title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 25. listopada 2018.#„Walltopia“ AD protiv Direktor na Teritorijalna direkcija na Nacionalnata agencija za prihodite – Veliko Trnovo.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad Veliko Tarnovo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 12. stavak 1. – Uredba (EZ) br. 987/2009 – Članak 14. stavak 1. – Upućeni radnici – Primjenjivo zakonodavstvo – Potvrda A1 – Primjenjivost na zaposlenu osobu zakonodavstva države članice poslovnog nastana poslodavca – Pretpostavke.#Predmet C-451/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      25. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 12. stavak 1. – Uredba (EZ) br. 987/2009 – Članak 14. stavak 1. – Upućeni radnici – Primjenjivo zakonodavstvo – Potvrda A1 – Primjenjivost na zaposlenu osobu zakonodavstva države članice poslovnog nastana poslodavca – Pretpostavke”
      U predmetu C‑451/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad Veliko Tarnovo (Upravni sud u Velikom Tarnovu, Bugarska), odlukom od 19. srpnja 2017., koju je Sud zaprimio 27. srpnja 2017., u postupku

         „Walltopia” AD

      protiv

         Direktor na Teritorialna direkcia na Nacionalnata agencia za prihodite – Veliko Tarnovo,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: J.-C Bonichot, predsjednik prvog vijeća, u svojstvu predsjednika šestog vijeća, E. Regan (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Direktora na Teritorialna direkcia na Nacionalnata agencia za prihodite – Veliko Tarnovo, D. Boneva, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i N. Nikolova, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točaka (j) i (l) i članka 12. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), kao i članka 14. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2009., L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva „Walltopia” AD i Direktora na Teritorialna direkcia na Nacionalnata agencia za prihodite – Veliko Tarnovo (Direktor područne uprave nacionalne agencije za javne prihode u Velikom Tarnovu, Bugarska) o zakonitosti odluke o odbijanju izdavanja potvrde o primjenjivom zakonodavstvu na zaposlenika društva Walltopia.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 883/2004

               3

               Člankom 1. Uredbe br. 883/2004, naslovljenim „Definicije”, koji se nalazi u Glavi I. te uredbe, naslovljenoj „Opće odredbe”, predviđeno je:
               „U smislu ove Uredbe:
               […]

                        (c)

                        ‚osigurana osoba’, u odnosu na grane socijalne sigurnosti obuhvaćene glavom III. poglavljima 1. i 3., znači bilo koja osoba koja udovoljava uvjetima zakonodavstva države članice nadležne u skladu s glavom II. za stjecanje prava na davanja, uzimajući u obzir odredbe ove Uredbe;

                  […]

                        (j)

                        ‚boravište’ znači mjesto gdje osoba uobičajeno boravi;

                  […]

                        (l)

                        ‚zakonodavstvo’ znači, za svaku državu članicu, zakoni, propisi i druge zakonske odredbe te sve druge provedbene mjere koje se odnose na grane socijalne sigurnosti obuhvaćene člankom 3. stavkom 1.;

                  […]”

               4

               Člankom 2. naslovljenim „Obuhvaćene osobe”, koji se također nalazi u Glavi I. te uredbe, predviđeno je:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na državljane države članice, osobe bez državljanstva i izbjeglice koje borave u državi članici na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, kao i na članove njihovih obitelji i nadživjele osobe.
               2.   Ona se također primjenjuje na nadživjele osobe onih osoba na koje se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, bez obzira na državljanstvo tih osoba, ako su nadživjele osobe državljani države članice ili osobe bez državljanstva ili izbjeglice koje borave u jednoj od država članica.”

               5

               Člankom 11. te uredbe, naslovljenim „Opća pravila”, koji se nalazi u Glavi II. te uredbe, naslovljenoj „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje”, predviđeno je:
               „1.   Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
               2.   U smislu ove glave, za osobe koje primaju novčana davanja zbog ili kao posljedicu njihove djelatnosti u svojstvu zaposlenih ili samozaposlenih osoba, smatra se da obavljaju spomenutu djelatnost. To se ne primjenjuje na invalidske, starosne ili obiteljske mirovine, ili na mirovine za ozljede na radu ili profesionalne bolesti, ili na novčana davanja za bolest kojima se pokrivaju troškovi liječenja na neograničeni rok.
               3.   Podložno člancima od 12. do 16.:

                        (a)

                        na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (b)

                        na državnog službenika primjenjuje se zakonodavstvo države članice kojoj podliježe uprava koja ga zapošljava;

                        (c)

                        na osobu, koja prima davanja za nezaposlenost prema članku 65. na temelju zakonodavstva države članice boravišta, primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (d)

                        na osobu pozvanu ili ponovno pozvanu u službu oružanih snaga ili na civilnu službu u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (e)

                        na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više država članica.

                  […]”

               6

               Članak 12. te uredbe, naslovljen „Posebna pravila”, u svojem stavku 1. propisuje:
               „Na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u državi članici za poslodavca koji redovno obavlja svoju djelatnost tamo i kojeg [koju] je poslodavac uputio u drugu državu članicu radi obavljanja posla za tog poslodavca, i nadalje se primjenjuje zakonodavstvo prve države članice pod uvjetom da predviđeno trajanje takvog posla nije duže od dvadeset i četiri mjeseca i da nije poslan[a] s ciljem da zamijeni drugu [upućenu] osobu.”

         Uredba br. 987/2009

               7

               Članak 14. Uredbe br. 987/2009, naslovljen „Pojedinosti u vezi s člancima 12. i 13. [Uredbe br. 883/2004]”, koji se nalazi u Glavi II. prvonavedene uredbe naslovljenoj „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje, u svojem stavku 1. predviđa:
               „Za potrebe primjene članka 12. stavka 1. [Uredbe br. 883/2004], ‚osoba koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u državi članici za poslodavca koji tamo redovno obavlja svoju djelatnost i koju je taj poslodavac uputio u drugu državu članicu’ uključuje osobu koja je zaposlena s namjerom da bude upućena u drugu državu članicu, uz uvjet da se neposredno prije početka zaposlenja dotične osobe na nju već primjenjivalo zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima poslovni nastan.”

            Bugarsko pravo

         Ustav Republike Bugarske

               8

               U skladu s člankom 51. stavkom 1. Ustava Republike Bugarske „građani imaju pravo na socijalnu sigurnost i socijalnu pomoć”.

               9

               U skladu s člankom 51. stavkom 2. tog ustava:
               „Privremeno nezaposlene osobe imaju pravo na socijalnu sigurnost u skladu sa zakonom utvrđenim uvjetima i modalitetima”.

               10

               U skladu s člankom 52. stavkom 1. tog ustava:
               „Građani imaju pravo na zdravstveno osiguranje koje im jamči dostupnu zdravstvenu pomoć i besplatne liječničke usluge u skladu sa zakonom utvrđenim uvjetima i postupkom”.

         Zakonik o radu

               11

               Člankom 121. stavkom 1. Kodeks na truda (Zakonik o radu) propisano je sljedeće:
               „Ako to zahtijevaju potrebe poduzeća, poslodavac može radnika ili zaposlenu osobu uputiti na izvršavanje radnih obveza izvan njegova mjesta rada, u razdoblju koje ne može biti dulje od 30 uzastopnih dana.”

         Zakonik o socijalnoj sigurnosti

               12

               Člankom 4. stavkom 1. točkom 1. Kodeksa za socialno osiguriavane (Zakonik o socijalnoj sigurnosti) propisano je:
               „Obvezno su pokriveni osiguranjem za slučaj uobičajenih bolesti i majčinstva, invaliditeta uslijed uobičajene bolesti, starosti i smrti, ozljeda na radu, profesionalnih bolesti i nezaposlenosti u skladu s ovim zakonikom radnici i zaposlene osobe, neovisno o prirodi njihova posla, načina plaćanja i izvora prihoda, osim osoba iz članka 4.a stavka 1.; osobe koje su obuhvaćene programima davanja za majčinstvo i potporama za zapošljavanje nisu pokrivene osiguranjem za slučaj nezaposlenosti, ako je tako predviđeno programom o kojem je riječ.”

