nove ANGED‑ove pritužbe podnesene tijekom 2013., Komisija je dopisom od 28. studenoga 2014. obavijestila španjolska tijela da se, nakon nove prethodne ocjene oporezivanja IGEC‑om, izuzeće odobreno malim trgovinama i određenim specijaliziranim trgovinama može smatrati državnom potporom nespojivom s unutarnjim tržištem i da Kraljevina Španjolska treba ukinuti ili izmijeniti taj porez.

               18

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 49. i 54. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi regionalni porez koji se primjenjuje na upotrebu pojedinačnih velikih trgovina prodajne površine jednake ili veće od 2500 m2 zbog učinka koji mogu imati na prostor, okoliš i lokalnu trgovinu te regije i koji se zakonito primjenjuje neovisno o tome nalaze li se te trgovine izvan ili unutar utvrđenog urbanog područja, pri čemu ga u praksi uglavnom snose poduzetnici iz drugih država članica, s obzirom na to:

                                 (a)

                                 da se ne odnosi na trgovce koji imaju više trgovina prodajne površine jednake ili veće od 2500 m2, bez obzira na to kolika je ukupna prodajna površina svih njihovih trgovina;

                                 (b)

                                 da izuzima od oporezivanja velike trgovačke komplekse;

                                 (c)

                                 da isključuje od oporezivanja pojedinačne trgovine u kojima se prodaju vrtna oprema, vozila, građevinski materijal, strojevi i industrijska oprema i

                                 (d)

                                 da na trgovine koje uglavnom prodaju namještaj, sanitarna oprema i vrata i prozori te na trgovine tipa ‚uradi sam’ primjenjuje porez na samo 40 % njihove neto porezne osnovice?

                        2.

                        Treba li članak 107. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da, u skladu s tom odredbom, čini zabranjenu državnu potporu

                                 (a)

                                 potpuno izuzimanje pojedinačnih trgovina prodajne površine manje od 2500 m2, trgovačkih kompleksa i pojedinačnih trgovina u kojima se prodaju vrtna oprema, vozila, građevinski materijal, strojevi i industrijska oprema i

                                 (b)

                                 djelomično izuzimanje pojedinačnih trgovina koje uglavnom prodaju namještaj, sanitarna oprema i vrata i prozori te trgovina tipa ‚uradi sam’ od oporezivanja IGEC‑om?

                        3.

                        Ako je to potpuno ili djelomično izuzimanje od oporezivanja IGEC‑om državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, koji bi bio vremenski učinak te odluke s obzirom na postojanje i sadržaj [Komisijina dopisa od 2. listopada 2003.]?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               19

               Katalonska regionalna vlada osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku jer odluka kojom se upućuje prethodno pitanje nije dostatno obrazložena i ne prikazuje detaljno činjenični i pravni okvir glavnog postupka.

               20

               Međutim, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje sadržava sve činjenične i pravne elemente koji su Sudu potrebni za davanje sudu koji je uputio zahtjev korisnog odgovora na različita upućena pitanja.

               21

               Katalonska regionalna vlada također ističe da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na slobodu poslovnog nastana jer je situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku potpuno unutarnja.

               22

               Međutim, kao što je to utvrdila nezavisna odvjetnica u točki 21. svojeg mišljenja, budući da se sud koji je uputio zahtjev obraća u okviru postupka za poništenje odredaba primjenjivih kako na nacionalne državljane tako i na državljane drugih država članica, odluka koju će taj sud donijeti nakon ove presude proizvest će učinke i u odnosu na potonje, tako da Sud treba dati odgovor na pitanja koja su mu postavljena u vezi s odredbama Ugovora koje se odnose na temeljne slobode, unatoč činjenici da su svi elementi spora u glavnom postupku ograničeni unutar jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 8. svibnja 2013., Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 35. i od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 51.).

               23

               Kad je riječ o razlogu nedopuštenosti koji ističe katalonska regionalna vlada, a koji se temelji na tome da mjere poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne utječu na trgovinu među državama članicama i ne narušavaju tržišno natjecanje, uzimajući u obzir lokalnu prirodu djelatnosti maloprodaje, dovoljno je utvrditi da je riječ o pitanju tumačenja članka 107. stavka 1. UFEU‑a koje ne može dovesti do nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku.

               24

               Tijekom postupka katalonska regionalna vlada također je istaknula da zahtjev za prethodnu odluku valja smatrati nedopuštenim uzimajući u obzir nepostojanje predmeta glavnog postupka nakon izmjene Zakona 16/2000.

