Presuda Službeničkog suda od 18. prosinca 2015.#Carlo De Nicola protiv Europske investicijske banke.#Javna služba – Osoblje EIB‑a – Ocjenjivanje – Izvješće o ocjeni 2012. – Nezakonitost odluke žalbenog odbora – Obustava postupka.#Predmet F-9/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. studeni 15.#Finanzamt Steglitz protiv Ines Zimmermann.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesfinanzhof.#Predmet C-174/11.


title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 5. listopada 2016.#Foodcare sp. z o.o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije T. G. R. ENERGY DRINK – Zla vjera – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-456/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      5. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak za proglašavanje žiga ništavim — Verbalni žig Europske unije T. G. R. ENERGY DRINK — Zla vjera — Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009“
      U predmetu T‑456/15,

         Foodcare sp. z o.o., sa sjedištem u Zabierzówu (Poljska), koji zastupa A. Matusik, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa S. Palmero Cabezas, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Dariusz Michalczewski, sa stalnom adresom u Gdanjsku (Poljska), kojeg zastupa B. Matusiewicz‑Kulig, M. Czerwińska i M. Marek, avocats,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 12. svibnja 2015. (predmet R 265/2014‑2) koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između D. Michalczewskog i društva Foodcare,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, A. M. Collins i V. Valančius (izvjestitelj), suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 10. kolovoza 2015.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu EUIPO‑a podnesen tajništvu Općeg suda 29. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 26. listopada 2015.,
      nakon rasprave održane 7. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Dariusz Michalczewski, bivši profesionalni boksač i tužitelj Foodcare sp. z o.o., sklopili su 31. srpnja 2003. sporazum na temelju kojega je potonji bio ovlašten upotrebljavati sliku, nadimak (odnosno „Tiger”) te verbalne i figurativne žigove koji pripadaju intervenijentu, radi promicanja trgovine energetskim napitcima. Na pakiranju energetskih napitaka kojima trguje tužitelj nalazio se među ostalim znak Tiger Energy Drink. Dana 1. srpnja 2005. intervenijent i tužitelj sklopili su drugi sporazum iste vrste.

               2

               Tužitelj je 14. veljače 2007. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) podnio prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, 1994., str. 1.), kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)].

               3

               Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak T. G. R. ENERGY DRINK.

               4

               Proizvodi za koje je zatražena registracija odnose se na razred 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena, i odgovaraju sljedećem opisu: „Ekstrakti za pripremu napitaka, limunada, limunada u prahu, bezalkoholna pića, pjenušava pića, prašak za pjenušava pića, voćni nektar, tablete za pripremu pjenušavih pića, prašak za pripremu pjenušavih pića, preparati za pripremanje gazirane vode, proizvodi za pripremanje gaziranih voda, proizvodi u prahu za proizvodnju energetskih napitaka, pojačani i obogaćeni mikro elementima, proizvodi za proizvodnju mineralne vode, voćni sokovi, sok od povrća, šerbet (hladni napitak), sirupi za pripremu napitaka, gazirane vode, voda za piće, mineralna voda, osvježavajuća i energetska pića”.

               5

               Prijava žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 56/2007 od 1. listopada 2007.

               6

               Dana 6. ožujka 2008. verbalni znak registriran je kao žig Europske unije pod brojem 5689237.

               7

               Intervenijent je 17. studenoga 2011. podnio zahtjev za proglašavanje tužiteljeva verbalnog žiga ništavim za sve proizvode za koje je bio registriran.

               8

               Razlozi za ništavost izneseni u prilog navedenom zahtjevu temeljili su se na apsolutnom razlogu za ništavost iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i na relativnim razlozima za ništavost iz članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) navedene uredbe i člankom 8. stavkom 3. te uredbe.

               9

               Kada je riječ o relativnim razlozima za ništavost, zahtjev za proglašavanje žiga ništavim temeljio se na sljedećim ranijim žigovima:

                        —

                        raniji verbalni žig Europske unije Dariusz Tiger Michalczewski, registriran 3. travnja 2001. pod brojem 1219732, koji označava proizvode iz razreda 32. i odgovara sljedećem opisu: „Mineralne vode, izotonički napitci”;

                        —

                        sljedeći poljski figurativni žigovi, registrirani 11. lipnja 2003. i 27. travnja 2007. pod oznakama R 145 637 i R 191 973, koji među ostalim, isključivo u odnosu na drugonavedeni, označavaju proizvode iz razreda 32.:

               10

               Zahtjev za proglašavanje žiga ništavim temeljio se, kada je riječ o razlogu iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 na tužiteljevu postupanju u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave žiga.

               11

               Odlukom od 25. studenoga 2013., Odjel za poništaje odbio je zahtjev za proglašavanje žiga ništavim, smatrajući da ne postoji nikakva vjerojatnost dovođenja u zabludu između ranijih žigova i osporavanog žiga, da razlike između ranijih žigova i osporavanog žiga isključuju mogućnost podnošenja prigovora koji se temelji na činjenici da je trgovački zastupnik ili predstavnik intervenijenta navodno neovlašteno podnio prijavu, i da nije dokazano da je tužitelj u trenutku podnošenja prijave postupao u zloj vjeri.

               12

               Intervenijent je EUIPO‑u 20. siječnja 2014. na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.

               13

               Odlukom od 12. svibnja 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a poništilo je odluku Odjela za poništaje i usvojilo zahtjev za proglašavanje žiga ništavim. Konkretno, smatralo je da Odjel za poništaje nije izvršio sveobuhvatnu ocjenu vodeći računa o svim relevantnim čimbenicima za ocjenu tužiteljeva mogućeg postupanja u zloj vjeri u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga i smatralo je na temelju te ocjene da je dokazano da je tužitelj prilikom podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga postupao u zloj vjeri.