               13

               Člankom 9. stavkom 2. točkom 4. tog zakonika predviđeno je:
               „Razdoblje tijekom kojega je osoba primala naknadu za nezaposlenost smatra se razdobljem osiguranja, bez uplata socijalnih doprinosa.”

         Zakon o zdravstvenom osiguranju

               14

               Iz članka 33. stavka 1. točke 1. Zakona za zdravnoto osiguriavane (Zakon o zdravstvenom osiguranju) proizlazi da je svaki bugarski državljanin koji nije također državljanin druge države obvezno pokriven državnim sustavom zdravstvenog osiguranja.

               15

               U skladu s člankom 40. stavkom 1. tog zakona:
               „Doprinosi za zdravstveno osiguranje osiguranika, izračunati u skladu s člankom 29. stavkom 3., određuju se i naplaćuju s obzirom na sljedeće prihode i na sljedeći način:
               […]
               8.   za osobe koje primaju naknadu za nezaposlenost – iznos isplaćenih naknada; doprinosi se naplaćuju iz državnog proračuna najkasnije desetog dana u mjesecu nakon onog na koji se odnose.
               […]”

               16

               Člankom 40. stavkom 5. tog zakona predviđeno je, među ostalim, da je svaka osoba koja nije uključena u sustav u skladu sa stavcima 1., 2. i 3. dužna uplaćivati socijalne doprinose.

         Uredba o upućivanju zaposlenih osoba i specijalizaciji u inozemstvu

               17

               Člankom 2. stavkom 1. Naredbe za služebnite komandirovki i specializacii v čužbina (Uredba o upućivanju zaposlenih osoba i specijalizaciji u inozemstvu) predviđeno je:
               „Upućivanje u inozemstvo znači slanje osobe u inozemstvo radi ostvarenja konkretnog posla u skladu s uputom tijela koje osobu upućuje.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Društvo Walltopia, sa sjedištem u Bugarskoj, sklopilo je 15. rujna 2016. s P. S. Punchevim, bugarskim državljaninom, ugovor o radu predmet kojega su bile radne obveze koje je trebalo ispunjavati u Sofiji (Bugarska) od 16. rujna 2016. Ugovorom je bio predviđen probni rad u trajanju od šest mjeseci.

               19

               P. S. Punchev prije toga je radio za nekoliko poslodavaca, a njegov zadnji radni odnos prestao je 1. ožujka 2015.

               20

               Društvo Walltopia uputilo je P. S. Puncheva u Ujedinjenu Kraljevinu u razdoblju od 26. rujna do 6. listopada 2016.

               21

               Dana 25. listopada 2016. društvo Walltopia dalo je P. S. Punchevu otkaz.

               22

               Društvo Walltopia zatražilo je 13. siječnja 2017. od Teritorialne direkcije na Nacionalnata agencia za prihodite – Veliko Tarnovo (Područna uprava nacionalne agencije za javne prihode u Velikom Tarnovu) (u daljnjem tekstu: nacionalno tijelo o kojem je riječ) izdavanje potvrde A1 kojom se potvrđuje da se na P. S. Puncheva tijekom njegova upućivanja primjenjuje bugarsko zakonodavstvo. U svojem zahtjevu društvo Walltopia je, među ostalim, navelo podatke o poduzeću u koje je P. S. Punchev bio upućen kao i trajanje tog upućivanja. Također je navelo da je osoba o kojoj je riječ zaposlena s namjerom da bude upućena i da je tijekom tog upućivanja ostala zaposlenik društva Walltopia koje joj je isplaćivalo plaću te je bila socijalno osigurana za zdravstvene rizike.

               23

               Odlukom od 27. siječnja 2017. viši inspektor za javne prihode državnog tijela o kojem je riječ odbio je izdati zatraženu potvrdu, s obrazloženjem da nije ispunjen uvjet da je bugarsko zakonodavstvo na zaposlenu osobu bilo primjenjivo mjesec dana prije upućivanja. Naime, budući da P. S. Punchev nije primao naknade za nezaposlenost u tom razdoblju, nije se moglo smatrati da je imao svojstvo osigurane osobe.

               24

               Nakon upravnog spora pokrenutog protiv te odluke, ona je potvrđena 27. veljače 2017. odlukom direktora istog tijela.

               25

               U sudskom postupku pokrenutom protiv te odluke o odbijanju, sud koji je uputio zahtjev istaknuo je da se, u skladu s člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004, na upućenu osobu nastavlja primjenjivati zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac redovno obavlja svoju djelatnost samo ako su ispunjeni određeni uvjeti, odnosno da predviđeno trajanje tog upućivanja nije dulje od 24 mjeseca i da osoba nije upućena s ciljem zamjene druge upućene osobe. Prema mišljenju toga suda, nesporno je da su u glavnom postupku ti uvjeti ispunjeni.

               26

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati je li stajalište nacionalnog tijela o kojem je riječ, u skladu s kojim se na P. S. Puncheva prije nego što je počeo obavljati djelatnost zaposlene osobe za društvo Walltopia nije primjenjivalo bugarsko zakonodavstvo, u skladu s ciljem i smislom članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009, u vezi s člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004.

               27

               U vezi s time, sud koji je uputio zahtjev ističe da je, u skladu s odredbama Zakona o zdravstvenom osiguranju, osoba obvezna uplatiti obvezne socijalne doprinose, neovisno o tome je li obavljala djelatnost. Ako ne uplati te doprinose, neće uživati pravo na socijalno osiguranje.

               28

               Usto, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o tome treba li uzeti u obzir državljanstvo osobe o kojoj je riječ kad je ona državljanin države članice ili njezino uobičajeno boravište, u smislu članka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004. Ako ni državljanstvo niti uobičajeno boravište nisu relevantni elementi tumačenja, taj sud želi doznati koje elemente valja uzeti u obzir prilikom tumačenja pojma „primjenjivalo zakonodavstvo” iz članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009, u vezi s pojmom „primjenjuje zakonodavstvo” iz članka 12. stavka 1. Uredbe br. 883/2004.

               29

               U tim je okolnostima Administrativen sad Veliko Tarnovo (Upravni sud u Velikom Tarnovu, Bugarska) odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećim pitanjima:

                        „1.

                        Treba li odredbe članka 14. stavka 1. Uredbe [br. 987/2009], u vezi s člankom 12. stavkom 1. Uredbe [br. 883/2004], tumačiti na način da se na tamo navedenu zaposlenu osobu ne primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima poslovni nastan, uzimajući u obzir okolnost da ta osoba, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom iz članka 1. točke (l) Uredbe [br. 883/2004], nije imala svojstvo osigurane osobe u toj državi članici neposredno prije početka svojega zaposlenja?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, je li dopušteno da nacionalni sud kod tumačenja sadržaja i smisla pojma „primjenjivalo zakonodavstvo” iz članka 14. stavka 1. Uredbe [br. 987/2009], u vezi s pojmom „primjenjuje zakonodavstvo” iz članka 12. stavka 1. Uredbe [br. 883/2004], uzme u obzir okolnost da osoba ima državljanstvo države članice s obzirom na to da su se na zaposlenu osobu, samo zbog njezina državljanstva, u svakom slučaju primjenjivali nacionalni propisi?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje, smije li nacionalni sud kod primjene pojmova navedenih u tim pitanjima uzeti u obzir uobičajeno i trajno boravište zaposlene osobe u smislu članka 1. točke (j) Uredbe [br. 883/2004]?