               25

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev dopisom od 1. lipnja 2017., koji je Sud zaprimio 7. lipnja 2017., obavijestio je da je, prema njegovu mišljenju, glavni postupak zadržao svoj predmet unatoč izmjeni predmetnog zakonodavstva. Usto, taj je sud ostao pri svojem zahtjevu za prethodnu odluku.

               26

               Konačno, valja pojasniti da, iako nezakonitost izuzeća od poreza s aspekta prava o državnim potporama ne utječe na zakonitost samog poreznog opterećenja na način da se porezni obveznici tog poreza ne mogu pozvati na tu nezakonitost kako ne bi platili taj porez (presuda od 27. listopada 2005., Distribution Casino France i dr., C‑266/04 do C‑270/04, C‑276/04 i C‑321/04 do C‑325/04, EU:C:2005:657, t. 44.), glavni postupak ne odnosi se na zahtjev za rasterećenje od spornog poreza, nego na zakonitost pravila koja se na taj porez odnose s obzirom na pravo Unije. Stoga ni na koji način nije očito da drugo i treće pitanje nisu od stvarnog interesa za rješenje spora koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev (vidjeti analogijom presudu od 15. lipnja 2006., Air Liquide Industries Belgium, C‑393/04 i C‑41/05, EU:C:2006:403, t. 25.).

               27

               Slijedom toga, zahtjev za prethodnu odluku u cijelosti je dopušten.

            Meritum

         Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 49. i 54. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi porez kojim se oporezuju velike trgovine poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

               29

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, cilj je slobode poslovnog nastana jamstvo korištenja nacionalnim tretmanom u državi članici primateljici državljanima druge države članice i društvima iz članka 54. UFEU‑a te ona, kad je riječ o društvima, zabranjuje svaku diskriminaciju na temelju njihova sjedišta (vidjeti osobito presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, t. 43. i od 14. prosinca 2006., Denkavit Internationaal i Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, t. 22.).

               30

               S tim u vezi nije zabranjena samo očita diskriminacija na temelju sjedišta društava, nego i svi oblici prikrivene diskriminacije koji primjenom drugih kriterija razlikovanja dovode do istog rezultata (presuda od 5. veljače 2014., Hervis Sport-és Divatkereskedelmi, C‑385/12, EU:C:2014:47, t. 30. i navedena sudska praksa).

               31

               Osim toga, obvezno opterećenje koje predviđa na prvi pogled objektivan kriterij razlikovanja – ali, uzimajući u obzir njegove značajke, u većini slučajeva stavlja u nepovoljniji položaj društva koja imaju sjedišta u drugim državama članicama i koja se nalaze u situaciji koja je usporediva onoj društava koja imaju sjedište u državi članici oporezivanja – čini neizravnu diskriminaciju na temelju sjedišta društava, koja je zabranjena člancima 49. i 54. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 5. veljače 2014., Hervis Sport-és Divatkereskedelmi, C‑385/12, EU:C:2014:47, t. 37. do 41.).

               32

               U glavnom predmetu zakonodavstvo o kojem je riječ postavlja kriterij koji se odnosi na prodajnu površinu trgovine, a kojim se ne uspostavlja nikakva izravna diskriminacija.

               33

               Ni iz elemenata podnesenih Sudu ne proizlazi da taj kriterij u većini slučajeva stavlja u nepovoljniji položaj državljane drugih država članica ili društva koja imaju sjedišta u drugim državama članicama.

               34

               Konkretnije, ni podaci sadržani u dopisu koji je Komisija poslala španjolskim tijelima 7. srpnja 2004. – koji je naveden u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, a iz kojeg proizlazi da poduzetnici iz drugih država članica obuhvaćaju 61,5 % površine koju upotrebljavaju poduzetnici koji imaju više od 2500 m2 na koje se primjenjuje IGEC – ni podaci koje je podnio ANGED u okviru svojih pisanih očitovanja, iz kojih osobito proizlazi da 52 % poreznog opterećenja IGEC‑om snose velike trgovine drugih država članica, ne mogu, osobito uzimajući u obzir razinu tih postotaka, biti dostatni za potvrdu da je tomu tako.