         Zahtjevi stranaka

               14

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               15

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               16

               U prilog svojoj tužbi tužitelj iznosi samo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               17

               Tužitelj u bitnome tvrdi da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir sve čimbenike koji su relevantni za odlučivanje o mogućem postojanju njegove zle vjere u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga. Tužitelj smatra da je za ocjenu postupanja u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga trebalo uzeti u obzir okolnosti koje se kao prvo odnose na intervenijentov raniji pravni položaj, kao drugo na narav ugovornog odnosa između njega i intervenijenta, te kao treće na tužiteljevu uporabu osporavanog žiga.

               18

               Prije svega, kada je riječ o intervenijentovu ranijem pravnom položaju, tužitelj tvrdi da on u Poljskoj, u trenutku kada su 2003. stupili u ugovorni odnos nije bio nositelj prava na žigove koji sadržavaju verbalni element „tiger” i označavaju proizvode iz razreda 32. U tim se okolnostima, ugovorni odnos između tužitelja i intervenijenta ne može razmatrati kao ugovor o licenciji žiga, jer intervenijent nije bio nositelj ranijih prava na žigove koji sadržavaju verbalni element „tiger”. Tužitelj nadalje tvrdi da intervenijent, prije nego što je započeo taj ugovorni odnos, nikada nije upotrebljavao žig koji sadržava verbalni element „tiger” radi trgovine energetskim napitcima.

               19

               Nadalje, kada je riječ o naravi predmetnog ugovornog odnosa, tužitelj tvrdi da ga treba razmatrati kao sporazum o promidžbi u okviru kojeg je s intervenijentom dogovoreno da tužitelj uz naknadu može upotrebljavati njegovo ime, nadimak i sliku, za oglašavanje proizvoda, a osobito energetskih napitaka kojima trguje na vlastitu inicijativu. Tužitelj tvrdi da je stoga na njemu bilo da razvije nove proizvode i nove žigove, tako da je prijava za registraciju osporavanog žiga zakonita.

               20

               Naposljetku, tužitelj tvrdi da u promidžbenoj kampanji iz 2011., na koju se upućuje u pobijanoj odluci, nije upotrebljavan osporavani žig, nego samo verbalni element „tiger” uz figurativne elemente koji predstavljaju ogrebotine.

               21

               EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljeve argumente.

               22

               Valja najprije podsjetiti da je člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 propisano da se žig Europske unije proglašava ništavim na zahtjev podnesen EUIPO‑u ili na temelju protutužbe podnesene u postupku zbog povrede kad je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga.

               23

               U tom smislu, kad se podnositelj zahtjeva za proglašenje žiga ništavim poziva na taj razlog, on mora dokazati okolnosti koje dovode do zaključka da je nositelj žiga Europske unije postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave za registraciju potonjeg žiga (vidjeti presudu od 21. svibnja 2015., Urb Rulmenti Suceava/OHIM – Adiguzel (URB), T‑635/14, neobjavljenu, EU:T:2015:297, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Pojam „zla vjera” iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, kako je to navela nezavisna odvjetnica E. Sharpston u točki 36. svojeg mišljenja u predmetu Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:148), nije ni definiran ni ograničen pa čak ni na bilo koji način opisan u zakonodavstvu.

               25

               Iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je u svrhu ocjenjivanja postojanja zle vjere kod podnositelja prijave relevantan onaj trenutak u kojem je zainteresirana osoba podnijela prijavu za registraciju (presuda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 35.).

               26

               Osim toga, Sud je u svojoj presudi od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 53.) naveo da u svrhu ocjenjivanja postojanja zle vjere podnositelja prijave, u smislu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, u obzir treba uzeti sve bitne čimbenike vezane uz konkretan slučaj, a osobito:

                        —

                        činjenicu da podnositelj prijave zna ili mora znati da treća osoba barem u državi članici upotrebljava istovjetan ili sličan znak za istovjetan ili sličan proizvod ili uslugu, što dovodi do zablude u vezi sa znakom za koji je zatražena registracija;

                        —

                        namjeru podnositelja prijave da spriječi tu treću osobu da nastavi rabiti takav znak;

                        —

                        stupanj pravne zaštite koji ima znak treće osobe i znak za koji je zatražena registracija.

               27

               Neovisno o tome, kako je to žalbeno vijeće ispravno istaknulo u točki 21. pobijane odluke, iz teksta presude od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361), proizlazi da su čimbenici iz gornje točke 26. samo primjeri iz skupa čimbenika koji se mogu uzeti u obzir radi utvrđivanja možebitnog postupanja u zloj vjeri podnositelja prijave žiga u trenutku podnošenja prijave za registraciju (presuda od 14. veljače 2012., Peeters Landbouwmachines/OHIM – Fors MW (BIGAB), T‑33/11, EU:T:2012:77, t. 20.).

               28

               Stoga valja utvrditi da se, u okviru sveobuhvatne analize izvršene u skladu s člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, može također uzeti u obzir podrijetlo osporavanog znaka i njegovu upotrebu od njegova oblikovanja, poslovnu logiku u koju se uklopilo podnošenje prijave za registraciju znaka kao žiga Europske unije, kao i vremenski slijed događaja koji je obilježio navedeno podnošenje prijave (vidjeti u tom smislu presude od 14. veljače 2012., BIGAB, T‑33/11, EU:T:2012:77, t. 21., i od 11. srpnja 2013., SA.PAR./OHIM – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI), T‑321/10, EU:T:2013:372, t. 30.).

               29

               Osobito je s obzirom na prethodna razmatanja i u mjeri u kojoj su primjenjiva na ovaj predmet potrebno ispitati zakonitost pobijane odluke u pogledu zaključaka žalbenog vijeća o postojanju zle vjere tužitelja u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, odnosno 14. veljače 2007.