                        4.

                        U slučaju negativnog odgovora na treće pitanje, koje elemente tumačenja nacionalni sud mora uzeti u obzir kod utvrđivanja sadržaja pojma „primjenjuje zakonodavstvo” iz članka 12. stavka 1. Uredbe [br. 883/2004] i pojma „primjenjivalo zakonodavstvo” iz članka 14. stavka 1. Uredbe [br. 987/2009] kako bi te odredbe primijenio u skladu s njihovim točnim smislom?”

         O prethodnim pitanjima

               30

               Sud koji je uputio zahtjev postavio je četiri pitanja, koja valja razmotriti zajedno, a kojima u biti nastoji doznati treba li članak 14. stavak 1. Uredbe br. 987/2009, u vezi s člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004, tumačiti na način da za osobu koja je zaposlena s namjerom da bude upućena u drugu državu članicu treba smatrati da se „neposredno prije početka zaposlenja dotične osobe na nju već primjenjivalo zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima poslovni nastan”, u smislu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009, ako je ta zaposlena osoba neposredno prije početka zaposlenja, i unatoč tome što u skladu s tim zakonodavstvom nije imala svojstvo osigurane osobe, imala državljanstvo te države članice te je njezino boravište, u smislu članka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004, bilo u toj državi članici.

               31

               U ovom slučaju iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da je P. S. Puncheva, bugarskog državljanina, društvo Walltopia zaposlilo s namjerom njegova upućivanja u Ujedinjenu Kraljevinu. Slijedom toga, nacionalno tijelo o kojem je riječ odbilo je društvu Walltopia izdati potvrdu A1 kojom se potvrđuje da se na P. S. Puncheva tijekom njegova upućivanja primjenjuje bugarsko zakonodavstvo, s obrazloženjem da se na potonjega to zakonodavstvo nije primjenjivalo najmanje mjesec dana prije njegova upućivanja.

               32

               Prije svega, valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004, na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u državi članici za poslodavca koji tamo redovno obavlja svoju djelatnost i koju je poslodavac uputio u drugu državu članicu radi obavljanja posla za tog poslodavca i nadalje primjenjuje zakonodavstvo prve države članice pod uvjetom da predviđeno trajanje takvog posla nije dulje od 24 mjeseca i da osoba nije poslana s ciljem zamjene druge upućene osobe.

               33

               Člankom 14. stavkom 1. Uredbe br. 987/2009 pojašnjeno je da, za potrebe primjene članka 12. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, osoba koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u državi članici za poslodavca koji tamo redovno obavlja svoju djelatnost i koju je taj poslodavac uputio u drugu državu članicu „uključuje osobu koja je zaposlena s namjerom da bude upućena u drugu državu članicu, uz uvjet da se neposredno prije početka zaposlenja dotične osobe na nju već primjenjivalo zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima poslovni nastan”.

               34

               Iz samog teksta članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 stoga proizlazi da okolnost da je osoba zaposlena s namjerom upućivanja u drugu državu članicu nije zapreka da se tu osobu smatra „osob[om] koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u državi članici za poslodavca koji redovno obavlja svoju djelatnost tamo i [koju] je poslodavac uputio u drugu državu članicu radi obavljanja posla za tog poslodavca”, u smislu članka 12. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, slijedom čega se u tom slučaju, ako su ispunjeni ostali uvjeti iz potonje odredbe koji nisu predmet ovog prethodnog postupka, na tu osobu nastavlja primjenjivati zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac redovno obavlja djelatnost u skladu s potonjom odredbom.

               35

               Iako se dakle, za potrebe primjene članka 12. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, ne zahtijeva da je osoba koja je zaposlena s namjerom upućivanja u drugu državu članicu prije upućivanja obavljala djelatnost zaposlene osobe za svojeg poslodavca u državi članici u kojoj taj poslodavac redovno obavlja djelatnost, iz formulacije članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 ipak proizlazi da se na tu osobu neposredno prije upućivanja već moralo primjenjivati zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima poslovni nastan.

               36

               Takvo je tumačenje članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 u skladu s člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004, kojim je, kao što je navedeno u točki 32. ove presude, propisano da se, ako su ispunjeni svi uvjeti predviđeni potonjom odredbom, na osobu o kojoj je riječ „i nadalje […] primjenjuje” zakonodavstvo države članice u kojoj poslodavac koji ju je uputio ima poslovni nastan, što potvrđuje da se već prije upućivanja te osobe na nju moralo primjenjivati to zakonodavstvo.

               37

               Jednako tako, tumačenje u skladu s kojim se, kako bi situacija osobe zaposlene s namjerom upućivanja u drugu državu članicu ulazila u područje primjene članka 12. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, na nju već moralo primjenjivati zakonodavstvo države članice poslodavca koji ju je uputio, s obzirom na to da ta odredba predstavlja odstupanje od općeg pravila predviđenog člankom 11. stavkom 3. točkom (a) te uredbe, potvrđeno je i ciljevima članka 12. stavka 1. te uredbe.

               38

               Naime, cilj je potonje odredbe, osobito, promicanje slobode kretanja usluga u korist poduzetnika koji je koriste slanjem radnika u države članice različite od onih u kojima oni imaju sjedište. Cilj je takve odredbe stoga premostiti prepreke koje mogu ograničavati slobodno kretanje radnika i olakšati gospodarsku međupovezanost izbjegavanjem administrativnih komplikacija, osobito za radnike i poduzetnike (vidjeti po analogiji presudu od 10. veljače 2000., FTS, C‑202/97, EU:C:2000:75, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Konkretnije, kako bi se izbjeglo da poduzetnik sa sjedištem na području države članice bude obvezan svoje radnike, na koje se uobičajeno primjenjuje zakonodavstvo te države u području socijalne sigurnosti, uključiti u sustav socijalne sigurnosti druge države članice u koju će biti upućeni obavljati svoj posao u ograničenom trajanju – čime se izvršavanje slobodnog kretanja usluga čini kompliciranijim – člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004 dopušta se poduzetniku da radnici ostanu uključeni u sustav socijalne sigurnosti prve države članice ako taj poduzetnik poštuje uvjete predviđene za to slobodno pružanje usluga (vidjeti po analogiji presudu od 10. veljače 2000., FTS, C‑202/97, EU:C:2000:75, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Stoga valja ispitati treba li za osobu zaposlenu s namjerom upućivanja u drugu državu članicu, a čija je situacija usporediva s onom P. S. Puncheva, smatrati da se „neposredno prije početka zaposlenja dotične osobe na nju već primjenjivalo zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima poslovni nastan”, u smislu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009.

               41

               U tom pogledu, valja prije svega podsjetiti na to da odredbe Glave II. Uredbe br. 883/2004, u kojoj se nalaze njezini članci 11. do 16., čine cjelovit i ujednačen sustav pravila o sukobu zakonâ. Cilj tih odredaba nije samo izbjeći istodobnu primjenu više nacionalnih zakonodavstava i komplikacija koje iz toga mogu proizaći, nego i spriječiti da osobama koje ulaze u područje primjene te uredbe zbog nepostojanja zakonodavstva koje se na njih primjenjuje bude uskraćena zaštita u području socijalne sigurnosti (vidjeti po analogiji presudu od 1. veljače 2017., Tolley, C‑430/15, EU:C:2017:74, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Slijedom toga, ako je osoba o kojoj je riječ jedna od osoba obuhvaćenih područjem primjene Uredbe br. 883/2004, kako je utvrđeno člankom 2. te uredbe, načelno je primjenjivo pravilo jedinstvenog zakonodavstva iz članka 11. stavka 1. te uredbe te se primjenjivo nacionalno zakonodavstvo određuje u skladu s odredbama Glave II. te uredbe (vidjeti po analogiji presudu od 1. veljače 2017., Tolley, C‑430/15, EU:C:2017:74, t. 59. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Kad je riječ o članku 11. stavku 3. Uredbe br. 883/2004, jedini je njegov cilj odrediti, uz primjenu članaka 12. do 16. te uredbe, nacionalno zakonodavstvo primjenjivo na osobe koje se nalaze u jednoj od situacija iz točaka (a) do (e) te odredbe (vidjeti po analogiji presudu od 1. veljače 2017., Tolley, C‑430/15, EU:C:2017:74, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

               44

               U ovom slučaju, čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da situacija P. S. Puncheva neposredno prije početka njegova obavljanja djelatnosti zaposlene osobe u društvu Walltopia ne potpada niti u jedan od slučajeva predviđenih člankom 11. stavkom 3. točkama (a) do (d) Uredbe br. 883/2004, što je na tom sudu da provjeri.