               35

               Slijedom toga, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članke 49. i 54. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi porez kojim se oporezuju velike trgovine poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

         Drugo pitanje

               36

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati čini li državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se oporezuju velike trgovine ovisno u biti o njihovoj prodajnoj površini, jer izuzima od njegova plaćanja trgovine prodajne površine manje od 2500 m2 i one u kojima se prodaju vrtna oprema, vozila, građevinski materijal, strojevi i industrijska oprema i jer za 60 % smanjuje poreznu osnovicu trgovinama u kojima se prodaju namještaj, sanitarna oprema i vrata i prozori te trgovinama tipa „uradi sam”.

               37

               Kvalifikacija nacionalne mjere „državnom potporom” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a zahtijeva prethodno ispunjenje svih sljedećih uvjeta. Kao prvo, mora biti riječ o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Kao treće, ona mora pružati selektivnu prednost svojem korisniku. Kao četvrto, ona mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 53.).

               38

               Što se tiče uvjeta koji se odnosi na selektivnost prednosti, koja je već istaknuta pred Sudom, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da ocjena tog uvjeta zahtijeva utvrđivanje stavlja li u okviru dotičnog pravnog sustava predmetna nacionalna mjera u povoljniji položaj „određene poduzetnike ili proizvodnju određene robe” u usporedbi s drugima koji se, s obzirom na cilj koji se želi postići tim sustavom, nalaze u činjenično i pravno usporedivoj situaciji i koji na taj način doživljavaju različit tretman koji bi se u biti mogao okvalificirati kao „diskriminatoran” (vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Što se posebno tiče nacionalnih mjera koje pružaju porezne pogodnosti, treba podsjetiti da mjera takve naravi koja, iako ne uključuje prijenos državnih sredstava, korisnike stavlja u povoljniji financijski položaj od ostalih poreznih obveznika može pružiti selektivnu prednost korisnicima i stoga predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Naprotiv, porezna pogodnost koja proizlazi iz opće mjere primjenjive bez razlike na sve gospodarske subjekte ne predstavlja takvu potporu u smislu te odredbe (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 56.).

               40

               S tim u vezi, kvalifikacija porezne mjere kao „selektivne” pretpostavlja, kao prvo, utvrđivanje redovnog ili „uobičajenog” poreznog sustava koji je na snazi u predmetnoj državi članici te, kao drugo, dokazivanje da odnosna porezna mjera odstupa od tog redovnog sustava, u mjeri u kojoj se njome uvodi razlikovanje između subjekata koji se, s obzirom na cilj tog zajedničkog sustava, nalaze u činjenično i pravno usporedivim situacijama (vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Također valja podsjetiti na to da referentni pravni okvir za ocjenu selektivnosti mjere ne treba nužno biti određen unutar granica područja predmetne države članice, nego to može biti onaj područja u okviru kojeg regionalna ili lokalna vlast izvršava nadležnost koju ima na temelju ustava ili zakona. To je tako ako to tijelo ima pravni i činjenični status na temelju kojeg je dovoljno autonomno u odnosu na središnju državu države članice, što dovodi do toga da, na temelju mjera koje donosi, temeljnu ulogu u definiciji političkog i gospodarskog okruženja u kojem poduzetnici djeluju ima to tijelo, a ne središnja država (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2008., Union General de Trabajadores de La Rioja (UGT‑Rioja) i dr., C‑428/06 do C‑434/06, EU:C:2008:488, t. 47. do 50. i navedenu sudsku praksu.

               42

               Državna potpora, međutim, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ne obuhvaća mjere koje uvode razlikovanje između poduzetnika koji se, s obzirom na cilj predmetnog pravnog sustava, nalaze u činjenično i pravno usporedivoj situaciji i koje su stoga a priori selektivne, kada država članica uspije dokazati da je to razlikovanje opravdano jer proizlazi iz naravi ili strukture sustava kojeg su te mjere dio (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 58. i navedena sudska praksa).

               43

               Mjera koja čini iznimku od primjene općeg poreznog sustava doista može biti opravdana prirodom i općom strukturom poreznog sustava ako država članica o kojoj je riječ može dokazati da ta mjera izravno proizlazi iz osnovnih i vodećih načela njezina poreznog sustava. U tom pogledu treba praviti razliku između, s jedne strane, ciljeva dodijeljenih posebnom pravnom režimu i koji su mu izvanjski i, s druge strane, mehanizama prirođenih samom poreznom sustavu potrebnih za postizanje tih ciljeva (presuda od 6. rujna 2006., Portugal/Komisija, C‑88/03, EU:C:2006:511, t. 81.).