               30

               Kao prvo, nesporno je, kao što je to žalbeno vijeće istaknulo u točki 34. pobijane odluke u vezi s točkama 27. do 29. navedene odluke, da su intervenijent i tužitelj 31. srpnja 2003. sklopili sporazum na temelju kojega je potonji bio ovlašten upotrebljavati sliku, nadimak te verbalne i figurativne žigove koji pripadaju intervenijentu, radi promicanja trgovine energetskim napitcima na pakiranjima na kojima se, među ostalim, nalazio znak Tiger. Tužitelj je na raspravi, odgovarajući na pitanje Općeg suda, pojasnio da je taj sporazum prvotno bio sklopljen na vrijeme od pedeset godina. Razlog za sklapanje sporazuma između tužitelja i intervenijenta, kao što to stranke suglasno priznaju, bio je intervenijentov imidž bivšeg profesionalnog boksača poznatog pod pseudonimom „Tiger”. Dana 1. srpnja 2005. intervenijent i tužitelj sklopili su drugi sporazum iste vrste. Stoga je moguće zaključiti da navedeni sporazumi odražavaju tužiteljevu želju da razvije svoju trgovačku djelatnost temeljeći je osobito na slici intervenijenta i njegovoj općepoznatosti.

               31

               Nadalje, iz dokaza u spisu proizlazi da je u tim sporazumima bilo predviđeno da tužitelj ima obvezu intervenijentu platiti naknadu za uporabu slike, imena, nadimka, kao i njegovih verbalnih i figurativnih žigova. Odredbe predmetnih ugovora ne ostavljaju mjesta nikakvoj sumnji u vezi s činjenicom da je tužitelj, u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, znao za postojanje ranijih žigova čiji je nositelj bio intervenijent.

               32

               Iz dokaza u spisu proizlazi i da je svaka tužiteljeva stvarna uporaba intervenijentovih prava i žigova čiji je nositelj, pretpostavljala postojanje intervenijentova prethodnog pisanog pristanka.

               33

               Stoga žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kad je kao jedan od relevantnih čimbenika u svrhu ocjenjivanja postojanja tužiteljeve zle vjere uzelo u obzir činjenicu da su prije trenutka podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga postojali izravni ugovorni odnosi između tužitelja i intervenijenta, (vidjeti u tom smislu presudu od 1. veljače 2012., Carrols/OHIM – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL), T‑291/09, EU:T:2012:39, t. 85. do 87.).

               34

               Kao drugo, također je nesporno, kao što je to žalbeno vijeće istaknulo u točki 36. pobijane odluke u vezi s točkom 12. te odluke, da su se na pakiranju energetskih napitaka kojima trguje tužitelj, među ostalim nalazili znak Tiger, ali u više navrata i intervenijentova slika. S tim u vezi, valja primijetiti da su se u 2004., 2006. i 2007. na pakiranjima energetskih napitaka kojima trguje tužitelj koristile sljedeće slike:

               35

               Stoga valja utvrditi da izgled pakiranja proizvoda kojima trguje tužitelj potkrjepljuje zaključak, izveden iz sadržaja navedenih sporazuma, prema kojem je potonji želio razviti svoju trgovačku djelatnost, povezujući s njome intervenijentov imidž i njegovu poznatost. Stoga žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kad je tu okolnost uzelo u obzir u točki 35. pobijane odluke, kao jednog od relevantnih čimbenika u svrhu ocjene je li tužitelj postupao u zloj vjeri.

               36

               Kao treće, iako u okviru zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim koji se temelji na razlogu iz članka 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 nije potrebno provesti detaljno ispitivanje vizualnih, fonetskih i konceptualnih sličnosti koje postoje između osporavanog žiga i ranijih žigova kojih je intervenijent nositelj, u posebnim okolnostima slučaja treba utvrditi da osporavani žig prima facie sliči znaku Tiger Energy Drink koji tužitelj koristi na temelju ugovornih odnosa s intervenijentom radi trgovine svojim proizvodima.

               37

               U tom pogledu, treba naime podsjetiti da su općenito govoreći dva žiga slična kada sa stajališta relevantne javnosti između njih postoji barem djelomična istovjetnost u odnosu na jedan ili više relevantnih aspekata (presuda od 23. listopada 2002., Matratzen Concord/OHIM – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, EU:T:2002:261, t. 30.). U ovom slučaju, nije moguće ozbiljno osporiti da su znak Tiger Energy Drink i osporavani žig T. G. R. ENERGY DRINK djelomično istovjetni, barem u pogledu vizualnog i fonetskog aspekta, neovisno o tome tko je relevantna javnost. Jedina vizualna razlika koja posebno postoji na vizualnom planu između osporavanog žiga i znaka Tiger Energy Drink je ta što potonji ima dodatna dva samoglasnika, što nije dostatno da se isključi da ti znakovi ostavljaju isti cjelokupni dojam.

               38

               Ova velika sličnost između znaka Tiger Energy Drink i osporavanog žiga ne može biti posljedica slučajnosti. Stoga je moguće zaključiti da ta velika sličnost, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, potvrđuje želju potonjeg da u svijesti potrošača stvori, ako ne zabludu, onda barem poveznicu između osporavanog žiga i znaka Tiger Energy Drink. Usto, valja utvrditi da sljedeće slike potkrjepljuju taj zaključak:

               39

               Stoga žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kad je u točki 38. pobijane odluke zaključilo da se osporavani žig T. G. R. ENERGY DRINK može smatrati izmijenjenom verzijom znaka Tiger. Štoviše, isto vrijedi i kada je riječ o znaku Tiger Energy Drink.

               40

               Nadalje, valja istaknuti da pod pretpostavkom da tužiteljeva namjera, kao što tvrdi, nije bila da u svijesti potrošača stvori poveznicu između osporavanog žiga i znaka Tiger Energy Drink, koji je, kao što to proizlazi iz dokaza u spisu uživao visok stupanj poznatosti, bilo bi mu dopušteno, kao što je to činio počevši od 2011. koristeći znak Black Energy Drink, trgovati svojim proizvodima stavljanjem na njihovo pakiranje znaka koji se u potpunosti razlikuje od znaka Tiger Energy Drink.