               45

               Ako je to tako, iz članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004 proizlazi da je neposredno prije nego što je P. S. Punchev započeo obavljati djelatnost zaposlene osobe u društvu Walltopia na njega u svakom slučaju bilo primjenjivo bugarsko zakonodavstvo. Naime, u skladu s potonjom odredbom, na ostale osobe na koje se točke (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe te uredbe koje im jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više drugih država članica. Međutim, iz spisa kojime raspolaže Sud proizlazi da je P. S. Punchev neposredno prije početka te djelatnosti imao boravište u Bugarskoj, u smislu članka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004.

               46

               Zatim, iako se državljanstvo osobe, ovisno o slučaju, može pokazati relevantnim za utvrđivanje pitanja je li ona jedna od osoba obuhvaćenih područjem primjene Uredbe br. 883/2004, kako je utvrđeno člankom 2. te uredbe, ono kao takvo ipak nije jedan od kriterija navedenih u pravilima o sukobu zakonâ iz Glave II. te uredbe, slijedom čega u ovom slučaju činjenica da P. S. Punchev ima bugarsko državljanstvo ni u kojem slučaju sama za sebe ne može biti odlučujuća za primjenu tih pravila.

               47

               Naposljetku, glede okolnosti da je nacionalno tijelo o kojem je riječ u glavnom postupku smatralo da se, s obzirom na to da P. S. Punchev više nije imao prava iz zdravstvenog osiguranja i nije bio „osigurana osoba” u skladu s bugarskim pravom, na njega nije primjenjivalo bugarsko zakonodavstvo, valja podsjetiti na to da je jedini cilj odredaba Glave II. Uredbe br. 883/2004 doista odrediti nacionalno zakonodavstvo koje se primjenjuje na osobe koje ulaze u područje primjene te uredbe. Te odredbe kao takve nemaju za cilj odrediti uvjete priznanja prava ili obveze uključenja u sustav socijalne sigurnosti ili određenu vrstu sličnog sustava. Kao što je Sud u više navrata naveo, određivanje tih uvjeta zadaća je zakonodavstva svake države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 3. svibnja 1990., Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Međutim, prilikom određivanja uvjeta priznanja prava na uključenje u sustav socijalne sigurnosti, države članice su obvezne poštovati važeće odredbe prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 3. svibnja 1990., Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, t. 20. i navedenu sudsku praksu). Konkretnije, pravila o sukobu zakonâ predviđena Uredbom br. 883/2004 obvezujuća su za države članice, koje stoga nemaju mogućnost odrediti u kojoj je mjeri primjenjivo njihovo vlastito zakonodavstvo ili ono druge države članice (vidjeti u tom smislu presude od 23. rujna 1982., Kuijpers, 276/81, EU:C:1982:317, t. 14.; od 12. lipnja 1986., Ten Holder, 302/84, EU:C:1986:242, t. 21.; od 14. listopada 2010., van Delft i dr., C‑345/09, EU:C:2010:610, t. 51. i 52. kao i od 13. srpnja 2017., Szoja, C‑89/16, EU:C:2017:538, t. 42.).

               49

               Slijedom toga, posljedica uvjeta priznanja prava na uključenje u sustav socijalne sigurnosti ne smije biti isključenje iz područja primjene zakonodavstva o kojem je riječ osoba na koje se, u skladu s Uredbom br. 883/2004, to zakonodavstvo primjenjuje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. svibnja 1990., Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, t. 20. i navedenu sudsku praksu). Naime, kao što je navedeno u točki 41. ove presude, cilj je odredaba Glave II. te uredbe osobito spriječiti da osobama koje ulaze u područje primjene te uredbe zbog nepostojanja zakonodavstva koje se na njih primjenjuje bude uskraćena zaštita u području socijalne sigurnosti.

               50

               Međutim, u ovom slučaju, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da je na P. S. Puncheva neposredno prije početka obavljanja njegove djelatnosti zaposlene osobe u društvu Walltopia bilo primjenjivo zakonodavstvo države članice različite od Republike Bugarske, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               51

               S obzirom na sve navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 14. stavak 1. Uredbe br. 987/2009, u vezi s člankom 12. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004, treba tumačiti na način da za osobu koja je zaposlena s namjerom da bude upućena u drugu državu članicu treba smatrati da se „neposredno prije početka zaposlenja dotične osobe na nju već primjenjivalo zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima poslovni nastan”, u smislu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009, čak i ako ta zaposlena osoba nije imala svojstvo osigurane osobe na temelju zakonodavstva te države članice neposredno prije početka svoje djelatnosti zaposlene osobe, ako je zaposlena osoba u tom trenutku imala boravište u toj državi članici, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 14. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti, u vezi s člankom 12. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012., treba tumačiti na način da za osobu koja je zaposlena s namjerom da bude upućena u drugu državu članicu treba smatrati da se „neposredno prije početka zaposlenja dotične osobe na nju već primjenjivalo zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima poslovni nastan”, u smislu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 987/2009, čak i ako ta zaposlena osoba nije imala svojstvo osigurane osobe na temelju zakonodavstva te države članice neposredno prije početka svoje djelatnosti zaposlene osobe, ako je zaposlena osoba u tom trenutku imala boravište u toj državi članici, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 8. studenoga 2018.#Giorgio Cocchi i Nicola Falcione protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Prijenos nacionalnih mirovinskih prava – Članak 24. Pravilnika o osoblju – Dužnost pomaganja Unije – Gubitak pravnog interesa tužiteljâ tijekom postupka – Obustava prvostupanjskog postupka – Uzročna veza.#Predmet T-724/16 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 8. studenoga 2018.#Perfect Bar LLC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije PERFECT BAR – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [sada članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) 2017/1001].#Predmet T-758/17.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 8. studenoga 2018.#Perfect Bar LLC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije PERFECT BAR – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [sada članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) 2017/1001].#Predmet T-759/17.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. studenoga 2018.#Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Tunisu – Mjere protiv osoba odgovornih za pronevjeru javnih financijskih sredstava i povezanih osoba i subjekata – Zamrzavanje financijskih sredstava – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava – Zadržavanje tužiteljeva imena na popis – Nedostatna činjenična osnova – Očita pogreška u ocjeni – Pogreška koja se tiče prava – Načelo dobre uprave – Razumni rok.#Predmet T-216/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. studenoga 2018.#Haufe-Lexware GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Leshare – Raniji međunarodni verbalni žig LEXWARE – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Sličnost znakova.#Predmet T-546/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. studenoga 2018.#RFA International, LP protiv Europske komisije.#Damping – Uvoz ferosilicija podrijetlom iz Rusije – Odbijanje zahtjevâ za povrat plaćenih antidampinških pristojbi – Utvrđivanje uobičajene vrijednosti i izvozne cijene – Jedinstveni gospodarski subjekt – Uključenje antidampinške pristojbe u preprodajne cijene u Uniji – Primjena metode različite od one koja je korištena tijekom prethodnog ispitnog postupka – Članak 2. stavak 9., i članak 11. stavci 9. i 10. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 (koji su postali članak 2. stavak 9. i članak 11. stavci 9. i 10. Uredbe (EU) br. 2016/1036) – Članak 18.3.1 Antidampinškog sporazuma WTO-a.#Predmet T-113/15.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. studenoga 2018.#DRH Licensing & Managing AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Figurativni žig Europske unije Flexagil – Stvarna uporaba žiga – Članak 18. stavak 1. drugi podstavak točka (a) i članak 58. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001 – Oblik koji se razlikuje u elementima kojima se ne mijenja razlikovni karakter žiga.#Predmet T-831/17.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. studenoga 2018.#Pedro Viejobueno Ibáñez i Emilia de la Vara González protiv Consejería de Educación de Castilla-La Mancha.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Nacionalni propis kojim se omogućava prestanak ugovora o radu na određeno vrijeme ako prestane postojati razlog za zapošljavanje – Nastavnici zaposleni za školsku godinu – Raskid radnog odnosa na dan završetka nastave – Organizacija radnog vremena – Direktiva 2003/88/EZ.#Predmet C-245/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Nacionalni propis kojim se omogućava prestanak ugovora o radu na određeno vrijeme ako prestane postojati razlog za zapošljavanje – Nastavnici zaposleni za školsku godinu – Raskid radnog odnosa na dan završetka nastave – Organizacija radnog vremena – Direktiva 2003/88/EZ”
      U predmetu C‑245/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Visoki sud Kastilje‑La Manche, Španjolska), odlukom od 19. travnja 2017., koju je Sud zaprimio 11. svibnja 2017., u postupku