               44

               Isto tako valja podsjetiti da, iako u svrhe utvrđivanja selektivnosti neke porezne mjere nije uvijek nužno da ona odstupa od poreznog sustava koji se smatra redovnim, okolnost da je ona takvog karaktera u ovom je slučaju itekako relevantna kada iz nje proizlazi razlikovanje dviju kategorija subjekata i a priori dolazi do različitog tretmana, odnosno da su jedni obuhvaćeni mjerom koja odstupa, a drugi su i dalje obuhvaćeni redovnim poreznim sustavom, iako se te dvije kategorije nalaze u situaciji koja je usporediva s obzirom na cilj kojem navedeni sustav teži (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 77.).

               45

               Što se tiče zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku, najprije valja istaknuti da pred Sudom nije osporavano da područni pravni okvir treba biti onaj Autonomne zajednice Katalonije.

               46

               Nadalje, iako kriterij oporezivanja koji se odnosi na prodajnu površinu formalno ne odstupa od danog referentnog pravnog okvira, ipak ima za posljedicu isključenje trgovina prodajne površine manje od 2500 m2 iz područja primjene tog poreza. U tom smislu IGEC se ne razlikuje od regionalnog poreza kojim se oporezuju trgovine čija prodajna površina prelazi određeni prag.

               47

               Međutim, članak 107. stavak 1. UFEU‑a definira državne intervencije s obzirom na njihove učinke, neovisno o primijenjenim tehnikama (presuda od 22. prosinca 2008., British Aggregates Association, C‑487/06 P, EU:C:2008:757, t. 89.).

               48

               Stoga se ne može a priori isključiti da takav kriterij omogućuje da se u praksi „određene poduzetnike ili proizvodnju određene robe” stavi u povoljniji položaj u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a smanjenjem njihova opterećenja u odnosu na one koje se oporezuje porezom o kojem je riječ u glavnom postupku.

               49

               Slijedom toga, u tim okolnostima valja odrediti nalaze li se trgovine koje su na taj način isključene iz područja primjene tog poreza u situaciji koja je usporediva s onom trgovina na koje se primjenjuje taj porez.

               50

               U okviru tog ispitivanja valja voditi računa o tome da, ako ne postoji zakonodavstvo Unije u određenom području, određivanje poreznih osnovica i raspodjela poreznog opterećenja na različite čimbenike proizvodnje i različite gospodarske sektore obuhvaćeni su poreznom nadležnošću država članica ili državnih tijela niže razine koja imaju poreznu autonomiju (presuda od 15. studenoga 2011., Komisija i Španjolska/Government of Gibraltar i Ujedinjena Kraljevina, C‑106/09 P i C‑107/09 P, EU:C:2011:732, t. 97.).

               51

               Naime, kao što to Komisija podsjeća u točki 156. svoje Obavijesti o pojmu „državna potpora” iz članka 107. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (SL 2016., C 262, str. 1.), „države članice imaju slobodu odlučivanja o gospodarskoj politici koju smatraju najprikladnijom te, posebno, slobodu raspoređivanja poreznog opterećenja kako smatraju prikladnim u odnosu na različite proizvodne čimbenike[,][…] u skladu s pravom Unije”.

               52

               Što se tiče poreza o kojem je riječ u glavnom postupku, iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je njegov cilj pridonijeti zaštiti okoliša i prostornog uređenja. Naime, riječ je o popravljanju i kompenzaciji posljedica na okoliš i prostor djelatnosti tih velikih trgovina, koje osobito proizlaze iz prouzročenih prometnih tokova, tako da pridonose financiranju okolišnih akcijskih planova i poboljšanju infrastrukture.

               53

               S tim u vezi, nije sporno da utjecaj trgovina na okoliš uvelike ovisi o njihovoj veličini. Naime, što je veća prodajna površina, veći je priljev javnosti, što dovodi do većih šteta za okoliš. Iz toga proizlazi da je kriterij koji se temelji na pragu prodajne površine – poput onoga koji je primijenilo nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku radi razlikovanja poduzetnika ovisno o tome je li njihov utjecaj na okoliš snažniji ili slabiji – usklađen s postavljenim ciljevima.

               54

               Također je očito da postojanje takvih trgovina čini poseban izazov u smislu politike prostornog uređenja, neovisno o tome gdje su smještene (vidjeti analogijom presudu od 24. ožujka 2011., Komisija/Španjolska, C‑400/08, EU:C:2011:172, t. 80.).