               41

               Stoga žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kad je kao jedan od relevantnih čimbenika u svrhu ocjene je li tužitelj postupao u zloj vjeri, uzelo u obzir tužiteljevu želju da između znaka Tiger Energy Drink, koji je uživao značajan stupanj poznatosti, i osporavanog žiga stvori ako ne zabludu, onda barem poveznicu (vidjeti u tom smislu presude od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 40. i od 1. veljače 2012., Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL, T‑291/09, EU:T:2012:39, t. 90.).

               42

               Kao četvrto, iz ugovornih odredbi sporazuma koje su sklopili intervenijent i tužitelj proizlazi da je potonji intervenijentu bio dužan platiti naknadu za uporabu slike, imena, nadimka, kao i njegovih verbalnih i figurativnih žigova. Međutim, nesporno je da se tužitelj, korištenjem za prodaju svojih proizvoda ne više znaka Tiger nego, po potrebi, osporavanog žiga, zapravo oslobodio obveze bilo kakvog plaćanja intervenijentu.

               43

               Stoga je moguće zaključiti da je tužitelj, prilikom podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, imao namjeru nastaviti koristiti se stupnjem poznatosti koju je uživao znak Tiger Energy Drink, izbjegavajući pritom ugovorne obveze koje su proizlazile iz sporazuma sklopljenih s intervenijentom.

               44

               Stoga žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kad je, upućivanjem na objektivne okolnosti ovog slučaja, uzelo u obzir tužiteljevu namjeru koja se izražava u želji da izbjegne svoje ugovorne obveze, kao jedan od relevantnih čimbenika u svrhu ocjene je li tužitelj postupao u zloj vjeri (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 41. i 42.).

               45

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kad je nakon sveobuhvatne ocjene prilikom koje je uzelo u obzir sve relevantne čimbenike zaključilo da je tužitelj u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga postupao u zloj vjeri u smislu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               46

               Različiti navodi tužitelja ne dovode u pitanje taj zaključak.

               47

               Na prvome mjestu, kada je riječ o tužiteljevu argumentu kojim žalbenom vijeću prigovara da nije uzelo u obzir okolnost da intervenijent 2003. godine, kada su stupili u ugovorni odnos, nije bio nositelj ranijih prava na žigove koji sadržavaju verbalni element „tiger” koji označavaju energetske napitke u Poljskoj i da nije nikad trgovao takvim napitcima upotrebljavajući taj verbalni element, potrebno je utvrditi da taj argument treba odbiti.

               48

               Naime, s jedne strane, valja podsjetiti da se postojanje tužiteljeve zle vjere ocjenjuje s obzirom na trenutak podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, a to je 14. veljače 2007. (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 35.). Stoga, u ovom slučaju nije relevantno pitanje kojih je žigova intervenijent bio nositelj 31. srpnja 2003. odnosno na dan potpisivanja prvog sporazuma o promidžbi s tužiteljem.

               49

               S druge strane, nesporno je, kao što je to navedeno u gornjoj točki 9., da je intervenijent među ostalim nositelj ranijeg verbalnog žiga Europske unije Dariusz Tiger Michalczewski, koji je registriran 3. travnja 2001., i označava proizvode iz razreda 32. Iz toga slijedi da je zaštita intervenijentova žiga Europske unije, koji sadržava verbalni element „tiger” i označava energetske napitke, nakon pristupanja Poljske Europskoj uniji 1. svibnja 2004., proširena na tu državu članicu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2015., Rezon/OHIM – mobile.international (mobile.de proMotor), T‑337/14, neobjavljena, EU:T:2015:220, t. 32.).

               50

               Stoga žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kad je kao jedan od relevantnih čimbenika u svrhu ocjene je li tužitelj postupao u zloj vjeri uzelo u obzir okolnost prema kojoj je intervenijent, u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, bio nositelj žigova, a osobito ranijeg verbalnog žiga Europske unije Dariusz Tiger Michalczewski koji sadržava verbalni element „tiger” i označava proizvode iz razreda 32.

               51

               U konačnici, pod pretpostavkom da tužitelj svojim argumentima u bitnome želi reći da intervenijent u Uniji nije stvarno upotrebljavao verbalni žig Europske unije Dariusz Tiger Michalczewski za proizvode ili usluge za koje je registriran, pa da je mogao biti predmet opoziva predviđenog u članku 51. stavku 1. Uredbe br. 207/2009, valja podsjetiti da sukladno odredbama članka 188. Poslovnika Općeg suda, podnesci koje su stranke podnijele u okviru postupka pred Općim sudom ne mogu mijenjati predmet spora pred žalbenim vijećem.

               52

               Međutim, u ovom slučaju, spor koji se vodio pred žalbenim vijećem odnosio se na zahtjev za proglašavanje žiga ništavim, tako da se pred žalbenim vijećem nije vodio postupak o pitanju stvarne uporabe intervenijentova žiga. U tim okolnostima, valja utvrditi da tužitelj od Općeg suda ne može valjano zahtijevati da ispita pitanje koje žalbeno vijeće nije razmotrilo u toj odluci.

               53

               Na drugome mjestu, kada je riječ o tužiteljevim tvrdnjama koje se odnose na narav njegova ugovornog odnosa s intervenijentom, potrebno je utvrditi da tužitelj u okviru njih ne razvija nikakav prigovor protiv pobijane odluke, nego samo podsjeća na različite obveze koje proizlaze iz sklopljenih sporazuma a koje se odnose na uporabu slike, imena, nadimka kao i verbalnih i figurativnih žigova koji pripadaju intervenijentu, radi promicanja trgovine energetskim napitcima. U okviru tih tvrdnji, tužitelj naime u bitnome želi reći da predmetne sporazume nije moguće razmatrati kao da je njima intervenijent dodijelio jednu ili više licencija koje se odnose na žigove kojih je nositelj.