         Pedro Viejobueno Ibáñez,

         Emilia de la Vara González

      protiv

         Consejería de Educación de Castilla‑La Mancha

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, u svojstvu predsjednice prvog vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), E. Regan i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L.Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. travnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za P. Viejobueno Ibáñeza i E. de la Vara González, J. J. Donate Valera, abogado,

               –

               za Consejería de Educación de Castilla‑La Mancha, C. Aguado Martín i M. Barahona Migueláñez, letrados,

               –

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis i S. Jiménez García, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 31. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5. svezak 4. str. 228.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru sporova između Pedra Viejobueno Ibáñeza i Emilije de la Vara González (u daljnjem tekstu zajedno: zainteresirane osobe) i Consejería de Educación de Castilla‑La Mancha (Regionalno ministarstvo obrazovanja Kastilje‑La Manche, Španjolska, u daljnjem tekstu: regionalno ministarstvo) o raskidu radnih odnosa koje su zainteresirane osobe zasnovale s regionalnim ministarstvom.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Iz uvodne izjave 14. Direktive 1999/70 proizlazi da su „[s]tranke potpisnice željele zaključiti Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme, utvrđujući opća načela i minimalne zahtjeve za ugovore o radnim odnosima i radu na određeno vrijeme; potpisnice su iskazale želju za poboljšanjem kvalitete rada na određeno vrijeme putem osiguranja primjene načela nediskriminacije te za uspostavljanjem okvira za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopne primjene ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme”.

               4

               U skladu s člankom 1. Direktive 1999/70, njezina je svrha „staviti na snagu Okvirni sporazum […], zaključen […] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP), koji je u Prilogu ovoj Direktivi”.

               5

               Drugi odlomak preambule Okvirnog sporazuma glasi:
               „Stranke ovog Sporazuma priznaju da ugovori o radu na neodređeno vrijeme predstavljaju i da će i nadalje predstavljati osnovni oblik radnog odnosa između poslodavaca i radnika. One također priznaju da ugovori o radu na određeno vrijeme, u određenim okolnostima, odgovaraju potrebama i poslodavaca i radnika.”

               6

               Trećim odlomkom te preambule pojašnjava se da se „[u] ovom Sporazumu utvrđuju […] opća načela i minimalni zahtjevi u vezi s radom na određeno vrijeme, pri čemu se prilikom njihove detaljne primjene mora voditi računa o posebnim nacionalnim, sektorskim i sezonskim uvjetima. Sporazum prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije te za korištenje ugovora o radu na određeno vrijeme u skladu s načelima koja su prihvatljiva za poslodavce i radnike.”

               7

               U skladu s člankom 1. Okvirnog sporazuma, njegova je svrha, s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               8

               Člankom 3. Okvirnog sporazuma naslovljenim „Definicije” određuje se:
               „U smislu ovog Sporazuma pojam

                        1.

                        ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.

                        2.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine. […]”

               9

               Člankom 4. Okvirnog sporazuma naslovljenim „Načelo nediskriminacije” u njegovu stavku 1. propisuje se:
               „U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.”

               10

               Članak 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.) glasi:
               „Godišnji odmor
               1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
               2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”

            Španjolsko pravo

               11

               Člankom 1. stavkom 1. Ley 7/2007 del Estatuto Básico del Empleado Público (Zakon 7/2007 o temeljnom statusu javnih djelatnika) od 12. travnja 2007. (u daljnjem tekstu: Zakon 7/2007), propisuje se:
               „Ovim statutom utvrđuju se osnove statutarnog sustava javnih službenika koji ulaze u njegovo područje primjene.”

               12

               U skladu s člankom 2. tog zakona, temeljni status javnih djelatnika primjenjuje se osobito na službenike i zaposlenike u upravi autonomnih zajednica.

               13

               Člankom 10. stavkom 1. navedenog zakona određuje se:
               „Privremeni službenici su osobe koje se imenuju kao takve iz izričito navedenih razloga nužnosti i hitnosti kako bi ispunjavale zadaće karijernih službenika u nekom od sljedećih slučajeva:

                        (a)

                        postoje slobodna mjesta na koje se ne mogu rasporediti karijerni službenici.

                        (b)

                        privremena zamjena karijernih službenika.

                        (c)

                        provedba programa privremenog karaktera.

                        (d)

                        prekomjerni ili povećani opseg posla tijekom najviše šest mjeseci u razdoblju od dvanaest mjeseci.”

               14

               U skladu s člankom 10. stavkom 3. toga zakona, prestanak radnog odnosa privremenih službenika nastupa osim zbog razloga povezanih s gubitkom statusa karijernog službenika u slučaju ako prestane postojati opravdani razlog zapošljavanja tih službenika.

               15

               Člankom 10. stavkom 5. Zakona 7/2007 propisuje se da se opća pravila koja se primjenjuju na karijerne službenike primjenjuju na privremene službenike ako je to u skladu s naravi njihova položaja.

               16

               Člankom 7. Ley 4/2011 del Empleo Público de Castilla La Mancha (Zakon 4/2011 o javnoj službi u Kastilji‑La Manchi) od 10. ožujka 2011. (u daljnjem tekstu: Zakon 4/2011) određuje se:
               „Za potrebe ovog zakona, privremeni službenici su osobe koje se imenuju kao takvi iz izričito navedenih razloga nužnosti i hitnosti kako bi privremeno ispunjavale zadaće karijernih službenika u nekom od slučajeva propisanih u članku 8.”

               17

               Člankom 8. stavkom 1. tog zakona propisuje se:
               „Privremeni službenik može se zaposliti samo u jednom od sljedećih slučajeva:

                        (a)

                        postojanje slobodnih radnih mjesta za koje su dodijeljeni krediti najnižeg stupnja i za koja se za zapošljavanje provodi natječaj u obliku natječaja na temelju kvalifikacija, a nemoguće ih je popuniti karijernim službenicima.