               55

               U tim okolnostima kriterij porezne obveze koji se temelji na prodajnoj površini, poput onoga o kojem je riječ u glavnom predmetu, dovodi do razlikovanja kategorija trgovina koje se ne nalaze u usporedivoj situaciji s obzirom na ciljeve koje je postavilo zakonodavstvo koje ga je utvrdilo.

               56

               Stoga se ne može smatrati da izuzeće od poreza koje se primjenjuje na trgovine prodajne površine manje od 2500 m2 daje selektivnu prednost tim trgovinama i ono, dakle, ne može činiti državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               57

               Sud koji je uputio zahtjev također dvoji o ostalim značajkama poreza o kojem je riječ u glavnom postupku. On se pita čine li potpuno izuzeće od tog poreza za trgovačke komplekse i pojedinačne trgovine u kojima se prodaju vrtna oprema, vozila, građevinski materijal, strojevi i industrijska oprema te 60-postotno smanjenje porezne osnovice za trgovine u kojima se prodaju namještaj, sanitarna oprema i vrata i prozori i za trgovine tipa „uradi sam” prednosti u korist tih trgovina.

               58

               Najprije valja istaknuti da te mjere odstupaju od referentnog okvira uspostavljenog tim posebnim oporezivanjem.

               59

               Nadalje, katalonska regionalna vlada u svojim pisanim očitovanjima ističe da djelatnosti predmetnih trgovina po samoj svojoj prirodi zahtijevaju značajne prodajne površine a da pritom one nisu namijenjene privlačenju većeg broja potrošača niti povećavaju priljev kupaca koji do njih dolaze u privatnim vozilima. Tako te djelatnosti uzrokuju manje štete okolišu i prostornom uređenju od djelatnosti trgovina koje su obuhvaćene predmetnim porezom.

               60

               Takav element može opravdati razlikovanje koje provodi zakonodavstvo sporno u glavnom postupku, koje stoga ne podrazumijeva dodjelu selektivnih prednosti u korist predmetnih trgovina. Ipak je zadaća suda koji je uputio zahtjev da provjeri je li to tako.

               61

               Konačno, što se tiče kriterija poreznog razlikovanja koji se odnosi na pojedinačnost trgovine, posljedica kojega je ta da su veliki trgovački kompleksi izuzeti od plaćanja IGEC‑a, on, suprotno tomu, dovodi do razlikovanja dviju kategorija trgovina koje se objektivno nalaze u usporedivoj situaciji s obzirom na ciljeve zaštite okoliša i prostornog uređenja koje je postavilo zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku. Posljedično, neprimjenjivanje tog poreza na te velike trgovačke komplekse je selektivno te stoga može činiti državnu potporu ako su ispunjeni ostali uvjeti iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               62

               S tim u vezi može se utvrditi da se ta mjera financira iz državnih sredstava te je pripisiva državi u smislu te odredbe.

               63

               Usto, suprotno onomu što tvrdi katalonska regionalna vlada u svojim pisanim očitovanjima, takva mjera također može utjecati na trgovinu ili narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               64

               Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da za kvalifikaciju nacionalne mjere kao „državne potpore” nije potrebno utvrditi stvaran utjecaj potpore o kojoj je riječ na trgovinu među državama članicama i stvarno narušavanje tržišnog natjecanja, nego jedino ispitati može li ta potpora utjecati na trgovinu i narušiti tržišno natjecanje (vidjeti osobito presudu od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 78.).

               65

               Konkretno, ako potpora koju je dodijelila država članica ojačava položaj jednog poduzetnika u odnosu na onaj drugih konkurentskih poduzetnika u trgovini među državama članicama, treba smatrati da je potpora utjecala na potonje i nije potrebno da poduzetnici korisnici potpore sâmi sudjeluju u trgovini među državama članicama. Naime, kada država članica poduzetnicima dodijeli potporu, unutarnja aktivnost može se zadržati ili povećati, uz posljedicu da mogućnosti ulaska poduzeća osnovanih u drugim državama članicama na tržište te države budu smanjene (vidjeti osobito presudu od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 79.).

               66

               U pogledu uvjeta narušavanja tržišnog natjecanja, valja naglasiti da potpore koje oslobađaju poduzetnika troškova koje bi u pravilu snosio u okviru svojeg redovnog upravljanja ili svojih uobičajenih aktivnosti u pravilu narušavaju uvjete tržišnog natjecanja (vidjeti osobito presudu od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 80.).

               67

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da ne čini državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se oporezuju velike trgovine ovisno u biti o njihovoj prodajnoj površini, jer izuzima od njegova plaćanja trgovine prodajne površine manje od 2500 m2 i one u kojima se prodaju vrtna oprema, vozila, građevinski materijal, strojevi i industrijska oprema i jer za 60 % smanjuje poreznu osnovicu za trgovine u kojima se prodaju namještaj, sanitarna oprema i vrata i prozori te za trgovine tipa „uradi sam”, s obzirom na to da te trgovine ne uzrokuju tako znatnu štetu okolišu i prostornom uređenju kao druge, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

               68

               Suprotno tomu, takav porez čini državnu potporu u smislu te iste odredbe jer izuzima od njegova plaćanja velike trgovačke komplekse površine jednake ili veće od 2500 m2.

         Treće pitanje

               69

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mogu li se, u slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, državne potpore koje proizlaze iz izuzeća od poreza kojim se oporezuju velike trgovine, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, i iz njegova smanjenja smatrati postojećim potporama u smislu članka 1. točke (b) Uredbe br. 659/1999, koji je u biti preuzet u članku 1. točki (b) Uredbe 2015/1589.

               70

               Na treće pitanje valja odgovoriti uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje.

               71

               S tim u vezi najprije valja podsjetiti da na valjanost akata o primjeni mjera potpore utječe povreda nacionalnih tijela posljednje rečenice stavka 3. članka 108. UFEU‑a i da nacionalni sudovi pojedincima koji se mogu pozvati na takvu povredu mogu jamčiti da će iz nje izvući sve posljedice u skladu s njihovim nacionalnim pravom, kako kad je riječ o valjanosti akata o primjeni mjera potpore tako i u pogledu povrata financijskih potpora dodijeljenih u suprotnosti s tom odredbom ili eventualnim privremenim mjerama (presuda od 21. studenoga 1991., Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires i Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, t. 12.).

               72

               Međutim, postojeće potpore, u skladu s člankom 108. stavkom 1. UFEU‑a, mogu se zakonito provoditi sve dok ih Komisija ne proglasi nespojivima, tako da članak 108. stavak 3. UFEU‑a nacionalnim sudovima ne daje ovlast zabrane njihova provođenja (presuda od 18. srpnja 2013., P Oy, C‑6/12, EU:C:2013:525, t. 36. i 41.).

               73

               Međutim, kad je riječ o članku 1. točki (b) podtočki v. Uredbe br. 659/1999, koji navodi sud koji je uputio zahtjev – a koji se odnosi na slučaj u kojem je moguće ustanoviti da mjera u trenutku kada je započela njezina primjena nije predstavljala potporu, ali je kasnije, ako je dotična država članica nije izmijenila, zbog razvoja zajedničkog tržišta, postala potporom – nije očito da su ti uvjeti ispunjeni u okolnostima glavnog predmeta.

               74

               Što se tiče toga jesu li se potpore čiji su korisnici bile predmetne trgovine u okviru oporezivanja o kojem je riječ u glavnom postupku mogle smatrati predmetom Komisijine odluke o odobrenju u smislu članka 1. točke (b) podtočke ii. Uredbe br. 659/1999, koji je preuzet u članku 1. točki (b) podtočki ii. Uredbe 2015/1589, valja podsjetiti na to da u području državnih potpora akt, bez obzira na njegov pravni oblik, čini takvu odluku ako je Komisija, uzimajući u obzir bit tog akta i njezinu namjeru, njime nakon faze prethodnog ispitivanja konačno utvrdila stajalište o predmetnoj mjeri i stoga ako je zaključila da ona čini ili ne čini potporu i da ne stvara dvojbe o svojoj spojivosti s unutarnjim tržištem (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, t. 46. i od 9. lipnja 2011., Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija, C‑465/09 P do C‑470/09 P, neobjavljenu, EU:C:2011:372, t. 94.).

               75

               Sud je također presudio da se postojanje takve Komisijine odluke treba moći utvrditi na temelju objektivnih elemenata i odgovarati Komisijinu jasnom i konačnom stajalištu u pogledu predmetne mjere (presuda od 9. lipnja 2011., Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija, C‑465/09 P do C‑470/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:372, t. 95.).

               76

               Naime, iz preventivnog nadzora u području državnih potpora koji je provela Komisija, a osobito iz zabrane provedbe novih potpora prije nego što Komisija donese konačnu odluku na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a, proizlazi da postojanje odluke o spojivosti potpore nikako ne smije biti dvojbeno i da to osobito vrijedi ako navodno odobrene potpore nisu prijavljene Komisiji na temelju članka 108. stavka 3 UFEU‑a, čime je ugrožena pravna sigurnost koja se tom odredbom želi zaštititi (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2011., Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija, C‑465/09 P do C‑470/09 P, neobjavljenu, EU:C:2011:372, t. 96. i 97.).

               77

               Slijedom toga, u glavnom predmetu takvo se odobrenje ne može izvesti iz teksta Komisijina dopisa od 2. listopada 2003., koji ističe sud koji je uputio zahtjev i koji je naveden u točki 16. ove presude, bilo samo stoga što iz informacija podnesenih Sudu proizlazi da Komisija u tom dopisu govori samo o pitanju usklađenosti načina raspodjele prihoda IGEC‑a s pravom o državnim potporama.

               78

               Konačno, valja istaknuti da, sukladno članku 1. točki (b) podtočki iv. Uredbe br. 659/1999, koji je u biti preuzet člankom 1. točkom (b) podtočkom iv. Uredbe 2015/1589, „postojeću potporu” valja razumjeti i kao „potpor[u] koja se smatra postojećom potporom u skladu s člankom 15.” te prve uredbe.

               79

               Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 659/1999, čiji je tekst istovjetan članku 17. Uredbe 2015/1589, pobliže određuje da Komisijine ovlasti u vezi s povratom potpore podliježu roku zastare od deset godina. Na temelju stavka 2. tog članka, taj rok zastare počinje danom kada je nezakonita potpora dodijeljena korisniku, bilo kao pojedinačna potpora ili u okviru programa potpora, te se prekida bilo kojom radnjom koju Komisija ili neka država članica, djelujući na Komisijin zahtjev, poduzme u vezi s nezakonitom potporom. Nadalje, sukladno stavku 3. navedenog članka, svaka potpora u vezi s kojom je istekao rok zastare smatra se postojećom potporom.

               80

               Bez obzira na doseg koji valja pripisati toj odredbi kad se na nju poziva pred nacionalnim sudom, valja utvrditi da uvjeti koje ona predviđa u svakom slučaju u glavnom predmetu nisu ispunjeni.

               81

               Naime, valja utvrditi da su te potpore – s obzirom na to da su korisnici potpora koje proizlaze iz poreza poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku definirani općenito i apstraktno i da je iznos potpore koja im je tako dodijeljena neodređen – obuhvaćene pojmom „program potpora” u smislu članka 1. točke (d) Uredbe br. 659/1999, čiji je tekst istovjetan članku 1. točki (d) Uredbe 2015/1589.

               82

               Slijedom toga, u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 659/1999, datum na koji je nezakonita potpora stvarno dodijeljena svojem korisniku trenutak je od kojeg počinje teći zastarni rok (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2011., France Télécom/Komisija, C‑81/10 P, EU:C:2011:811, t. 80. do 82. i rješenje od 7. prosinca 2017., Irska/Komisija, C‑369/16 P, neobjavljeno, EU:C:2017:955, t. 41.).

               83

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Komisijinim dopisom od 28. studenoga 2014., navedenim u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje i u točki 17. ove presude, ta institucija obavijestila španjolska tijela da IGEC može dodijeliti državnu potporu i da taj porez valja izmijeniti ili ukinuti. Stoga je taj dokument radnja koju je poduzela Komisija u smislu članka 15. drugog stavka Uredbe br. 659/1999 kojom se prekida zastarni rok, tako da se potpore dodijeljene u desetogodišnjem razdoblju koje prethodi tom dopisu ne mogu smatrati postojećim potporama.

               84

               Što se tiče ranije dodijeljenih potpora, iz tog dopisa iz 2014. i iz Komisijina dopisa od 2. listopada 2003. koji je naveo sud koji je uputio zahtjev proizlazi da su oni poslani nakon prepiske i zahtjeva za informacije španjolskim tijelima o oporezivanju IGEC‑om.

               85

               U tim okolnostima tim je zahtjevima također prekinut zastarni rok iz članka 15. Uredbe br. 659/1999 (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2005., Scott/Komisija, C‑276/03 P, EU:C:2005:590, t. 36.).

               86

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da u okolnostima poput onih koje je opisao sud koji je uputio zahtjev državne potpore koje proizlaze iz poreznog uređenja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne mogu činiti postojeće potpore u smislu članka 1. točke (b) Uredbe br. 659/1999, čiji je tekst istovjetan članku 1. točki (b) Uredbe 2015/1589.

         Troškovi

               87

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 49. i 54. UFEU‑a valja tumačiti na način da im se ne protivi porez kojim se oporezuju velike trgovine poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

                           2.

                           Ne čini državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se oporezuju velike trgovine ovisno u biti o njihovoj prodajnoj površini, jer izuzima od njegova plaćanja trgovine prodajne površine manje od 2500 m2 i one u kojima se prodaju vrtna oprema, vozila, građevinski materijal, strojevi i industrijska oprema i jer za 60 % smanjuje poreznu osnovicu za trgovine u kojima se prodaju namještaj, sanitarna oprema i vrata i prozori te za trgovine tipa „uradi sam”, s obzirom na to da te trgovine ne uzrokuju tako znatnu štetu okolišu i prostornom uređenju kao druge, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

                           Suprotno tomu, takav porez čini državnu potporu u smislu te iste odredbe jer izuzima od njegova plaćanja velike distributerske trgovačke komplekse površine jednake ili veće od 2500 m2.

                           3.

                           U okolnostima poput onih koje je opisao sud koji je uputio zahtjev državne potpore koje proizlaze iz poreznog uređenja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne mogu činiti postojeće potpore u smislu članka 1. točke (b) Uredbe Vijeća br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka 93. Ugovora o EZ‑u, čiji je tekst istovjetan članku 1. točki (b) Uredbe Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (deveto vijeće) od 26. travnja 2018.#Cellnex Telecom SA i Telecom Castilla-La Mancha SA protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Digitalna televizija – Potpora za uvođenje digitalne zemaljske televizije u udaljenim i manje urbaniziranim područjima Comunidad Autónoma de Castilla-La Mancha (Autonomna zajednica Kastilja-La Mancha, Španjolska) – Subvencija u korist operatora platformi digitalne zemaljske televizije – Odluka kojom se mjere potpore proglašavaju djelomično nespojivima s unutarnjim tržištem – Pojam „državna potpora” – Prednost – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Definicija – Margina prosudbe država članica.#Spojeni predmeti C-91/17 P i C-92/17 P.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 26. travnja 2018.#European Dynamics Luxembourg SA i Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske komisije.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Usluge podrške i savjetovanja za tehničko informatičko osoblje IV (STIS IV) – Odbijanje ponuditeljeve ponude – Obveza obrazlaganja – Izuzetno niska ponuda – Kriteriji dodjele – Očite pogreške u ocjeni – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-752/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 26. travnja 2018.#Lionel Andrés Messi Cuccittini protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije MESSI – Raniji verbalni žigovi Europske unije MASSI – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-554/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 20. ožujka 2018.#Šroubárna Ždánice a.s. protiv Vijeća Europske unije.#Zahtjev za povrat antidampinških pristojbi – Uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Kine ili poslanih iz Malezije – Uredba (EZ) br. 91/2009 i Provedbena Uredba (EU) br. 723/2011 – Nadležnost nacionalnog suda – Nenadležnost Općeg suda.#Predmet T-442/16.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. travnja 2018.#Pfalzmarkt für Obst und Gemüse eG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije 100 % Pfalz – Apsolutni razlog za odbijanje – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001) – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 94. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-220/17.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 22. ožujka 2018.#Shire Pharmaceuticals Ireland Ltd protiv Europske agencije za lijekove.#Lijekovi za humanu primjenu – Odobravanje zahtjeva za uvrštenje lijeka u skupinu lijekova za rijetke bolesti – Značajna dobrobit – EMA-ina odluka kojom se odbija zahtjev za uvrštenje lijeka u skupinu lijekova za rijetke bolesti – Članak 3. stavak 1. točka (b) i članak 5. stavci 1., 2. i 4. Uredbe (EZ) br. 141/2000.#Predmet T-80/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 22. ožujka 2018.#HJ protiv Europske agencije za lijekove.#Javna služba – Privremeno osoblje – Neproduljenje ugovora na određeno vrijeme – Članak 8. prvi stavak UZOS-a – Prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme – Očita pogreška u ocjeni – Dužnost brižnog postupanja – Obveza obrazlaganja – Pravo na saslušanje – Izvješće o ocjeni – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-579/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 22. ožujka 2018.#Edward Stavytskyi protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Zamrzavanje financijskih sredstava – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Zadržavanje tužiteljeva imena na popisu – Obveza obrazlaganja – Prigovor nezakonitosti – Proporcionalnost – Pravna osnova – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-242/16.