               54

               Da bi se odbile te tvrdnje, dovoljno je utvrditi, a da pritom nije potrebno odlučiti o točnosti tih tvrdnji i o točnoj naravi sporazuma koje su sklopili tužitelj i intervenijent, da žalbeno vijeće u pobijanoj odluci nije uzelo u obzir narav tih sporazuma kao relevantni čimbenik kako bi u okviru sveobuhvatne ocjene koju je izvršilo utvrdilo postojanje zle vjere kod tužitelja.

               55

               U svakom slučaju, neovisno o pravoj naravi sporazuma koje su sklopili tužitelj i intervenijent, njihovo postojanje dovoljno je da potvrdi činjenicu da su stranke, prije dana podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, bile vezane izravnim ugovornim odnosima. Ti izravni ugovorni odnosi su u ovom slučaju, kao što je to već utvrđeno, jedan od relevantnih čimbenika u svrhu ocjene je li tužitelj postupao u zloj vjeri (vidjeti u tom smislu presudu od 1. veljače 2012., Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL, T‑291/09, EU:T:2012:39, t. 85. do 87.).

               56

               Na trećemu mjestu, kada je riječ o tužiteljevim tvrdnjama koje se odnose na pitanje je li osporavani žig upotrebljavan u promidžbenoj kampanji iz 2011., potrebno je utvrditi da i njih treba odbiti.

               57

               Naime, već je rečeno da se postojanje tužiteljeve zle vjere ocjenjuje s obzirom na trenutak podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, a to je 14. veljače 2007. (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 35.). Stoga, u ovom slučaju nije relevantno pitanje je li se osporavani žig upotrebljavao u okviru promidžbene kampanje iz 2011.

               58

               Iz svega prethodno navedenoga slijedi da jedini tužbeni razlog, i slijedom toga tužbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               59

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               60

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (šesto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Tužba se odbija.

                        2.

                           Foodcare sp. z o.o. snosit će, osim vlastitih, i troškove Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) i Dariusza Michalczewskoga.

                           Frimodt Nielsen

                           Collins

                           Valančius

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 5. listopada 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 1. listopada 2015.#O protiv Bio Philippe Auguste SARL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio conseil de prud'hommes de Paris.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Načela jednakog postupanja i nediskriminacije na temelju dobi – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje u području zaposlenja i rada – Članak 2. stavak 1. i stavak 2. točka (a) – Različito postupanje na temelju dobi – Usporedivost situacija – Isplata naknade zbog isteka ugovora na određeno vrijeme namijenjene kompenzaciji nesigurnosti – Isključenje mladih osoba koje rade tijekom svojih školskih ili sveučilišnih praznika.#Predmet C-432/14.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      1. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Načela jednakog postupanja i nediskriminacije na temelju dobi — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje u području zaposlenja i rada — Članak 2. stavak 1. i stavak 2. točka (a) — Različito postupanje na temelju dobi — Usporedivost situacija — Isplata naknade zbog isteka ugovora na određeno vrijeme namijenjene kompenzaciji nesigurnosti — Isključenje mladih osoba koje rade tijekom svojih školskih ili sveučilišnih praznika“
      U predmetu C‑432/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil de prud’hommes de Paris (Francuska), odlukom od 12. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 22. rujna 2014., u postupku

         O

      protiv

         Bio Philippe Auguste SARL,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: J.‑C. Bonichot, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za O‑a, on sam,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela nediskriminacije na temelju dobi.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između O‑a i društva Bio Philippe Auguste SARL u pogledu odbijanja potonjega da mu po isteku njegova ugovora o radu na određeno vrijeme isplati naknadu zbog isteka ugovora.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.), njezina je „[s]vrha […] utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja“.

               4

               Članak 2. te direktive propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ,načelo jednakog postupanja' znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna […]

                  [...]“

         Francusko pravo

               5

               Članak L. 1243‑8 Zakonika o radu propisuje:
               „Ako se nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme ugovorni radni odnosi ne nastave ugovorom na neodređeno vrijeme, zaposlenik ima pravo, kao dodatak na plaću, na naknadu zbog isteka ugovora namijenjenu kompenzaciji nesigurnosti njegove situacije.
               Ta naknada iznosi 10% ukupne bruto plaće isplaćene zaposleniku.
               Ona se dodaje ukupnoj bruto plaći zaposlenika. Isplaćuje se po isteku ugovora, u isto vrijeme kao i posljednja plaća, i iskazuje se na odgovarajućoj platnoj listi.“

               6

               Članak L. 1243‑10 Zakonika o radu predviđa sljedeće:
               „Naknada zbog isteka ugovora ne mora se isplatiti:

                        1°

                        Ako je ugovor sklopljen na temelju stavka 3° članka L. 1242‑2 ili članka L. 1242‑3, osim ako je ugovorom povoljnije uređeno;

                        2°

                        Ako je ugovor sklopljen s mladom osobom za razdoblje koje ulazi u njezine školske ili sveučilišne praznike;

                        3°

                        Ako zaposlenik odbije prihvatiti sklapanje ugovora o radu na neodređeno vrijeme za isto radno mjesto ili slično radno mjesto s barem jednakom plaćom;

                        4°

                        U slučaju prijevremenog raskida ugovora na inicijativu zaposlenika, zbog njegove ozbiljne povrede ili u slučaju više sile.“

               7

               U skladu s člankom L. 381‑4 Zakonika o socijalnom osiguranju:
               „Obvezno su socijalno osigurani učenici i studenti ustanova visokog obrazovanja, visokih tehničkih škola, visokih škola i pripremnih razreda za te škole koji, ako nisu socijalno osigurani po drugoj osnovi od one iz članka L. 380‑1 ili nisu nasljednici socijalnog osiguranika, nisu stariji od utvrđene dobne granice. Ta se dobna granica može povećati, osobito zbog služenja vojnog roka.“

               8

               Članak R. 381‑5 Zakonika o socijalnom osiguranju precizira da se „dobna granica predviđena člankom L. 381‑4 utvrđuje na 28 godina“.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Dana 21. prosinca 2010., dok je bio student, tužitelja iz glavnog postupka zaposlilo je društvo Bio Philippe Auguste SARL na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenog za razdoblje od 21. prosinca do 24. prosinca 2010., koje je ulazilo u njegove sveučilišne praznike. Nakon isteka tog ugovora, na temelju članka L. 1243‑10 stavka 2° Zakonika o radu, naknada zbog isteka ugovora nije mu isplaćena.

               10

               Smatrajući da je ta odredba u suprotnosti s ustavnim odredbama koje jamče načelo jednakosti i zabranu diskriminacije na temelju dobi, tužitelj iz glavnog postupka obratio se Conseilu de prud’hommes de Paris kako bi ishodio naknadu iznosa od 23,21 eura na ime naknade zbog isteka ugovora, prekvalifikaciju njegova ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme i naknadu od 4500 eura na ime naknade štete zbog otkaza bez stvarnog i ozbiljnog razloga.

               11

               Tužitelj iz glavnog postupka 1. ožujka 2012. podnio je prioritetno pitanje ustavnosti. Presudom od 10. siječnja 2014. Conseil de prud’hommes de Paris proslijedio je to pitanje Couru de cassation. Presudom od 9. travnja 2014. potonji je prioritetno pitanje ustavnosti uputio Conseilu constitutionnel.

               12

               Odlukom br. 2014‑401 QPC od 13. lipnja 2014. Conseil constitutionnel je smatrao, nakon što je istaknuo da se „sporne odredbe primjenjuju samo na učenike ili studente koji nisu stariji od dobne granice predviđene člankom L. 381‑4 Zakonika o socijalnom osiguranju da bi bili obvezno socijalno osigurani na temelju svojeg upisa u školsku ili sveučilišnu ustanovu“, s jedne strane, da „prigovor koji se temelji na tome da prilikom donošenja spornih odredaba zakonodavac nije definirao pojam ,mlade osobe' [nije utemeljen] na činjenicama“ i, s druge strane, da „načelo jednakosti nije prepreka tomu da se primjena zakonodavnih odredaba o učenicima i studentima podvrgne dobnoj granici“.

               13

               Nadalje, nakon što je podsjetio da se „naknada zbog isteka ugovora isplaćuje zaposleniku zaposlenom na temelju ugovora na određeno vrijeme kako bi se ,kompenzirala nesigurnost njegove situacije' ako se po okončanju njegova ugovora ugovorni radni odnosi ne nastave ugovorom na neodređeno vrijeme“, Conseil constitutionnel iz toga je zaključio da „studenti zaposleni na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme za razdoblje koje ulazi u njihove školske ili sveučilišne praznike nisu u istoj situaciji ni kao studenti koji kumuliraju zaposlenje sa svojim studijem ni kao drugi zaposlenici s ugovorom o radu na određeno vrijeme“ i da je stoga, „isključivši isplatu te naknade kad je ugovor sklopljen s učenikom ili studentom zaposlenim tijekom svojih školskih ili sveučilišnih praznika i koji nakon tih praznika može nastaviti sa školovanjem ili studijem, zakonodavac uspostavio razliku u postupanju utemeljenu na razlici u situaciji koja je u izravnoj vezi s ciljem zakona“.

               14

               U tim okolnostima Conseil des prud’hommes de Paris odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se opće načelo nediskriminacije na temelju dobi nacionalnom zakonodavstvu (članak L. 1243‑10 francuskog Zakonika o radu) koje mladim osobama koje rade za vrijeme svojih školskih ili sveučilišnih praznika uskraćuje korištenje naknade zbog isteka ugovora, koja se plaća u slučaju kada po isteku ugovora o radu na određeno vrijeme ne bude ponuđen ugovor o radu na neodređeno vrijeme?“

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               15

               Tijekom rasprave tužitelj iz glavnog postupka izričito je priznao da je s upraviteljima tuženika iz glavnog postupka povezan roditeljskom vezom i da je glavni postupak pokrenut s jedinim ciljem osporavanja odredaba o kojima je riječ. Činjenica da tuženik iz glavnog postupka ni u jednom stadiju postupka nije iznio očitovanja objašnjava se, prema njegovu mišljenju, malim iznosom o kojem je riječ.

               16

               U tim okolnostima vjerojatno je da se sudu koji je uputio zahtjev obratilo s fiktivnim sporom čiji stvarni cilj nije ishođenje naknade zbog isteka ugovora, nego jednostavno osporavanje navedenih odredaba.

               17

               Na sudu koji je uputio zahtjev, koji jedini izravno poznaje činjenice iz glavnog postupka i koji je zbog toga u najboljem položaju provesti potrebne provjere, jest da ispita je li to slučaj i da, prema potrebi, iz toga izvuče eventualne posljedice predviđene nacionalnim pravom za odluku koju je pozvan donijeti.

               18

               U svakom slučaju valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, ako se pitanja koja je postavio nacionalni sud odnose na tumačenje odredbe prava Unije, Sud načelno obvezan odlučiti, osim ako je očito da ga se zahtjevom za prethodnu odluku želi navesti da odluči o fiktivnom sporu ili da oblikuje savjetodavna mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, ako zahtijevano tumačenje prava Unije nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom spora ili ako Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim i pravnim elementima kako bi na koristan način odgovorio na postavljena mu pitanja (presuda DR i TV2 Danmark, C‑510/10, EU:C:2012:244, t. 22. i navedena sudska praksa).

               19

               S obzirom na to, ne može se isključiti da tumačenje prava Unije koje traži sud koji je uputio zahtjev učinkovito odgovara na objektivnu potrebu inherentnu rješenju spora koji je pred njime u tijeku. Naime, nije sporno da je ugovor o radu koji su sklopile stranke iz glavnog postupka stvarno izvršen i da njegova primjena otvara pitanje tumačenja prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu Mangold, C‑144/04, EU:C:2005:709, t. 38.).

               20

               Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         Meritum

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije i konkretno načelo nediskriminacije na temelju dobi, utvrđeno člankom 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i konkretizirano Direktivom 2000/78, tumačiti na način da se protivi nacionalnoj odredbi poput one iz glavnog postupka, na temelju koje se naknada zbog isteka ugovora, koja se isplaćuje kao dodatak plaći nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme kad se ugovorni radni odnosi ne nastavljaju ugovorom na neodređeno vrijeme, ne mora isplatiti u slučaju kad je ugovor sklopljen s mladom osobom za razdoblje koje ulazi u njezine školske ili sveučilišne praznike.

               22

               Što se tiče pitanja, koje je postavila Europska komisija, može li se tužitelj iz glavnog postupka kvalificirati kao „radnik“, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, taj pojam ima autonoman opseg i ne smije se tumačiti restriktivno. Stoga „radnikom“ u smislu članka 45. UFEU‑a treba smatrati svaku osobu koja obavlja stvarne i konkretne aktivnosti, osim onih koje su toliko ograničene da su samo marginalne i pomoćne. Značajka je radnog odnosa, prema toj sudskoj praksi, da osoba tijekom određenog vremena u korist druge osobe i pod njezinim vodstvom obavlja činidbe za koje zauzvrat dobiva plaću (presude Lawrie‑Blum, 66/85, EU:C:1986:284, t. 16. i 17.; Collins, C‑138/02, EU:C:2004:172, t. 26.; Trojani, C‑456/02, EU:C:2004:488, t. 15. kao i Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 23.).

               23

               U ovom slučaju valja istaknuti da je tužitelj iz glavnog postupka zaposlen 21. prosinca 2010. na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenog za razdoblje od 21. prosinca do 24. prosinca 2010., koje ulazi u njegove sveučilišne praznike. Dakle, stvarno trajanje tog ugovora bilo je samo četiri dana.

               24

               Iako je točno da okolnost da osoba u okviru radnog odnosa obavlja vrlo malen broj sati može biti pokazatelj da su obavljane aktivnosti samo marginalne i pomoćne, ipak ostaje činjenica da se, neovisno o ograničenoj razini plaće na temelju profesionalne aktivnosti i broja sati posvećenih toj aktivnosti, ne može isključiti da tu aktivnost, nakon ukupne ocjene radnog odnosa o kojem je riječ, nacionalna tijela mogu smatrati stvarnom i konkretnom, što prema tome omogućuje da se njezinu nositelju prizna svojstvo „radnika“ u smislu prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu Genc, C‑14/09, EU:C:2010:57, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Dakle, ukupna ocjena radnog odnosa tužitelja iz glavnog postupka znači uzimanje u obzir elemenata ne samo u vezi s trajanjem rada i razine plaće nego i u vezi s eventualnim pravima na plaćeni dopust, zadržavanjem plaće u slučaju bolesti, podvrgnutošću ugovora o radu primjenjivom kolektivnom sporazumu, plaćanjem doprinosa i, prema potrebi, naravi potonjih (vidjeti u tom smislu presudu Genc, C‑14/09, EU:C:2010:57, t. 27.).

               26

               Analiza posljedica koje svi elementi koji obilježavaju radni odnos mogu imati prilikom utvrđivanja stvarne i konkretne naravi nesamostalne aktivnosti koju obavlja tužitelj iz glavnog postupka i, prema tome, njegova svojstva radnika ulazi u nadležnost nacionalnog suda. Naime, on je jedini koji izravno poznaje činjenice iz glavnog postupka i koji je zbog toga u najboljem položaju provesti potrebne provjere (presuda Genc, C‑14/09, EU:C:2010:57, t. 32.).

               27

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provede podrobnu ocjenu svih relevantnih elemenata, osobito onih navedenih u točki 25. ove presude, kako bi utvrdio je li ugovor o radu kojega je tužitelj iz glavnog postupka bio stranka takve naravi da se on može pozivati na svojstvo „radnika“ u smislu prava Unije.

               28

               U slučaju da sud koji je uputio zahtjev ocijeni da tužitelj iz glavnog postupka ima takvo svojstvo, valja ispitati može li se u okviru glavnog postupka osnovano pozivati na načelo nediskriminacije na temelju dobi.

               29

               Na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78, „načelo jednakog postupanja“ znači „nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive“, među kojima je i dob. Članak 2. stavak 2. točka (a) te direktive navodi da se za potrebe stavka 1. smatra da je riječ o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive.

               30

               U tom smislu valja podsjetiti da države članice imaju široku marginu procjene, ne samo u izboru određenog cilja, među ostalim, u području socijalne politike i zapošljavanja već također u definiranju mjera kojima se taj cilj može ostvariti (presuda Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, t. 38. i navedena sudska praksa).

               31

               Konkretno, zahtjev u vezi s usporedivosti situacija u svrhu utvrđivanja postojanja povrede načela jednakog postupanja mora se ocijeniti s obzirom na sve elemente koji ih obilježavaju (vidjeti osobito presudu Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 25.).

               32

               Također valja naglasiti, s jedne strane, da se ne zahtijeva da su situacije istovjetne, nego samo da su usporedive, i, s druge strane, da se ispitivanje te usporedivosti ne smije provesti općenito i apstraktno, nego posebno i konkretno s obzirom na činidbu o kojoj je riječ (presuda Hay, C‑267/12, EU:C:2013:823, t. 33. i navedena sudska praksa).

               33

               Stoga treba ispitati je li situacija studenta poput tužitelja iz glavnog postupka, zaposlenog na temelju ugovora o radu na određeno trajanje tijekom njegovih sveučilišnih praznika, objektivno usporediva s obzirom na cilj koji se želi postići člankom L. 1243‑8 Zakonika o radu sa situacijom radnika koji u skladu s tom odredbom imaju pravo na naknadu zbog isteka ugovora.

               34

               U konkretnom slučaju, iako naknada zbog isteka ugovora koja se mora isplatiti po isteku ugovora o radu na određeno vrijeme ima za cilj kompenzirati, kako to navodi članak L. 1243‑8 prvi stavak Zakonika o radu, nesigurnost situacije zaposlenika kada se ugovorni odnosi ne nastavljaju ugovorom na neodređeno vrijeme, članak L. 1243‑10 stavak 2° tog zakonika iz prava na tu naknadu izričito isključuje mlade osobe koje su sklopile ugovor o radu na određeno vrijeme za razdoblje koje ulazi u njihove školske ili sveučilišne praznike.

               35

               Nacionalni zakonodavac tako je prešutno, ali nužno smatrao da te mlade osobe po isteku svojeg ugovora nisu u situaciji profesionalne nesigurnosti.

               36

               Naime, valja istaknuti, kao što je to istaknula francuska vlada, da zaposlenje na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme koje obavlja učenik ili student tijekom svojih školskih ili sveučilišnih praznika obilježava njegova istodobno privremena i pomoćna narav, s obzirom na to da taj učenik ili taj student može nastaviti sa školovanjem nakon tih praznika.

               37

               Iz toga slijedi da nacionalni zakonodavac ni na koji način nije prekoračio granice margine prosudbe kojom raspolaže u području socijalne politike smatrajući da situacija mladih osoba koje su sklopile ugovor o radu na određeno vrijeme za razdoblje koje ulazi u njihove školske ili sveučilišne praznike nije usporediva sa situacijom drugih kategorija radnika koji imaju pravo na naknadu zbog isteka ugovora.

               38

               Taj zaključak usto potvrđuje okolnost da su druge kategorije zaposlenika, koje su s obzirom na nesigurnost u smislu članka L. 1243‑8 prvog stavka Zakonika o radu u situaciji usporedivoj sa situacijom tužitelja iz glavnog postupka, člankom L. 1243‑10 tog zakonika također isključene iz prava na navedenu naknadu. To je slučaj, među ostalim, sa zaposlenicima zaposlenima na temelju članka L. 1242‑2 stavka 1° tog zakonika radi osiguranja, pod pretpostavkama iz te odredbe, zamjene drugih zaposlenika ili sa zaposlenicima zaposlenima na temelju članka 1242‑2 stavka 3° tog zakonika radi rada na „radnim mjestima sezonske naravi ili radnim mjestima za koja je u određenim sektorima aktivnosti utvrđenima dekretom ili sporazumom ili proširenim kolektivnim ugovorom uobičajeno da se ne sklapa ugovor o radu na neodređeno vrijeme zbog naravi obavljane aktivnosti ili privremenosti tih radnih mjesta“.

               39

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da student, poput tužitelja iz glavnog postupka, koji je zaposlen na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme za razdoblje koje ulazi u njegove sveučilišne praznike, s obzirom na cilj iz članka L. 1243‑8 prvog stavka Zakonika o radu, nije u objektivno usporedivoj situaciji sa situacijom radnika koji u skladu s tom odredbom imaju pravo na naknadu zbog isteka ugovora. Posljedično, različito postupanje između tih dviju kategorija radnika ne može predstavljati diskriminaciju na temelju dobi.

               40

               Stoga na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da načelo nediskriminacije na temelju dobi, utvrđeno člankom 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i konkretizirano Direktivom 2000/78, treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojega se naknada zbog isteka ugovora, koja se isplaćuje kao dodatak plaći po isteku ugovora o radu na određeno vrijeme kad se ugovorni radni odnosi ne nastavljaju ugovorom na neodređeno vrijeme, ne mora isplatiti u slučaju kad je ugovor sklopljen s mladom osobom za razdoblje koje ulazi u njezine školske ili sveučilišne praznike.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Načelo nediskriminacije na temelju dobi, utvrđeno člankom 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i konkretizirano Direktivom Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojega se naknada zbog isteka ugovora, koja se isplaćuje kao dodatak plaći po isteku ugovora o radu na određeno vrijeme kad se ugovorni radni odnosi ne nastavljaju ugovorom na neodređeno vrijeme, ne mora isplatiti u slučaju kad je ugovor sklopljen s mladom osobom za razdoblje koje ulazi u njezine školske ili sveučilišne praznike.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 29. veljače 2016.#Panalpina World Transport (Holding) Ltd i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Usluge međunarodnog zračnog provoza – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a – Određivanje cijena – Dodatne pristojbe i mehanizmi određivanja cijena koji imaju utjecaj na konačnu cijenu – Novčane kazne – Proporcionalnost – Težina povrede – Jednako postupanje – Obveza obrazlaganja – Transakcije – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006.#Predmet T-270/12.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. lipnja 2006.#Manuel Acereda Herrera protiv Servicio Cántabro de Salud.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Superior de Justicia de Cantabria - Španjolska.#Socijalna sigurnost.#Predmet C-466/04.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 3. prosinca 2015.#Omega International GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Zahtjev za registraciju figurativnog žiga Zajednice koji prikazuje bijeli krug i pravokutnik u crnom pravokutniku – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-695/14.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 13. rujna 2016.#Perfetti Van Melle Benelux BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije 3D – Raniji verbalni i raniji figurativni žigovi Europske unije 3D’S i 3D’s – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-390/15.