                  […]”

               18

               Članak 9. stavak 1. navedenog zakona glasi kako slijedi:
               „Radni odnos privremenih službenika prestaje zbog sljedećih razloga:
               […]

                        (b)

                        prestanak razloga nužnosti i hitnosti na kojima se temeljilo imenovanje.”

               19

               U skladu sa Sporazumom od 10. ožujka 1994., sklopljenom između Ministerio de Educación y Ciencia (Ministarstvo obrazovanja i znanosti, Španjolska) i sindikata ANPE, objavljenog Odlukom od 15. ožujka 1994. Dirección General de Personal y Serviciosa (Opća uprava za osoblje i službe) tog ministarstva o postupku za odabir nastavnika zaposlenih kao privremenih službenika (u daljnjem tekstu: Sporazum od 10. ožujka 1994.), privremeni službenici koji su radili barem pet i pol mjeseci do 30. lipnja školske godine obavljaju zadaće tog radnog mjesta od tog datuma do početka sljedeće godine.

               20

               Trinaestom dodatnom odredbom Ley 5/2012 Presupuestos Generales de la Junta de Comunidades de Castilla la Mancha para 2012 (Zakon 5/2012 o općim financijama Vlade i Zajednice Kastilje‑La Manche za 2012). od 12. srpnja 2012. (u daljnjem tekstu: Zakon o financijama za 2012.) propisuje se:

                        „1.

                        Sukladno članku 38. stavku 10. [Zakona 7/2007] i članku 153. stavku 6. [Zakona 4/2011], primjena sljedećih sporazuma obustavlja se u sljedećim okolnostima:

                  […]

                        (i)

                        [Sporazuma od 10. ožujka 1994.], u dijelu koji se odnosi na [novčanu naknadu] za godišnje odmore za srpanj i kolovoz za zamjene dulje od pet i pol mjeseci i popunjavanje slobodnih radnih mjesta. U tom pogledu, privremeno zaposleni nesveučilišni nastavnici primaju novčanu naknadu koja je jednaka 22 radna dana ako su zaposleni za cijelu školsku godinu ili broju radnih dana koji je jednak vremenu provedenom na radu ako je ono manje od školske godine.

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               Dirección General de Recursos Humanos y Programación Educativa (Opća uprava za ljudske potencijale i nastavne programe) regionalnog ministarstva zaposlio je P. Viejobueno Ibáñeza kao privremenog službenika (funcionario interino) na radno mjesto srednjoškolskog nastavnika u školi Alonsa Quijano u Esquiviasu (Provincija Toledo, Španjolska) za školsku godinu 2011./2012. Ta uprava zaposlila je E. de la Vara González kao privremenu službenicu na radno mjesto nastavnice strukovnog obrazovanja u Centru za obrazovanje odraslih Campos del Záncara u San Clementeu (Provincija Cuenca, Španjolska) za istu školsku godinu.

               22

               Dana 29. lipnja 2012., na dan završetka nastave, regionalni koordinatori u području obrazovanja Toleda i Cuencae donijeli su odluku o prestanku radnog odnosa od toga dana za P. Viejobueno Ibáñeza i E. de la Vara González zbog „dobrovoljnog prestanka radnog odnosa privremenog službenika”, odnosno „konačnog prestanka radnog odnosa zbog promjene administrativnog statusa”.

               23

               Zainteresirane osobe podnijele su žalbu drugostupanjskom tijelu protiv odluka o prestanku radnog odnosa koje su se na njih odnosile. Budući da su njihove žalbe prešutno odbijene, one su 12. travnja 2013. pred Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 2 (Toledo) [Sud za upravne sporove br. 2 (Toledo), Španjolska] podnijele tužbu, među ostalim, za poništenje prešutne odluke o odbijanju i odluka o prestanku radnog odnosa koje su se na njih odnosile te priznavanje njihova prava da ostanu na svojim radnim mjestima do 14. rujna 2012. U potporu svojim tužbama, zainteresirane osobe isticale su, među ostalim, da se odlukama o prestanku radnog odnosa povređuje načelo jednakog postupanja u dijelu u kojem dovode do drukčijeg postupanja prema nastavnicima ovisno o tome jesu li privremeni ili karijerni službenici jer potonji zadržavaju svoje radno mjesto nakon završetka nastave.

               24

               Presudom od 26. siječnja 2015. taj sud odbio je tužbe, među ostalim, zbog toga što akti o imenovanju zainteresiranih osoba nisu sadržavali dan završetka zaposlenja, zbog toga što, s obzirom na to da zapošljavanje privremenih službenika treba biti utemeljeno na opravdanim razlozima nužnosti i hitnosti, prestanak tih razloga predstavlja pravnu osnovu za prestanak radnog odnosa tih privremenih službenika, iako se datum prestanka zaposlenja nalazio na platnim listama, i zbog toga što bi završetak nastave mogao značiti prestanak nužnosti ili hitnosti koja je opravdavala zapošljavanje navedenih privremenih službenika. Osim toga, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 2 (Toledo) (Sud za upravne sporove br. 2 (Toledo)) smatrao je da načelo jednakog postupanja nije povrijeđeno jer situacija u kojoj se nalaze privremeni službenici – čiji je radni odnos s upravom načelno privremen – nije usporediv s onom karijernih službenika, čiji je radni odnos s upravom stalan.

               25

               Zainteresirane osobe podnijele su žalbu na tu presudu pred sudom koji je uputio zahtjev, Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Visoki sud Kastilje‑La Manche, Španjolska), ističući, među ostalim, da činjenica da je prestanak njihova radnog odnosa nastupio 29. lipnja 2012. jest povreda članka 4. Okvirnog sporazuma. Naime, oni tvrde da se zbog njihova statusa privremenih službenika prema njima postupa nepovoljnije nego prema nastavnicima koji imaju status karijernih službenika s obzirom na to da oni zadržavaju svoje radno mjesto tijekom razdoblja koje je uobičajeno za ljetne godišnje odmore. Osim toga, oni tvrde da, s obzirom na to da su zaposleni za školsku godinu 2011./2012. i da obavljaju iste zadatke kao nastavnik sa statusom karijernog službenika, ne postoje razlozi zbog kojih oni ne bi mogli obavljati zadatke svojih funkcija nakon isteka razdoblja nastave. Usto, zainteresirane osobe ističu da se odlukama o prestanku radnog odnosa koje se na njih odnose povređuje članak 7. Direktive 2003/88 jer je njihov radni odnos prestao prije nego što su mogle koristiti svoje dane godišnjeg odmora i jer su za njih primile novčanu naknadu. Osim toga, zainteresirane osobe navode da se prestankom njihova radnog odnosa povređuje Sporazum od 10. ožujka 1994.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se radni odnosi poput onih zainteresiranih osoba sklapaju, sukladno članku 7. Zakona 4/2011, zbog razloga nužnosti i hitnosti. Prema mišljenju tog suda, iz španjolske sudske prakse proizlazi da – u pogledu nastavnika koji su zaposleni kao privremeni službenici – nepostojanje nužnosti rada nastavnika nakon završetka nastave jest zakonit razlog za prestanak radnog odnosa na dan kraja tog razdoblja, na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) tog zakona i članka 10. stavka 3. Zakona 7/2007 jer su prestali postojati razlozi njihova zapošljavanja.

               27

               Što se tiče primjene načela nediskriminacije, sud koji je uputio zahtjev smatra da nastavnici zaposleni kao privremeni službenici ulaze u pojam „radnik na određeno vrijeme” u smislu Okvirnog sporazuma jer su oni zaposleni kako bi popunili radna mjesta nastavnika karijernih službenika koja su bila slobodna. Što se tiče nastavnika koji imaju status karijernih službenika, oni mogu ulaziti u pojam „usporedivi radnik na neodređeno vrijeme” u smislu članka 4. tog sporazuma. Stoga bi za potrebe primjene tog članka trebalo usporediti položaj privremenih službenika s položajem karijernih službenika čiji je rad u istim obrazovnim ustanovama ili u drugim ustanovama iste autonomne zajednice sličan.

               28

               Zato se postavlja pitanje je li završetak nastave zaista objektivan razlog koji opravdava različito postupanje prema nastavnicima ovisno o tome jesu li privremeni ili karijerni službenici.

               29

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se je li praksa prestanka radnog odnosa nastavnika zaposlenih kao privremenih službenika usklađen s člankom 7. stavkom 2. Direktive 2003/88 jer je regionalno ministarstvo u toj situaciji dužno naknaditi dane godišnjeg odmora koje ti nastavnici nisu mogli iskoristiti.

               30

               Usto, sud koji je uputio zahtjev navodi da je uprava Autonomne zajednice Kastilje‑La Manche poštovala Sporazum od 10. ožujka 1994. do školske godine 2011./2012. i da je navedena praksa počela donošenjem Zakona o financijama za 2012. Budući da je ta praksa bila dopuštena tim zakonom, kojim su uvedene mjere štednje i nadzora nad javnim deficitom, postavlja se pitanje je li navedeni zakon protivan ili ne načelu nediskriminacije, kako je konkretizirano Okvirnim sporazumom i, u slučaju potvrdnog odgovora, može li nacionalni sud ne primijeniti taj zakon zbog toga što nije usklađen s pravom Unije.

               31

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Vrhovni sud Kastilje‑La Manche) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „S obzirom na sudsku praksu, koja se temelji na prethodnim presudama suda koji je uputio zahtjev […] i tvrdnje iznesene u sporu u glavnom predmetu, koje se odnose na zakonitost odluke o prestanku radnog odnosa nastavnika koji su zaposleni kao privremeni službenici […] po završetku nastave u školskoj godini, s obzirom na načelo jednakog postupanja prema radnicima na određeno vrijeme i usporedivim radnicima na neodređeno vrijeme utvrđeno u članku 4. [Okvirnog sporazuma] i s obzirom na to da se nacionalnim pravnim sustavom koji se primjenjuje na javnu upravu u Kastilji‑La Manchi propisuje da radni odnos nastavnika koji su zaposleni kao privremeni službenici prestaje u slučaju ,prestanka razloga nužnosti i hitnosti kojima se opravdavalo imenovanje’ […]:

                        1.

                        Može li se završetak nastave u školskoj godini smatrati objektivnim razlogom koji opravdava različito postupanje prema nastavnicima koji su zaposleni kao privremeni službenici u odnosu na karijerne službenike;

                        2.

                        Je li spojivo s načelom nediskriminacije to što se nastavnici zaposleni kao privremeni službenici čiji je radni odnos prestao na kraju školske godine ne mogu koristiti godišnjim odmorom u obliku efektivnih dana odmora nego umjesto toga za te dane primaju odgovarajuću naknadu;

                        3.

                        Je li spojivo s načelom nediskriminacije navedenih nastavnika – obuhvaćenih pojmom radnika na određeno vrijeme – apstraktno pravno pravilo poput onog iz trinaeste dodatne odredbe [Zakona o financijama za 2012.], koje zbog proračunskih ušteda i ispunjavanja ciljeva vezanih uz deficit, među ostalim mjerama, suspendira primjenu [Sporazuma od 10. ožujka 1994.] kada je riječ o [novčanoj naknadi] za godišnji odmor u srpnju i kolovozu u slučaju zamjena duljih od pet i pol mjeseci te popunjenih slobodnih radnih mjesta i koje nalaže plaćanje naknade privremeno zaposlenim nesveučilišnim nastavnicima za 22 radna dana ako su privremeno imenovani za čitavu školsku godinu odnosno za razmjeran broj dana?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               32

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji poslodavcu omogućava da na dan završetka nastave raskine radni odnos na određeno vrijeme nastavnika koji su zaposleni za jednu školsku godinu kao privremeni službenici zbog toga što okolnosti nužnosti i hitnosti na kojima se zasnivalo njihovo zapošljavanje više ne postoje na taj dan iako se radni odnos na neodređeno vrijeme nastavnika sa statusom karijernog službenika nastavlja.

               33

               U tom pogledu, treba podsjetiti na to da se u drugom odlomku preambule Okvirnog sporazuma navodi da njegove stranke „priznaju da ugovori o radu na neodređeno vrijeme predstavljaju i da će i nadalje predstavljati osnovni oblik radnog odnosa između poslodavaca i radnika [i da] ugovori o radu na određeno vrijeme, u određenim okolnostima, odgovaraju potrebama i poslodavaca i radnika”.

               34

               Sukladno članku 1. točki (a) tog sporazuma, jedan od njegovih ciljeva je poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije. Također, u trećem odlomku preambule Okvirnog sporazuma pojašnjeno je da on „prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije”. Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 u tom smislu upućuje na to da je cilj Okvirnog sporazuma, među ostalim, poboljšanje kvalitete rada na određeno vrijeme određivanjem minimalnih zahtjeva za osiguranje primjene načela nediskriminacije (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 39. i navedena sudska praksa).

               35

               Svrha je Okvirnog sporazuma, osobito njegova članka 4., primjena navedenog načela na radnike zaposlene na određeno vrijeme radi sprečavanja da se poslodavac radnim odnosom takve prirode koristi kako bi tim radnicima uskratio prava koja se priznaju radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 40. i navedena sudska praksa).

               36

               Nasuprot tomu, Okvirnim sporazumom ne propisuju se uvjeti u kojima se mogu koristiti ugovori na neodređeno vrijeme ni oni u kojima se mogu koristiti ugovori na određeno vrijeme (vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 63. i od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 39.).

               37

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev pita se je li načelo nediskriminacije, kako je provedeno i konkretizirano člankom 4. točkom 1. Okvirnog sporazuma, bilo povrijeđeno zbog toga što za razliku od situacije nastavnika poput P. Viejobueno Ibáñeza i E. de la Vara González, koji su zaposleni kao privremeni službenici u radnom odnosu na određeno vrijeme, radni odnos na neodređeno vrijeme nastavnika sa statusom karijernih službenika ne prestaje po završetku nastave i oni zadržavaju svoje zaposlenje osobito tijekom razdoblja ljetnih godišnjih odmora.

               38

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, radi ocjene obavljaju li dotične osobe isti ili sličan posao u smislu Okvirnog sporazuma, u skladu s njegovim člankom 3. točkom 2. i člankom 4. točkom 1., treba ispitati može li se – vodeći računa o cijelom nizu čimbenika, poput naravi posla, uvjeta stručnog osposobljavanja i radnih uvjeta – smatrati da se te osobe nalaze u situacijama koje su usporedive (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 51. i navedena sudska praksa).

               39

               S obzirom na to pojašnjenje, iz elemenata koji su na raspolaganju Sudu proizlazi da su P. Viejobueno Ibañez i E. de la Vara González, kada ih je Dirección General de Recursos Humanos y Programación Educativa (Opća uprava za ljudske potencijale i nastavne programe) zaposlio kao privremene službenike, obavljali iste funkcije kao nastavnici sa statusom karijernog službenika.

               40

               Slijedom toga, položaj privremenog službenika poput P. Viejobueno Ibañeza i E. de la Vara González, mogao bi se smatrati usporedivim s onim nastavnika sa statusom karijernog službenika.

               41

               Međutim, valja naglasiti da za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda navedena u točki 38. ove presude, razlika u postupanju istaknuta u glavnom predmetu proizlazi isključivo iz okolnosti da je radni odnos zainteresiranih osoba završio na određeni dan iako je radni odnos nastavnika sa statusom karijernih službenika zadržan nakon tog dana.

               42

               Takva je okolnost bitna značajka koja radni odnos na određeno vrijeme razlikuje od radnog odnosa na neodređeno vrijeme.

               43

               Naime, činjenica da na dan završetka nastave ne prestaje radni odnos nastavnika sa statusom karijernih službenika ili da se taj odnos ne suspendira, svojstven je samoj prirodi radnog odnosa tih radnika. Oni naime imaju stalno radno mjesto upravo zato što su zaposleni u radnom odnosu na neodređeno vrijeme.

               44

               Što se tiče radnih odnosa na određeno vrijeme, poput onih zainteresiranih osoba, oni su, nasuprot tomu, kao što to proizlazi iz članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma, obilježeni činjenicom da su poslodavac i radnik prilikom sklapanja tih odnosa dogovorili da će oni završiti nastankom objektivno određenih okolnosti, poput dovršenja određenog posla, nastupanja određenog događaja ili pak određenog datuma (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2018., Grupo Norte Facility, C‑574/16, EU:C:2018:390, t. 57. i Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 60.).

               45

               Međutim, u ovom slučaju jedino je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni je li poslodavac prekinuo radne odnose zainteresiranih osoba prije nastanka okolnosti koje su stranke objektivno odredile u sporu koji se pred njim vodi. Ako bi se pokazalo da to jest slučaj, ta okolnost nije diskriminacija zabranjena Okvirnim sporazumom nego povreda, od strane poslodavca, ugovornih uvjeta kojima se uređuju navedeni radni odnosi, koji bi se, ovisno o slučaju, mogli sankcionirati sukladno mjerodavnim nacionalnim odredbama.

               46

               U tim okolnostima, s obzirom na to da, kao što je to u biti navedeno u točkama 33. i 36. ove presude, Okvirni sporazum načelno priznaje opravdanost korištenja radnih odnosa na neodređeno vrijeme jednako kao i korištenja radnih odnosa na određeno vrijeme i ne propisuje uvjete u kojima se takvi odnosi moraju koristiti, razliku u postupanju koju, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, čini jedino činjenica da se radni odnos na određeno vrijeme u određenom trenutku završio dok se radni odnos na neodređeno vrijeme nije završio taj dan, ne može se sankcionirati na temelju tog sporazuma.

               47

               Ta ocjena ne dovodi se u pitanje argumentom Europske komisije prema kojem sama privremenost radnog odnosa ne može biti „objektivan razlog” koji može opravdati razliku u postupanju u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma.

               48

               Naime, razlika iz točke 46. ove presude svojstvena je supostojanju radnih odnosa na neodređeno i na određeno vrijeme i ne može, jer bi se inače izbrisale sve razlike između tih dviju kategorija radnih odnosa, biti dio zabrane navedene u tom članku.

               49

               Ipak, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da P. Viejobueno Ibáñez i E. de la Vara González u biti ističu da njihovi radni odnosi na određeno vrijeme nisu trebali prestati 29. lipnja 2012., dana završetka nastave, nego 14. rujna 2012., odnosno oko dva i pol mjeseca kasnije, kao što je to bilo predviđeno Sporazumom od 10. ožujka 1994.

               50

               U tom pogledu, treba primijetiti da zainteresirane osobe ne zahtijevaju da se prema njima – u pogledu trajanja njihova radnog odnosa – postupa na isti način kao prema njihovim kolegama sa statusom karijernih službenika jer će oni ostati na svojim radnim mjestima čak i nakon 14. rujna 2012. Svojim zahtjevima oni zapravo traže jednako postupanje kao ono koje se sporazumom dodijelilo nastavnicima koji su kao privremeni službenici tijekom prethodnih školskih godina bili zaposleni do 14. rujna.

               51

               Međutim, budući da je načelo nediskriminacije provedeno i konkretizirano Okvirnim sporazumom samo u odnosu na različito postupanje između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koji se nalaze u usporedivoj situaciji (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 50. i navedena sudska praksa), eventualna različita postupanja između određenih kategorija zaposlenih na određeno vrijeme ne ulaze u načelo nediskriminacije obuhvaćeno tim sporazumom (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2016., de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               52

               U tim okolnostima, razlika u postupanju koju zainteresirane osobe navode ne može, u svakom slučaju, ulaziti u članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma.

               53

               Naposljetku, što se tiče okolnosti da su zainteresirane osobe bile uskraćene mogućnosti da stvarno iskoriste svoje godišnje odmore, da nisu primile plaću tijekom srpnja, kolovoza i rujna 2012. i da nisu stekle staž na temelju tih mjeseci u svrhu napretka u karijeri, treba istaknuti da je ta okolnost samo izravna posljedica prestanka njihova radnog odnosa koja nije različito postupanje zabranjeno Okvirnim sporazumom.

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji omogućava poslodavcu da na dan završetka nastave raskine radni odnos na određeno vrijeme nastavnika koji su za jednu školsku godinu zaposleni kao privremeni službenici zbog toga što su na taj dan prestale postojati okolnosti nužnosti i hitnosti na kojima se zasnivalo njihovo zapošljavanje, dok se radni odnos na neodređeno vrijeme nastavnika koji imaju status karijernih službenika nastavlja.

            Drugo i treće pitanje

               55

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da svojim drugim i trećim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji omogućava da na dan završetka nastave prestane radni odnos na određeno vrijeme nastavnika koji su zaposleni za školsku godinu kao privremeni službenici jer to tim nastavnicima uskraćuje dane plaćenog ljetnog godišnjeg odmora koji pripadaju toj školskoj godini, iako navedeni nastavnici za to primaju novčanu naknadu.

               56

               U tom pogledu treba napomenuti da radnici uobičajeno moraju moći iskoristiti stvarni odmor s ciljem učinkovite zaštitu svoje sigurnosti i zdravlja. Stoga se člankom 7. stavkom 2. Direktive 2003/88 omogućava zamjena prava na plaćeni godišnji odmor koji nije iskorišten novčanom naknadom samo u slučaju ako radni odnos prestane (presuda od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 23. i rješenje od 21. veljače 2013., Maestre García, C‑194/12, EU:C:2013:102, t. 28.).

               57

               U glavnom predmetu nesporno je da su radni odnosi zainteresiranih osoba prestali. Slijedom toga, na temelju članka 7. Direktive 2003/88, španjolski zakonodavac mogao je propisati da će potonji primiti novčanu naknadu za razdoblja plaćenog godišnjeg odmora koja nisu mogli iskoristiti.

               58

               S obzirom na prethodna razmatranja treba odgovoriti da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji omogućava da na dan završetka nastave prestane radni odnos na određeno vrijeme nastavnika koji su zaposleni za školsku godinu kao privremeni službenici jer to tim nastavnicima uskraćuje dane plaćenog ljetnog godišnjeg odmora koji pripadaju toj školskoj godini, pod uvjetom da navedeni nastavnici za to prime novčanu naknadu.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                              1.

                              Članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji omogućava poslodavcu da na dan završetka nastave raskine radni odnos na određeno vrijeme nastavnika koji su za jednu školsku godinu zaposleni kao privremeni službenici zbog toga što su na taj dan prestale postojati okolnosti nužnosti i hitnosti na kojima se zasnivalo njihovo zapošljavanje, dok se radni odnos na neodređeno vrijeme nastavnika koji imaju status karijernih službenika nastavlja.

                              2.

                              Članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji omogućava da na dan završetka nastave prestane radni odnos na određeno vrijeme nastavnika koji su zaposleni za školsku godinu kao privremeni službenici jer to tim nastavnicima uskraćuje dane plaćenog ljetnog godišnjeg odmora koji pripadaju toj školskoj godini, pod uvjetom da navedeni nastavnici za to prime novčanu naknadu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski