Presuda Suda od 5. srpnja 1994. # The Queen protiv Minister of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte S. P. Anastasiou (Pissouri) Ltd i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 77/93/EEZ. # Predmet C-432/92.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. listopada 2014. # Joseba Larrañaga Otaño i Mikel Larrañaga Otaño protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Prijava verbalnog žiga Zajednice GRAPHENE - Apsolutni razlog za odbijanje - Opisni karakter - Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009. # Predmet T-458/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑458/13,
            Joseba Larrañaga Otaño i Mikel Larrañaga Otaño,  sa stalnom adresom u Saint-Sébastienu (Španjolska), koje zastupa F. Bueno Salamero, odvjetnica,
            tužitelji,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) , koji zastupa Ó. Mondéjar Ortuño, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM-a od 10. lipnja 2013. (predmet R 208/2013-2), koja se odnosi na prijavu za registraciju verbalnog znaka GRAPHENE kao žiga Zajednice,
            OPĆI SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kancheva (izvjestiteljica) i C. Wetter, suci,
            tajnik: E. Coulon,
            uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 23. kolovoza 2013.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 26. studenoga 2013.,
            uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od obavještavanja o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, primjenom članka 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez provođenja usmenog dijela postupka,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            Okolnosti spora
            1. Dana 18. svibnja 2012., tužitelji Joseba Larrañaga Otaño i Mikel Larrañaga Otaño zajednički su podnijeli prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
            2. Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak GRAPHENE.
            3. Proizvodi za koje je zatražena registracija obuhvaćeni su osobito razredima 13., 23. i 25. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:
            – razred 13.: „Vatreno oružje; streljivo i projektili; eksplozivi; sredstva za vatromete“;
            – razred 23.: „Konac za tekstilnu upotrebu“;
            – razred 25.: „Odjeća, obuća, pokrivala za glavu“.
            4. Odlukom od 28. studenoga 2012., ispitivač je odbio prijavu za registraciju žiga Zajednice za proizvode navedene u točki 3. ove presude, na temelju razloga navedenih u članku 7. stavku 1. točkama (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.
            5. Dana 28. siječnja 2013., tužitelji su podnijeli žalbu OHIM-u protiv odluke ispitivača na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.
            6. Drugo žalbeno vijeće OHIM-a odbilo je odlukom od 10. lipnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) žalbu.  Ono je smatralo, u biti, da je traženi žig bio, za sve obuhvaćene proizvode, lišen razlikovnog i opisnog karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.
            7. Kao prvo, u vezi s relevantnom javnošću, žalbeno vijeće procijenilo je da je ona bila sastavljena kako od šire javnosti, tako i od stručne profesionalne javnosti, na primjer profesionalaca iz snaga sigurnosti, poduzeća za rušenje ili proizvođača tekstila, te se sastojala od potrošača poznavatelja engleskog jezika, tj. jezika izraza „graphene“.
            8. Kao drugo, u vezi s opisnim karakterom traženog žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, žalbeno vijeće najprije je navelo da iz dokumenata koje su podnijeli tužitelji proizlazi da se ovaj žig sastoji od engleskog izraza koji označava dvodimenzionalni alotrop ugljika i da relevantna anglofona javnost spomenuti žig doživljava kao naziv specifičnog materijala. Na osnovi istih dokumenata, ono je jednim dijelom upozorilo na to da, iako otkriće grafena nije bilo nedavno, njegova je izolacija 2004. godine omogućila znanstvenicima da prepoznaju njegova svojstva, osobito dvodimenzionalnu strukturu širine jednog atoma, transparentnost, fleksibilnost i elastičnost, toplinsku i električnu vodljivost, njegovu otpornost, lakoću i nepropusnost ili barem kontroliranu propusnost i, drugim dijelom, da moguća područja primjene nanomaterijala kao što je grafen uključuju informatiku, mobilnu telefoniju i elektroniku, blindiranje, energiju i okoliš te medicinu i zdravstvo. Nadalje, ono je zasebno pregledalo svojstva i primjene grafena specifične za „vatreno oružje“ koje ulazi u 13. razred, za „streljivo i projektile; eksplozive“ koji ulaze u 13. razred, za „sredstva za vatromete“ koji ulaze u 13. razred, za „konce za tekstilnu upotrebu“ koji ulaze u 23. razred, za „odjeću, obuću, pokrivala za glavu“ koja ulaze u 25. razred te je za svaku od ovih pet kategorija proizvoda ocijenilo da je, vodeći računa o spomenutim svojstvima i primjenama, ispitivač s pravom smatrao da obuhvaćeni proizvodi mogu sadržavati grafen ili biti načinjeni na njegovoj bazi. Naposljetku, ono je zaključilo da je traženi žig bio opisan zbog toga što je izraz „grafen“ izravno informirao relevantnu javnost, osobito specijaliziranu javnost, o jednom obilježju naravi obuhvaćenih proizvoda, naime o njihovu sastavu, pa potrošač u traženom znaku prepoznaje, bez posrednog misaonog procesa ili drugog dodatnog napora, naziv materijala „grafen“ koji je obuhvaćen u sastavu spomenutih proizvoda.
            9. Na trećem i posljednjem mjestu, u vezi s odsutnošću razlikovnog karaktera traženog žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, žalbeno vijeće zaključilo je da je traženi žig bio lišen takva razlikovna karaktera zato što ga relevantna javnost doživljava kao naziv materijala u sastavu obuhvaćenih proizvoda, upućujući na taj način na svojstva koja taj materijal daje spomenutim proizvodima, a ne na njihovo komercijalno podrijetlo.
            Zahtjevi stranaka
            10. Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži OHIM-u snošenje troškova.
            11. OHIM od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužiteljima snošenje troškova.
            Pravo
            12. U prilog tužbi, tužitelji ističu tri tužbena razloga koja se temelje na povredama članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, članka 7. stavka 1. točke (b) iste uredbe i načela nediskriminacije.
            Prvi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009
            13. Prvim tužbenim razlogom tužitelji prigovaraju žalbenom vijeću zbog zauzimanja stava da je traženi žig bio opisan u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 i ističu, u tom pogledu, dva prigovora. Prvim prigovorom, priznajući da relevantna javnost traženi žig doživljava kao naziv konkretnog i određenog materijala, tužitelji tvrde da ne postoji nikakva izravna veza između proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju i grafena, čija svojstva, prema „ozbiljnim“ znanstvenim publikacijama, ne tvore „lijek za sve“, i čija bi primjena, dakle, bila ograničena na specifična područja, uključujući nanotehnologiju, informatiku, elektroniku ili telefoniju, a koja su strana spomenutim proizvodima. Doista, dopušteno je registrirati kao žig oznaku s vlastitim značenjem, ako ona, kao u ovom slučaju, ne upućuje na proizvode pokrivene spomenutim žigom. Drugim prigovorom, tužitelji navode da se analiza žalbenog vijeća odnosila na opće kategorije proizvoda, pripisujući neopravdano svim tako grupiranim proizvodima obilježja grafena, kao što su nepropusnost ili kontrolirana propusnost, koja se tiču samo pojedinih proizvoda, kao što su ionski vodiči i uređaji za molekularno skladištenje.
            14. OHIM osporava argumente tužitelja.
            15. U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, neće se registrirati žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označavanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga.
            16. Oznake ili podaci navedeni u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009 su oni koji u uobičajenoj uporabi s gledišta relevantne javnosti mogu služiti za označavanje proizvoda ili usluge za koje je registracija zatražena, bilo izravno, bilo navođenjem jednog od njihovih bitnih obilježja (presuda od 20. rujna 2001., Procter & Gamble/OHIM, C-383/99 P, Zb., EU:C:2001:461, t. 39.). Iz toga slijedi da je, kako bi neka oznaka potpala pod zabranu iznesenu u toj odredbi, potrebno da ima dovoljno izravnu i konkretnu prirodnu vezu s proizvodima ili uslugama o kojima je riječ, koja omogućuje dotičnoj javnosti da odmah i bez drugog promišljanja opazi opis proizvoda ili usluga o kojima je riječ, ili jedno od njihovih obilježja [vidjeti presude od 22. lipnja 2005., Metso Paper Automation/OHIM (PAPERLAB), T-19/04, Zb., EU:T:2005:247, t. 25. i navedenu sudsku praksu te od 30. travnja 2013., ABC-One/OHIM (SLIM BELLY), T-61/12, EU:T:2013:226, t. 17. i navedenu sudsku praksu].
            17. Ocjena opisnog karaktera oznake može se, dakle, provesti samo, s jedne strane, u odnosu na percepciju relevantne javnosti, i s druge strane, u odnosu na proizvode ili usluge o kojima je riječ [vidjeti u tom smislu presude od 27. veljače 2002., Eurocool Logistik/OHIM (EUROCOOL), T-34/00, Zb., EU:T:2002:41, t. 38. te od 7. srpnja 2011., Cree/OHIM (TRUEWHITE), T-208/10, EU:T:2011:340, t. 17. i navedenu sudsku praksu].
            18. Pojam općeg interesa u podlozi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 zahtijeva da svi mogu slobodno upotrebljavati oznake ili podatke, koji u trgovini mogu služiti za označavanje obilježja proizvoda ili usluga za koje je registracija zatražena. Ova odredba sprečava da su te oznake ili podaci rezervirani za jedno poduzeće zbog njihove registracije kao žiga (presude od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C-191/01 P, Zb., EU:C:2003.579, t. 31. te od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi-Werke/OHIM, C-173/04 P, Zb., EU:C:2006:20, t. 62.) i da jedno poduzeće monopolizira uporabu opisnog izraza na štetu ostalih poduzeća, uključujući svoje konkurente, kojima bi se opseg rječnika dostupnog za označavanje svojih vlastitih proizvoda na taj način smanjio [presude od 6. ožujka 2007., Golf USA/OHIM (GOLF USA), T-230/05, EU:T:2007:76, t. 32. te SLIM BELLY, t. 16. supra , EU:T:2013:226, t. 18.].
            19. U ovom slučaju prikladno je ponajprije primijetiti da definicija relevantne javnosti koju je uporabilo žalbeno vijeće (vidjeti t. 7. ove presude), koju tužitelji ne osporavaju, treba biti usvojena.
            20. U vezi s prvim prigovorom koji se, u biti, odnosi na nepostojanje izravne veze između navedenih proizvoda i grafena u trenutnom stanju tehnike, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi OHIM odbio registraciju na osnovi razloga predviđenog u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, nije potrebno da se u trenutku podnošenja prijave za registraciju oznake i podaci koji tvore žig stvarno upotrebljavaju u svrhe opisivanja proizvoda ili usluga kao što su oni za koje je zahtjev podnesen ili opisivanja obilježja tih proizvoda ili usluga. Kao što to navodi sam tekst te odredbe, dovoljno je da se te oznake i podatke može upotrebljavati u te svrhe. Na taj način, primjenom navedene odredbe, potrebno je odbiti registraciju verbalne oznake ako u makar jednom od svojih mogućih značenja ona označava obilježje proizvoda ili usluga o kojima je riječ [presude OHIM/Wrigley, t. 18. supra , EU:C:2003:579, t. 32.; od 21. siječnja 2009., Korsch/OHIM (PharmaCheck), T-296/07, EU:T:2009:12, t. 43. i SLIM BELLY, t. 16. supra , EU:T:2013:226, t. 36.]. Osim toga, nije odlučno  jesu li obilježja proizvoda ili usluga, koja mogu biti opisana, bitna ili sporedna na poslovnom planu (vidjeti presudu SLIM BELLY, t. 16. supra , EU:T:2013:226, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
            21. Iz sudske prakse također proizlazi da činjenica da traženi žig opisuje nepostojeće obilježje u trenutnom stanju tehnike ne isključuje to da bi ga relevantna javnost mogla shvatiti kao opisanog [vidjeti, u tom smislu, presude od 16. rujna 2008., ratiopharm/OHIM (BioGeneriX), T-47/07, EU:T:2008:377, t. 30. i ratiopharm/OHIM (BioGeneriX), T-48/07, EU:T:2008:378, t. 29.].
            22. S obzirom na tu sudsku praksu, za opravdanje odbijanja traženog žiga u navedenom slučaju, dovoljno je da se on u percepciji relevantne javnosti može koristiti u svrhe označavanja postojećeg ili mogućeg obilježja navedenih proizvoda, a koje je čak i nepostojeće u trenutnom stanju tehnike. Ta se mogućnost mora, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 17. ove presude, ocijeniti s obzirom na percepciju relevantne javnosti, a ne prema zaključcima znanstvenih stručnjaka.
            23. U ovom slučaju prikladno je navesti da je žalbeno vijeće u točkama 23. do 28. pobijane odluke iznijelo elemente u vezi s percepcijom relevantne javnosti o svojstvima i primjenama grafena za pet kategorija proizvoda: kao prvo, za „vatreno oružje“ koje ulazi u 13. razred, bitna svojstva grafena sastoje se od njegove električne vodljivosti, lakoće i otpornosti, a osobito uključujući primjenu u područjima informatike i elektronike pa čak i oklopa; drugo, za „streljivo i projektile; eksplozive“ koji ulaze u 13. razred, vrlo su cijenjena obilježja lakoće i otpornosti grafena; treće, za „sredstva za vatromete“ koji ulaze u 13. razred, električna vodljivost grafena omogućava iznimnu prostornu i vremensku preciznost; četvrto, za „konce za tekstilnu upotrebu“ koji ulaze u 23. razred, vrlo su vrijedne kvalitete nepropusnost ili kontrolirana propusnost kao i otpornost, lakoća i fleksibilnost; peto, za „odjeću, obuću i pokrivala za glavu“ koja ulaze u 25. razred, žalbeno vijeće istaknulo je toplinska i nepropusna svojstva grafena, kao i njegovu otpornost.
            24. Treba smatrati da je time žalbeno vijeće s pravom utvrdilo, na osnovi potpunog ispitivanja i vodeći računa o percepciji relevantne javnosti, da je postojala dovoljno izravna i konkretna veza između traženog žiga i proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju, na način da omogućava spomenutoj javnosti da odmah i bez drugog promišljanja percipira opis postojećeg ili potencijalnog obilježja spomenutih proizvoda, naime uporabu grafena u njihovu sastavu.
            25. Žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku potvrdivši odbijanje traženog žiga, primjenom razloga izraženog u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, stoga prvi prigovor ne može biti prihvaćen.
            26. U vezi s dugim prigovorom koji se, u biti, odnosi na odsutnost analize opisnog karaktera za svaki navedeni proizvod, treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako odluka o odbijanju registracije žiga treba u načelu biti obrazložena za svaki od proizvoda ili usluga o kojima je riječ, nadležno tijelo može se, međutim, ograničiti na općenito obrazlaganje kada se isti razlo g odbijanja suprotstavlja jednoj kategoriji ili grupi proizvoda ili usluga, među kojima postoji dovoljno izravna i konkretna veza, do točke da čine jednu kategoriju ili grupu proizvoda ili usluga dovoljne homogenosti (presuda SLIM BELLY, t. 16. supra , EU:T:2013:226, t. 33.; vidjeti također, u tom smislu, rješenje od 18. ožujka 2010., CFCMCEE/OHIM, C-282/09 P, Zb., EU:C:2010:153, t. 37. do 40. i u tom smislu i analogno, presudu od 15. veljače 2007., BVBA Management, Training en Consultancy, C-239/05, Zb., EU:C:2007:99, t. 34. do 38.).
            27. U ovom slučaju prikladno je navesti da je žalbeno vijeće u točkama 23. do 28. pobijane odluke razlikovalo pet homogenih kategorija navedenih proizvoda, naime „vatreno oružje“ koje ulazi u 13. razred, „streljivo i projektili; eksplozivi“ koji ulaze u 13. razred, „sredstva za vatromet“ koja ulaze u 13. razred, „konac za tekstilnu uporabu“ koji ulazi u 23. razred i „odjeću, obuću, pokrivala za glavu“ koji ulaze u 25. razred, te da je ono zasebno analiziralo i za svaku od njih izložilo svojstva i specifične primjene grafena u percepciji relevantne javnosti, prije zaključivanja o opisnom obilježju traženog žiga za svaku od tih homogenih kategorija obuhvaćenih proizvoda (vidjeti t. 8. ove presude). U vezi osobito s „koncem za tekstilnu uporabu“ i „odjećom, obućom i pokrivalima za glavu“, čak i pod pretpostavkom da relevantna javnost ne može percipirati kvalitetu nepropusnosti ili kontrolirane propusnosti s obzirom na spomenute proizvode, ona će ipak percipirati druga svojstva grafena koje je u vezi s tim proizvodima naglasilo žalbeno vijeće, naime njegovu otpornost, lakoću i toplinska svojstva.
            28. S obzirom na to da je žalbeno vijeće pravovaljano obrazložilo svoju odluku za svaku od homogenih kategorija obuhvaćenih proizvoda, ne može se prihvatiti drugi prigovor.
            29. Prvi tužbeni razlog valja stoga odbiti.
            Drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009
            30. Drugim tužbenim zahtjevom tužitelji ističu prigovor da žalbeno vijeće također nije prepoznalo razlikovni karakter zatraženog žiga jer izraz „graphene“ ne tvori uobičajeni način označavanja obuhvaćenih proizvoda i ne pruža relevantnoj javnosti nikakvu informaciju o eventualnim svojstvima spomenutih proizvoda.
            31. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz teksta članka 7. stavka. 1. Uredbe br. 207/2009 nedvosmisleno proizlazi da je dovoljno da je jedan od apsolutnih razloga odbijanja navedenih u toj odredbi primjenjiv kako se tražena oznaka ne bi mogla registrirati kao žig Zajednice [presude od 19. rujna 2002., DKV/OHIM, C‑104/00 P, Zb., EU:C:2002:506, t. 29.; od 6. studenoga 2007., RheinfelsQuellen H. Hövelmann/OHIM (VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN), T-28/06, Zb., EU:T:2007:330, t. 43. i SLIM BELLY, t. 16. supra , EU:T:2013:226, t. 45.].
            32. U ovom slučaju, budući da je žalbeno vijeće opravdano utvrdilo postojanje razloga za odbijanje propisanog u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, nije potrebno ispitivati tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) iste uredbe.
            33. Drugi tužbeni razlog treba stoga odbiti.
            Treći tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela nediskriminacije
            34. Trećim tužbenim razlogom tužitelji ističu povredu načela nediskriminacije, povezanog s načelima jednakosti postupanja i dobre uprave, budući da im je OHIM prethodno dao suglasnost za registraciju žiga Zajednice GRAFENO za proizvode iz 3., 7., 9. i 12. razreda pod brojem 10879682 te žiga Zajednice GRAPHENE za proizvode iz 4., 5., 8., 11., 14. do 21., 24. i 26. do 34. razreda, pod brojem 10900645, bez podizanja prigovora o opisnom karakteru ili odsutnosti razlikovnog karaktera spomenutih oznaka za obuhvaćene proizvode.
            35. Zaista, dovoljno je podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi zakonitost odluka žalbenog vijeća koje proizlaze iz izvršavanja vezane nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti, treba biti ocijenjena jedino na osnovi Uredbe br. 207/2009, kako ju tumači sudac Europske unije, a ne na osnovi prethodne OHIM-ove prakse odlučivanja, koja, u svakom slučaju, ne može vezati suca Unije. [presude od 15. rujna 2005., BioID/OHIM, C-37/03 P, Zb., EU:C:2005:547, t. 47.; Deutsche SiSi-Werke/OHIM, t. 18. supra , EU:C:2006:20, t. 48. i od 30. travnja 2013., Boehringer Ingelheim International/OHIM (RELY-ABLE), T 640/11, EU:T:2013:225, t. 33.].
            36. Iako s obzirom na načela jednakosti postupanja i dobre uprave OHIM treba uzeti u obzir već donesene odluke po sličnim zahtjevima i s posebnom se pozornošću  zapitati o tome treba li ili ne odlučiti u istom smislu, primjena tih načela treba ipak biti pomirena s poštovanjem načela zakonitosti na način da ne može biti ravnopravnosti u nezakonitosti i da se osoba koja traži registraciju oznake kao žiga ne može pozivati u svoju korist na moguću nezakonitost počinjenu u njegovu korist ili korist drugih kako bi pribavila istovjetnu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C-51/10 P, Zb., EU:C:2011:139, t. 73. do 76.) Štoviše, iz razloga pravne sigurnosti i, preciznije, dobre uprave, ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti strogo i potpuno radi izbjegavanja registracije žigova na nedopušten način te se mora provoditi u svakom pojedinom slučaju jer registracija oznaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima, primjenjivima u okviru činjeničnih okolnosti konkretnog slučaja i namijenjenima provjeri podliježe li dotična oznaka kojem razlogu za odbijanje (ranije navedena presuda Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, EU:C:2011:139, t. 77. i RELY-ABLE, t. 35. supra , EU:T:2013:225, t. 34.).
            37. U ovom slučaju, iz ispitivanja prvog tužbenog razloga proizlazi da je žalbeno vijeće s pravom utvrdilo, na osnovi potpunog ispitivanja i vodeći računa o percepciji relevantne javnosti, da je prijava za žig Zajednice, koju su podnijeli tužitelji, u sukobu s apsolutnim razlogom za odbijanje navedenim u članku 7. stavku 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009. Iz toga slijedi da se, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 35. i 36. ove presude, ova ocjena ne može dovesti u pitanje samo zbog toga što žalbeno vijeće nije, u konkretnom slučaju, slijedilo OHIM-ovu praksu odlučivanja [vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2013., Airbus/OHIM (NEO), T-236/12, Zb., EU:T:2013:343, t. 52.], i to neovisno o okolnostima navedenima u točki 34. ove presude.
            38. Štoviše, valja primijetiti da, iako registracije žigova na koje se tužitelji pozivaju (vidjeti t. 34. ove presude) uživaju na temelju članka 99. Uredbe br. 207/2009 pretpostavku valjanosti u postupcima zbog povrede prava pokrenutima pred sudovima za žig Zajednice, ipak se u skladu s člankom 52. iste uredbe njihova eventualna ništavnost može, ako je potrebno, proglasiti temeljem zahtjeva postavljenog pred OHIM-om ili protutužbe u postupku zbog povrede prava.
            39. Treći tužbeni razlog stoga treba odbiti.
            40. S obzirom na to da se ni jedan od tužbenih razloga koje su istaknuli tužitelji nije pokazao osnovanim, tužbu treba odbiti u cijelosti.
            Troškovi
            41. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. S obzirom na to da tužitelji nisu uspjeli, treba im naložiti snošenje troškova, u skladu sa zahtjevom OHIM-a.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (osmo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Josebi Larrañagi Otañou i Mikelu Larrañagi Otañou nalaže se snošenje troškova.

    ---documentbreak---

         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      16. listopada 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Prijava verbalnog žiga Zajednice GRAPHENE — Apsolutni razlog za odbijanje — Opisni karakter — Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009“
      U predmetu T‑458/13,

         Joseba Larrañaga Otaño i Mikel Larrañaga Otaño, sa stalnom adresom u Saint‑Sébastienu (Španjolska), koje zastupa F. Bueno Salamero, odvjetnica,
      tužitelji,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa Ó. Mondéjar Ortuño, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 10. lipnja 2013. (predmet R 208/2013‑2), koja se odnosi na prijavu za registraciju verbalnog znaka GRAPHENE kao žiga Zajednice,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kancheva (izvjestiteljica) i C. Wetter, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 23. kolovoza 2013.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 26. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od obavještavanja o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, primjenom članka 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 18. svibnja 2012., tužitelji Joseba Larrañaga Otaño i Mikel Larrañaga Otaño zajednički su podnijeli prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak GRAPHENE.

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija obuhvaćeni su osobito razredima 13., 23. i 25. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 13.: „Vatreno oružje; streljivo i projektili; eksplozivi; sredstva za vatromete“;

                        —

                        razred 23.: „Konac za tekstilnu upotrebu“;

                        —

                        razred 25.: „Odjeća, obuća, pokrivala za glavu“.

               4

               Odlukom od 28. studenoga 2012., ispitivač je odbio prijavu za registraciju žiga Zajednice za proizvode navedene u točki 3. ove presude, na temelju razloga navedenih u članku 7. stavku 1. točkama (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.

               5

               Dana 28. siječnja 2013., tužitelji su podnijeli žalbu OHIM‑u protiv odluke ispitivača na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               6

               Drugo žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je odlukom od 10. lipnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) žalbu. Ono je smatralo, u biti, da je traženi žig bio, za sve obuhvaćene proizvode, lišen razlikovnog i opisnog karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.

               7

               Kao prvo, u vezi s relevantnom javnošću, žalbeno vijeće procijenilo je da je ona bila sastavljena kako od šire javnosti, tako i od stručne profesionalne javnosti, na primjer profesionalaca iz snaga sigurnosti, poduzeća za rušenje ili proizvođača tekstila, te se sastojala od potrošača poznavatelja engleskog jezika, tj. jezika izraza „graphene“.

               8

               Kao drugo, u vezi s opisnim karakterom traženog žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, žalbeno vijeće najprije je navelo da iz dokumenata koje su podnijeli tužitelji proizlazi da se ovaj žig sastoji od engleskog izraza koji označava dvodimenzionalni alotrop ugljika i da relevantna anglofona javnost spomenuti žig doživljava kao naziv specifičnog materijala. Na osnovi istih dokumenata, ono je jednim dijelom upozorilo na to da, iako otkriće grafena nije bilo nedavno, njegova je izolacija 2004. godine omogućila znanstvenicima da prepoznaju njegova svojstva, osobito dvodimenzionalnu strukturu širine jednog atoma, transparentnost, fleksibilnost i elastičnost, toplinsku i električnu vodljivost, njegovu otpornost, lakoću i nepropusnost ili barem kontroliranu propusnost i, drugim dijelom, da moguća područja primjene nanomaterijala kao što je grafen uključuju informatiku, mobilnu telefoniju i elektroniku, blindiranje, energiju i okoliš te medicinu i zdravstvo. Nadalje, ono je zasebno pregledalo svojstva i primjene grafena specifične za „vatreno oružje“ koje ulazi u 13. razred, za „streljivo i projektile; eksplozive“ koji ulaze u 13. razred, za „sredstva za vatromete“ koji ulaze u 13. razred, za „konce za tekstilnu upotrebu“ koji ulaze u 23. razred, za „odjeću, obuću, pokrivala za glavu“ koja ulaze u 25. razred te je za svaku od ovih pet kategorija proizvoda ocijenilo da je, vodeći računa o spomenutim svojstvima i primjenama, ispitivač s pravom smatrao da obuhvaćeni proizvodi mogu sadržavati grafen ili biti načinjeni na njegovoj bazi. Naposljetku, ono je zaključilo da je traženi žig bio opisan zbog toga što je izraz „grafen“ izravno informirao relevantnu javnost, osobito specijaliziranu javnost, o jednom obilježju naravi obuhvaćenih proizvoda, naime o njihovu sastavu, pa potrošač u traženom znaku prepoznaje, bez posrednog misaonog procesa ili drugog dodatnog napora, naziv materijala „grafen“ koji je obuhvaćen u sastavu spomenutih proizvoda.

               9

               Na trećem i posljednjem mjestu, u vezi s odsutnošću razlikovnog karaktera traženog žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, žalbeno vijeće zaključilo je da je traženi žig bio lišen takva razlikovna karaktera zato što ga relevantna javnost doživljava kao naziv materijala u sastavu obuhvaćenih proizvoda, upućujući na taj način na svojstva koja taj materijal daje spomenutim proizvodima, a ne na njihovo komercijalno podrijetlo.

         Zahtjevi stranaka

               10

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               11

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužiteljima snošenje troškova.

         Pravo

               12

               U prilog tužbi, tužitelji ističu tri tužbena razloga koja se temelje na povredama članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, članka 7. stavka 1. točke (b) iste uredbe i načela nediskriminacije.

         Prvi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009

               13

               Prvim tužbenim razlogom tužitelji prigovaraju žalbenom vijeću zbog zauzimanja stava da je traženi žig bio opisan u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 i ističu, u tom pogledu, dva prigovora. Prvim prigovorom, priznajući da relevantna javnost traženi žig doživljava kao naziv konkretnog i određenog materijala, tužitelji tvrde da ne postoji nikakva izravna veza između proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju i grafena, čija svojstva, prema „ozbiljnim“ znanstvenim publikacijama, ne tvore „lijek za sve“, i čija bi primjena, dakle, bila ograničena na specifična područja, uključujući nanotehnologiju, informatiku, elektroniku ili telefoniju, a koja su strana spomenutim proizvodima. Doista, dopušteno je registrirati kao žig oznaku s vlastitim značenjem, ako ona, kao u ovom slučaju, ne upućuje na proizvode pokrivene spomenutim žigom. Drugim prigovorom, tužitelji navode da se analiza žalbenog vijeća odnosila na opće kategorije proizvoda, pripisujući neopravdano svim tako grupiranim proizvodima obilježja grafena, kao što su nepropusnost ili kontrolirana propusnost, koja se tiču samo pojedinih proizvoda, kao što su ionski vodiči i uređaji za molekularno skladištenje.

               14

               OHIM osporava argumente tužitelja.

               15

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, neće se registrirati žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označavanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga.

               16

               Oznake ili podaci navedeni u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009 su oni koji u uobičajenoj uporabi s gledišta relevantne javnosti mogu služiti za označavanje proizvoda ili usluge za koje je registracija zatražena, bilo izravno, bilo navođenjem jednog od njihovih bitnih obilježja (presuda od 20. rujna 2001., Procter & Gamble/OHIM, C‑383/99 P, Zb., EU:C:2001:461, t. 39.). Iz toga slijedi da je, kako bi neka oznaka potpala pod zabranu iznesenu u toj odredbi, potrebno da ima dovoljno izravnu i konkretnu prirodnu vezu s proizvodima ili uslugama o kojima je riječ, koja omogućuje dotičnoj javnosti da odmah i bez drugog promišljanja opazi opis proizvoda ili usluga o kojima je riječ, ili jedno od njihovih obilježja [vidjeti presude od 22. lipnja 2005., Metso Paper Automation/OHIM (PAPERLAB), T‑19/04, Zb., EU:T:2005:247, t. 25. i navedenu sudsku praksu te od 30. travnja 2013., ABC‑One/OHIM (SLIM BELLY), T‑61/12, EU:T:2013:226, t. 17. i navedenu sudsku praksu].

               17

               Ocjena opisnog karaktera oznake može se, dakle, provesti samo, s jedne strane, u odnosu na percepciju relevantne javnosti, i s druge strane, u odnosu na proizvode ili usluge o kojima je riječ [vidjeti u tom smislu presude od 27. veljače 2002., Eurocool Logistik/OHIM (EUROCOOL), T‑34/00, Zb., EU:T:2002:41, t. 38. te od 7. srpnja 2011., Cree/OHIM (TRUEWHITE), T‑208/10, EU:T:2011:340, t. 17. i navedenu sudsku praksu].

               18

               Pojam općeg interesa u podlozi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 zahtijeva da svi mogu slobodno upotrebljavati oznake ili podatke, koji u trgovini mogu služiti za označavanje obilježja proizvoda ili usluga za koje je registracija zatražena. Ova odredba sprečava da su te oznake ili podaci rezervirani za jedno poduzeće zbog njihove registracije kao žiga (presude od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C‑191/01 P, Zb., EU:C:2003.579, t. 31. te od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, C‑173/04 P, Zb., EU:C:2006:20, t. 62.) i da jedno poduzeće monopolizira uporabu opisnog izraza na štetu ostalih poduzeća, uključujući svoje konkurente, kojima bi se opseg rječnika dostupnog za označavanje svojih vlastitih proizvoda na taj način smanjio [presude od 6. ožujka 2007., Golf USA/OHIM (GOLF USA), T‑230/05, EU:T:2007:76, t. 32. te SLIM BELLY, t. 16. supra, EU:T:2013:226, t. 18.].

               19

               U ovom slučaju prikladno je ponajprije primijetiti da definicija relevantne javnosti koju je uporabilo žalbeno vijeće (vidjeti t. 7. ove presude), koju tužitelji ne osporavaju, treba biti usvojena.

               20

               U vezi s prvim prigovorom koji se, u biti, odnosi na nepostojanje izravne veze između navedenih proizvoda i grafena u trenutnom stanju tehnike, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi OHIM odbio registraciju na osnovi razloga predviđenog u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, nije potrebno da se u trenutku podnošenja prijave za registraciju oznake i podaci koji tvore žig stvarno upotrebljavaju u svrhe opisivanja proizvoda ili usluga kao što su oni za koje je zahtjev podnesen ili opisivanja obilježja tih proizvoda ili usluga. Kao što to navodi sam tekst te odredbe, dovoljno je da se te oznake i podatke može upotrebljavati u te svrhe. Na taj način, primjenom navedene odredbe, potrebno je odbiti registraciju verbalne oznake ako u makar jednom od svojih mogućih značenja ona označava obilježje proizvoda ili usluga o kojima je riječ [presude OHIM/Wrigley, t. 18. supra, EU:C:2003:579, t. 32.; od 21. siječnja 2009., Korsch/OHIM (PharmaCheck), T‑296/07, EU:T:2009:12, t. 43. i SLIM BELLY, t. 16. supra, EU:T:2013:226, t. 36.]. Osim toga, nije odlučno jesu li obilježja proizvoda ili usluga, koja mogu biti opisana, bitna ili sporedna na poslovnom planu (vidjeti presudu SLIM BELLY, t. 16. supra, EU:T:2013:226, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Iz sudske prakse također proizlazi da činjenica da traženi žig opisuje nepostojeće obilježje u trenutnom stanju tehnike ne isključuje to da bi ga relevantna javnost mogla shvatiti kao opisanog [vidjeti, u tom smislu, presude od 16. rujna 2008., ratiopharm/OHIM (BioGeneriX), T‑47/07, EU:T:2008:377, t. 30. i ratiopharm/OHIM (BioGeneriX), T‑48/07, EU:T:2008:378, t. 29.].

               22

               S obzirom na tu sudsku praksu, za opravdanje odbijanja traženog žiga u navedenom slučaju, dovoljno je da se on u percepciji relevantne javnosti može koristiti u svrhe označavanja postojećeg ili mogućeg obilježja navedenih proizvoda, a koje je čak i nepostojeće u trenutnom stanju tehnike. Ta se mogućnost mora, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 17. ove presude, ocijeniti s obzirom na percepciju relevantne javnosti, a ne prema zaključcima znanstvenih stručnjaka.

               23

               U ovom slučaju prikladno je navesti da je žalbeno vijeće u točkama 23. do 28. pobijane odluke iznijelo elemente u vezi s percepcijom relevantne javnosti o svojstvima i primjenama grafena za pet kategorija proizvoda: kao prvo, za „vatreno oružje“ koje ulazi u 13. razred, bitna svojstva grafena sastoje se od njegove električne vodljivosti, lakoće i otpornosti, a osobito uključujući primjenu u područjima informatike i elektronike pa čak i oklopa; drugo, za „streljivo i projektile; eksplozive“ koji ulaze u 13. razred, vrlo su cijenjena obilježja lakoće i otpornosti grafena; treće, za „sredstva za vatromete“ koji ulaze u 13. razred, električna vodljivost grafena omogućava iznimnu prostornu i vremensku preciznost; četvrto, za „konce za tekstilnu upotrebu“ koji ulaze u 23. razred, vrlo su vrijedne kvalitete nepropusnost ili kontrolirana propusnost kao i otpornost, lakoća i fleksibilnost; peto, za „odjeću, obuću i pokrivala za glavu“ koja ulaze u 25. razred, žalbeno vijeće istaknulo je toplinska i nepropusna svojstva grafena, kao i njegovu otpornost.

               24

               Treba smatrati da je time žalbeno vijeće s pravom utvrdilo, na osnovi potpunog ispitivanja i vodeći računa o percepciji relevantne javnosti, da je postojala dovoljno izravna i konkretna veza između traženog žiga i proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju, na način da omogućava spomenutoj javnosti da odmah i bez drugog promišljanja percipira opis postojećeg ili potencijalnog obilježja spomenutih proizvoda, naime uporabu grafena u njihovu sastavu.

               25

               Žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku potvrdivši odbijanje traženog žiga, primjenom razloga izraženog u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, stoga prvi prigovor ne može biti prihvaćen.

               26

               U vezi s dugim prigovorom koji se, u biti, odnosi na odsutnost analize opisnog karaktera za svaki navedeni proizvod, treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako odluka o odbijanju registracije žiga treba u načelu biti obrazložena za svaki od proizvoda ili usluga o kojima je riječ, nadležno tijelo može se, međutim, ograničiti na općenito obrazlaganje kada se isti razlog odbijanja suprotstavlja jednoj kategoriji ili grupi proizvoda ili usluga, među kojima postoji dovoljno izravna i konkretna veza, do točke da čine jednu kategoriju ili grupu proizvoda ili usluga dovoljne homogenosti (presuda SLIM BELLY, t. 16. supra, EU:T:2013:226, t. 33.; vidjeti također, u tom smislu, rješenje od 18. ožujka 2010., CFCMCEE/OHIM, C‑282/09 P, Zb., EU:C:2010:153, t. 37. do 40. i u tom smislu i analogno, presudu od 15. veljače 2007., BVBA Management, Training en Consultancy, C‑239/05, Zb., EU:C:2007:99, t. 34. do 38.).

               27

               U ovom slučaju prikladno je navesti da je žalbeno vijeće u točkama 23. do 28. pobijane odluke razlikovalo pet homogenih kategorija navedenih proizvoda, naime „vatreno oružje“ koje ulazi u 13. razred, „streljivo i projektili; eksplozivi“ koji ulaze u 13. razred, „sredstva za vatromet“ koja ulaze u 13. razred, „konac za tekstilnu uporabu“ koji ulazi u 23. razred i „odjeću, obuću, pokrivala za glavu“ koji ulaze u 25. razred, te da je ono zasebno analiziralo i za svaku od njih izložilo svojstva i specifične primjene grafena u percepciji relevantne javnosti, prije zaključivanja o opisnom obilježju traženog žiga za svaku od tih homogenih kategorija obuhvaćenih proizvoda (vidjeti t. 8. ove presude). U vezi osobito s „koncem za tekstilnu uporabu“ i „odjećom, obućom i pokrivalima za glavu“, čak i pod pretpostavkom da relevantna javnost ne može percipirati kvalitetu nepropusnosti ili kontrolirane propusnosti s obzirom na spomenute proizvode, ona će ipak percipirati druga svojstva grafena koje je u vezi s tim proizvodima naglasilo žalbeno vijeće, naime njegovu otpornost, lakoću i toplinska svojstva.

               28

               S obzirom na to da je žalbeno vijeće pravovaljano obrazložilo svoju odluku za svaku od homogenih kategorija obuhvaćenih proizvoda, ne može se prihvatiti drugi prigovor.

               29

               Prvi tužbeni razlog valja stoga odbiti.

         Drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               30

               Drugim tužbenim zahtjevom tužitelji ističu prigovor da žalbeno vijeće također nije prepoznalo razlikovni karakter zatraženog žiga jer izraz „graphene“ ne tvori uobičajeni način označavanja obuhvaćenih proizvoda i ne pruža relevantnoj javnosti nikakvu informaciju o eventualnim svojstvima spomenutih proizvoda.

               31

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz teksta članka 7. stavka. 1. Uredbe br. 207/2009 nedvosmisleno proizlazi da je dovoljno da je jedan od apsolutnih razloga odbijanja navedenih u toj odredbi primjenjiv kako se tražena oznaka ne bi mogla registrirati kao žig Zajednice [presude od 19. rujna 2002., DKV/OHIM, C‑104/00 P, Zb., EU:C:2002:506, t. 29.; od 6. studenoga 2007., RheinfelsQuellen H. Hövelmann/OHIM (VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN), T‑28/06, Zb., EU:T:2007:330, t. 43. i SLIM BELLY, t. 16. supra, EU:T:2013:226, t. 45.].

               32

               U ovom slučaju, budući da je žalbeno vijeće opravdano utvrdilo postojanje razloga za odbijanje propisanog u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, nije potrebno ispitivati tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) iste uredbe.

               33

               Drugi tužbeni razlog treba stoga odbiti.

         Treći tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela nediskriminacije

               34

               Trećim tužbenim razlogom tužitelji ističu povredu načela nediskriminacije, povezanog s načelima jednakosti postupanja i dobre uprave, budući da im je OHIM prethodno dao suglasnost za registraciju žiga Zajednice GRAFENO za proizvode iz 3., 7., 9. i 12. razreda pod brojem 10879682 te žiga Zajednice GRAPHENE za proizvode iz 4., 5., 8., 11., 14. do 21., 24. i 26. do 34. razreda, pod brojem 10900645, bez podizanja prigovora o opisnom karakteru ili odsutnosti razlikovnog karaktera spomenutih oznaka za obuhvaćene proizvode.

               35

               Zaista, dovoljno je podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi zakonitost odluka žalbenog vijeća koje proizlaze iz izvršavanja vezane nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti, treba biti ocijenjena jedino na osnovi Uredbe br. 207/2009, kako ju tumači sudac Europske unije, a ne na osnovi prethodne OHIM‑ove prakse odlučivanja, koja, u svakom slučaju, ne može vezati suca Unije. [presude od 15. rujna 2005., BioID/OHIM, C‑37/03 P, Zb., EU:C:2005:547, t. 47.; Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, t. 18. supra, EU:C:2006:20, t. 48. i od 30. travnja 2013., Boehringer Ingelheim International/OHIM (RELY‑ABLE), T 640/11, EU:T:2013:225, t. 33.].

               36

               Iako s obzirom na načela jednakosti postupanja i dobre uprave OHIM treba uzeti u obzir već donesene odluke po sličnim zahtjevima i s posebnom se pozornošću zapitati o tome treba li ili ne odlučiti u istom smislu, primjena tih načela treba ipak biti pomirena s poštovanjem načela zakonitosti na način da ne može biti ravnopravnosti u nezakonitosti i da se osoba koja traži registraciju oznake kao žiga ne može pozivati u svoju korist na moguću nezakonitost počinjenu u njegovu korist ili korist drugih kako bi pribavila istovjetnu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, Zb., EU:C:2011:139, t. 73. do 76.) Štoviše, iz razloga pravne sigurnosti i, preciznije, dobre uprave, ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti strogo i potpuno radi izbjegavanja registracije žigova na nedopušten način te se mora provoditi u svakom pojedinom slučaju jer registracija oznaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima, primjenjivima u okviru činjeničnih okolnosti konkretnog slučaja i namijenjenima provjeri podliježe li dotična oznaka kojem razlogu za odbijanje (ranije navedena presuda Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, EU:C:2011:139, t. 77. i RELY‑ABLE, t. 35. supra, EU:T:2013:225, t. 34.).

               37

               U ovom slučaju, iz ispitivanja prvog tužbenog razloga proizlazi da je žalbeno vijeće s pravom utvrdilo, na osnovi potpunog ispitivanja i vodeći računa o percepciji relevantne javnosti, da je prijava za žig Zajednice, koju su podnijeli tužitelji, u sukobu s apsolutnim razlogom za odbijanje navedenim u članku 7. stavku 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009. Iz toga slijedi da se, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 35. i 36. ove presude, ova ocjena ne može dovesti u pitanje samo zbog toga što žalbeno vijeće nije, u konkretnom slučaju, slijedilo OHIM‑ovu praksu odlučivanja [vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2013., Airbus/OHIM (NEO), T‑236/12, Zb., EU:T:2013:343, t. 52.], i to neovisno o okolnostima navedenima u točki 34. ove presude.

               38

               Štoviše, valja primijetiti da, iako registracije žigova na koje se tužitelji pozivaju (vidjeti t. 34. ove presude) uživaju na temelju članka 99. Uredbe br. 207/2009 pretpostavku valjanosti u postupcima zbog povrede prava pokrenutima pred sudovima za žig Zajednice, ipak se u skladu s člankom 52. iste uredbe njihova eventualna ništavnost može, ako je potrebno, proglasiti temeljem zahtjeva postavljenog pred OHIM‑om ili protutužbe u postupku zbog povrede prava.

               39

               Treći tužbeni razlog stoga treba odbiti.

               40

               S obzirom na to da se ni jedan od tužbenih razloga koje su istaknuli tužitelji nije pokazao osnovanim, tužbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               41

               U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. S obzirom na to da tužitelji nisu uspjeli, treba im naložiti snošenje troškova, u skladu sa zahtjevom OHIM‑a.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Josebi Larrañagi Otañou i Mikelu Larrañagi Otañou nalaže se snošenje troškova.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. listopada 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: presuda od 10. svibnja 1995., Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126)

text:
PRESUDA SUDA10. svibnja 1995.(*)„Sloboda pružanja usluga - Članak 59. Ugovora o EEZ-u - Zabrana financijskih usluga koje pružatelj nudi putem telefona“„Praksa 'cold callinga'“U predmetu C‑384/93,povodom
 zahtjeva koji je Sudu podnio, na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u,
College van Beroep voor het Bedrijfsleven radi dobivanja u postupku pred
 tim sudom izmeđuAlpine Investments BViMinister van Financiën,prethodne odluke o tumačenju članka 59. Ugovora o EEZ-u,SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, F. A. Schockweiler, P.
J. G. Kapteyn i C. Gulmann, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, J. C.
Moitinho de Almeida, J. L. Murray, D. A. O. Edward (izvjestitelj) i
J.-P. Puissochet, suci,nezavisni odvjetnik: F. G. Jacobs,tajnik: L. Hewlett, administrator,uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli za: –        Alpine
 Investments BV, G. van der Wal i W. B. J. van Overbeek,
odvjetnici pri Hoge Raad der Nederlanden,–        nizozemsku
 vladu, A. Bos, pravni savjetnik u Ministarstvu vanjskih poslova, u
svojstvu agenta,–        grčku
 vladu, V. Kontolaimos, pravni savjetnik pri Državnom pravnom vijeću, i
V. Pelekou, pravna predstavnica u Državnom pravnom vijeću, u svojstvu
agenta,–        vladu
 Ujedinjene Kraljevine, J. D. Colahan, iz Treasury Solicitor's
Department, u svojstvu agenta, i P. Duffy, barrister,–        Komisiju
 Europskih zajednica, B. Smulders i P. van Nuffel, članovi pravne
službe, u svojstvu agenata,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši
 usmenih očitovanja Alpine Investments BV, nizozemske vlade, koju
zastupa J. S. van den Oosterkamp, pravni savjetnik u Ministarstvu
vanjskih poslova, u svojstvu agenta, belgijske vlade, koju zastupa J.
Devadder, ravnatelj uprave u Ministarstvu vanjskih poslova, u svojstvu
agenta, grčke vlade, vlade Ujedinjene Kraljevine, koju zastupa C. Vajda,
 barrister, i Komisije Europskih zajednica na raspravi od 29. studenoga 1994.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 26. siječnja 1995.,donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
 od 28. travnja 1993., koje je Sud zaprimio 6. kolovoza 1993., College
van Beroep voor het Bedrijfsleven (u daljnjem tekstu: College van
Beroep) postavio je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u nekoliko
prethodnih pitanja koja se odnose na tumačenje članka 59. tog Ugovora.2        Ta
 su pitanja postavljena u okviru postupka koji je pokrenuo Alpine
Investments BV protiv zabrane kontaktiranja pojedinaca telefonom bez
njihove prethodne pisane suglasnosti, kako bi im se nudile različite
financijske usluge (praksa poznata kao „cold calling“), koju mu je
odredilo nizozemsko Ministarstvo financija.3        Alpine
 Investments BV, tužitelj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Alpine
Investments), trgovačko je društvo nizozemskog prava s poslovnim
nastanom u Nizozemskoj, specijalizirano za robne terminske ugovore.4        Stranke
 robnih terminskih ugovora obvezuju se kupiti ili prodati određenu
količinu robe određene kvalitete po cijeni i na datum određen u trenutku
 sklapanja ugovora. One, međutim, nemaju namjeru doista primiti ili
isporučiti robu, nego sklapaju ugovor u nadi da će ostvariti dobit zbog
promjena cijena između trenutka sklapanja ugovora i mjeseca isporuke,
što je moguće izvršenjem obrnute transakcije na terminskom tržištu prije
 početka mjeseca isporuke.5        Alpine
 Investments nudi tri tipa usluga vezanih uz robne terminske ugovore:
upravljanje portfeljima, investicijsko savjetovanje i prijenos zahtjeva
klijenata brokerima koji posluju na terminskim tržištima unutar i izvan
Zajednice. Ima klijente ne samo u Nizozemskoj nego i u Belgiji,
Francuskoj te Ujedinjenoj Kraljevini. Međutim, poslovni nastan nema
nigdje izvan Nizozemske.6        U
 vrijeme nastanka okolnosti iz glavnog postupka financijske usluge u
Nizozemskoj uređivao je Wet Effectenhandel od 30. listopada 1985. (Zakon
 o poslovanju s vrijednosnim papirima, u daljnjem tekstu: WEH). Članak
6. stavak 1. tog zakona zabranjivao je svakoj osobi obavljanje posla
posredovanja u poslovanju s vrijednosnim papirima bez dozvole. Članak 8.
 stavak 1. ministru financija davao je ovlast da u posebnim okolnostima
odobri odstupanje od te zabrane. Međutim, prema članku 8. stavku 2.
odstupanje može “biti predmetom ograničenja i uvjeta s ciljem
sprečavanja neželjenih razvoja u poslovanju s vrijednosnim papirima”.7        Ministar
 financija, tuženik u glavnom postupku, odobrio je 6. rujna 1991. Alpine
 Investments odstupanje za slanje narudžbi preko određenog brokera,
Merrill Lynch Inc. To je odstupanje od Alpine Investments zahtijevalo
usklađivanje sa svim pravilima koja bi ministar financija mogao donijeti
 u bližoj budućnosti u pogledu njegovih kontakata s potencijalnim
klijentima.8        Ministar
 financija je 1. listopada 1991. odlučio financijskim posrednicima
uvesti opću zabranu kontaktiranja potencijalnih klijenata putem „cold
callinga“ prilikom nuđenja investicija u izvantržišnoj terminskoj
trgovini robom.9        Prema
 navodima nizozemske vlade takva odluka donesena je nakon mnogobrojnih
pritužbi koje je ministar financija zaprimio tijekom 1991. godine od
investitorâ koji su izvršili nepovoljne investicije u tom području.
Budući da su neki od prigovora pristigli od investitorâ s poslovnim
nastanom u drugim državama članicama, zabrana je proširena na usluge
koje su se nudile iz Nizozemske u drugim državama članicama, s ciljem
očuvanja ugleda nizozemskog financijskog sektora.10      U
 tim okolnostima ministar financija je 12. studenoga 1991. zabranio
Alpine Investments kontaktiranje potencijalnih klijenata telefonom ili
osobno, osim u slučaju da su mu ti klijenti prethodno dali izričito
odobrenje u pisanom obliku da ih se kontaktira na taj način.11      Alpine
 Investments podnio je žalbu protiv odluke ministra kojom mu se
zabranjuje praksa „cold callinga“. Zatim je, nakon što je odstupanje 14.
 siječnja 1992. bilo zamijenjeno drugim odstupanjem koje mu dopušta
slanje narudžbi preko drugog brokera, Rodham & Renshaw Inc., no koje
 također zabranjuje praksu „cold callinga“, Alpine Investments podnio
novu žalbu 13. veljače 1992.12      Odlukom
 od 29. travnja 1992. ministar financija odbio je žalbu Alpine
Investments. Alpine Investments je 26. svibnja 1992. podnio tužbu pred
College van Beroep.13      Alpine
 Investments osobito je istaknuo da zabrana „cold callinga“ nije bila u
skladu s člankom 59. Ugovora u mjeri u kojoj se odnosila na potencijalne
 klijente s poslovnim nastanom u drugim državama članicama osim
Nizozemske pa je College van Beroep postavio nekoliko pitanja o
tumačenju te odredbe:„(1)      Treba
 li članak 59. Ugovora o EEZ-u tumačiti tako da također obuhvaća usluge
koje pružatelj nudi putem telefona iz države svojeg poslovnog nastana
(potencijalnim) klijentima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici
te ih potom također obavlja iz te države članice?(2)      Primjenjuju
 li se odredbe navedenog članka također na uvjete i/ili ograničenja koja
 u državi poslovnog nastana pružatelja usluga uređuju zakonito
obavljanje predmetne struke ili poslovanja, ali koja se ne primjenjuju,
ili barem ne na isti način i u istom opsegu, na obavljanje navedene
struke ili poslovanje u državi članici poslovnog nastana (potencijalnih)
 primatelja usluge u pitanju i koja zbog toga mogu za pružatelja usluga
predstavljati, u okviru nuđenja usluga (potencijalnim) klijentima s
poslovnim nastanom u drugoj državi članici, prepreke koje se ne
primjenjuju na pružatelje sličnih usluga s poslovnim nastanom u toj
drugoj državi članici?U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje iz točke (2):(3)      (a)   Mogu
 li se interesi zaštite potrošača i zaštite ugleda pružatelja
financijskih usluga u Nizozemskoj, na kojima se temelji odredba koja za
cilj ima borbu protiv neželjenog razvoja u sektoru trgovine vrijednosnim
 papirima, smatrati nužnim razlogom javnog interesa koji opravdava
prepreku poput one navedene u prethodnom pitanju?(b)      Treba
 li odredbu o odstupanju kojom se zabranjuje „cold calling“ smatrati
objektivno nužnom za zaštitu navedenih interesa i proporcionalnom
željenom cilju?14      Najprije
 treba primijetiti da je, kada bi i bila primjenjiva na transakcije na
terminskim tržištima, Direktiva Vijeća 93/22/EEZ od 10. svibnja 1993. o
investicijskim uslugama u području vrijednosnih papira (SL L 141, str.
27.) kasnijeg datuma u odnosu na okolnosti iz glavnog postupka. Nadalje,
 Direktiva Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. za zaštitu potrošača u
 pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL L 372, str.
31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak
13., str. 3.) ne primjenjuje se ni na ugovore sklopljene putem telefona
ni na ugovore za vrijednosne papire (članak 3. stavak 2. točka (e)).15      Pitanja
 postavljena Sudu trebaju se prema tome razmotriti samo s obzirom na
odredbe Ugovora o slobodi pružanja usluga. U tom smislu je nesporno, s
obzirom na to da se pružaju uz naknadu, da su usluge koje pruža Alpine
Investments usluge obuhvaćene člankom 60. Ugovora o EEZ-u.16      Prvim
 i drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u suštini nastoji utvrditi
 je li zabrana „cold callinga“ obuhvaćena područjem primjene članka 59.
Ugovora. U slučaju potvrdnog odgovora, trećim pitanjem nastoji utvrditi
može li ta zabrana ipak biti opravdana. Prvo pitanje17      Prvo pitanje nacionalnog suda sadrži dva aspekta.18      Kao
 prvo, pita se je li činjenica što su predmetne usluge samo ponude i još
 nemaju određenog primatelja prepreka za primjenu članka 59. Ugovora.19      U
 tom pogledu treba istaknuti da bi sloboda pružanja usluga postala
iluzorna ako bi se nacionalnim propisima ponude usluga mogle slobodno
ograničavati. Primjenjivost odredaba iz područja slobode pružanja usluga
 ne može stoga biti ovisna o prethodnom postojanju određenog primatelja.20      Kao
 drugo, pita se odnosi li se članak 59. na usluge koje pružatelj nudi
putem telefona osobama s poslovnim nastanom u drugoj državi članici i
koje pruža bez premještanja iz države članice u kojoj ima poslovni
nastan.21      U
 predmetnom slučaju ponude usluga je pružatelj s poslovnim nastanom u
jednoj državi članici uputio primateljima s poslovnim nastanom u drugoj
državi članici. Iz samog izričaja članka 59. proizlazi da se doista radi
 o pružanju usluga u smislu te odredbe.22      Posljedično,
 na prvo pitanje treba odgovoriti tako da se članak 59. Ugovora treba
tumačiti kao da se odnosi na usluge koje pružatelj nudi putem telefona
potencijalnim primateljima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici i
 koje pruža bez premještanja iz države članice u kojoj ima poslovni
nastan. Drugo pitanje23      Svojim
 drugim pitanjem nacionalni sud pita predstavlja li nacionalni propis
države članice, koji pružateljima usluga s poslovnim nastanom na
njezinom državnom području zabranjuje obavljanje nezatraženih
telefonskih poziva prema potencijalnim klijentima s poslovnim nastanom u
 drugoj državi članici radi ponude svojih usluga, ograničenje slobode
pružanja usluga u smislu članka 59. Ugovora.24      Najprije
 treba istaknuti da se predmetna zabrana primjenjuje na ponudu
prekograničnih usluga.25      Radi odgovora na pitanje nacionalnog suda potrebno je sukcesivno razmotriti tri točke.26      Kao
 prvo, treba utvrditi može li zabrana telefonskog kontaktiranja
potencijalnih klijenata koji se nalaze u drugoj državi članici bez
njihove prethodne suglasnosti predstavljati prepreku slobodi pružanja
usluga. U tom pogledu nacionalni sud Sud upućuje na činjenicu da
pružatelji s poslovnim nastanom u državama članicama u kojima se nalaze
potencijalni primatelji nisu nužno podvrgnuti istoj zabrani ili, u
svakom slučaju, ne pod istim uvjetima.27      Treba
 istaknuti da ono što zabranu poput one iz glavnog postupka čini
ograničenjem slobode pružanja usluga u smislu članka 59. nije samo
činjenica što druge države članice primjenjuju manje stroga pravila za
pružatelje sličnih usluga s poslovnim nastanom na svojem državnom
području (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. srpnja 1994., Peralta,
C‑379/92, Recueil, str. I-3453., točku 48.).28      Takva
 zabrana predmetnim operaterima uskraćuje brz i izravan način
oglašavanja i kontaktiranja potencijalnih klijenata koji se nalaze u
drugim državama članicama. Stoga može predstavljati ograničenje slobode
pružanja prekograničnih usluga.29      Kao
 drugo, treba razmotriti može li taj zaključak promijeniti činjenica da
ta zabrana proizlazi iz države članice u kojoj pružatelj ima poslovni
nastan, a ne iz države članice u kojoj potencijalni primatelj ima
poslovni nastan.30      Članak
 59. stavak 1. Ugovora općenito zabranjuje ograničenja slobode pružanja
usluga unutar Zajednice. Prema tome ta se odredba odnosi ne samo na
ograničenja koja je uspostavila država odredišta nego i na ograničenja
koja je uspostavila država podrijetla. Kao što je Sud već više puta
presudio, na pravo slobodnog pružanja usluga može se pozvati poduzeće u
odnosu na državu u kojoj ima poslovni nastan, ako se usluge pružaju
primateljima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici (vidjeti
presude od 17. svibnja 1994., Corsica Ferries, C‑18/93, Recueil, str. I-1783., točku 30.; gore navedenu Peralta, točku 40.; od 5. listopada 1994., Komisija protiv Francuske, C‑381/93, Recueil, str. I-5145., točku 14.).31      Iz
 toga proizlazi da zabrana „cold callinga“ nije izvan područja primjene
članka 59. Ugovora samo zbog činjenice da ju je uvela država u kojoj
pružatelj usluga ima poslovni nastan.32      Napokon,
 treba razmotriti određene argumente koje su iznijele nizozemska vlada i
 vlada Ujedinjene Kraljevine.33      One
 ističu da je predmetna zabrana izvan područja primjene članka 59.
Ugovora jer je to mjera opće primjene, koja nije diskriminatorna i čiji
cilj ili učinak nije davanje prednosti nacionalnom tržištu u odnosu na
pružatelje usluga iz drugih država članica. Budući da utječe samo na
način na koji se usluge nude, ona je slična nediskriminatornim mjerama
koje uređuju načine prodaje, a koje, prema sudskoj praksi Keck i
Mithouard (presuda od 24. studenoga 1993., C‑267/91 i C‑268/91, Recueil, str. I-6097., točka 16.), nisu obuhvaćene područjem primjene članka 30. Ugovora o EEZ-u.34      Ti se argumenti ne mogu prihvatiti.35      Ako
 zabrana poput one u glavnom postupku i jest opće i nediskriminatorne
naravi te njezin cilj ili učinak nije davanje prednosti nacionalnom
tržištu u odnosu na pružatelje usluga iz drugih država članica, ona
svejedno može, kako je gore zaključeno (vidjeti točku 28.),
predstavljati ograničenje slobode pružanja prekograničnih usluga.36      Takva
 zabrana nije slična propisima o načinima prodaje za koje je sudska
praksa Keck i Mithouard smatrala da su izvan područja primjene članka
30. Ugovora.37      Prema
 toj sudskoj praksi trgovinu između država članica ne može sprječavati
primjena nacionalnih odredaba koje ograničavaju ili zabranjuju, na
državnom području države članice uvoza, određene načine prodaje
proizvoda podrijetlom iz drugih država članica, pod pretpostavkom, kao
prvo, da se primjenjuju na sve relevantne trgovce koji obavljaju
djelatnost na nacionalnom području i, kao drugo, da na isti način
utječu, pravno ili činjenično, na stavljanje u promet domaćih proizvoda i
 proizvoda iz drugih država članica. Razlog za to jest to da primjena
takvih odredbi nije takva da sprječava pristup proizvoda podrijetlom iz
drugih država članica tržištu države članice uvoznice ili da ga
ograničava više nego što je on ograničen nacionalnim proizvodima.38      Međutim,
 zabrana poput one u predmetnom sporu proizlazi iz države članice
poslovnog nastana pružatelja usluga i odnosi se ne samo na ponude koje
je on uputio primateljima koji imaju poslovni nastan na državnom
području te države ili koji se tamo premještaju radi dobivanja tih
usluga, nego i na ponude upućene primateljima koji se nalaze na području
 druge države članice. Stoga ona izravno uvjetuje pristup tržištu usluga
 u drugim državama članicama. Prema tome, može ograničiti trgovinu
uslugama unutar Zajednice.39      Stoga
 na drugo pitanje treba odgovoriti tako da propis države članice koji
pružateljima usluga s poslovnim nastanom na njezinom državnom području
zabranjuje obavljanje nezatraženih telefonskih poziva prema
potencijalnim klijentima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici
radi ponude svojih usluga predstavlja ograničenje slobode pružanja
usluga u smislu članka 59. Ugovora. Treće pitanje40      Svojim
 trećim pitanjem nacionalni sud pita opravdavaju li važni razlozi općem
interesu zabranu „cold callinga“ te treba li tu zabranu smatrati
objektivno nužnom i proporcionalnom željenom cilju.41      Nizozemska
 vlada ističe da zabrana „cold callinga“ u izvantržišnoj terminskoj
trgovini nastoji, s jedne strane, očuvati ugled nizozemskih financijskih
 tržišta i, s druge strane, zaštititi javnost kao investitora.42      Najprije
 treba naglasiti da financijska tržišta imaju važnu ulogu u financiranju
 gospodarskih subjekata i da je, imajući na umu špekulativnu narav i
složenost robnih terminskih ugovora, za njihovo dobro funkcioniranje u
velikoj mjeri zaslužno povjerenje koje stvaraju kod investitora. To
povjerenje osobito ovisi o postojanju propisa o uređenju struka kojima
se želi osigurati stručnost i pouzdanost financijskih posrednika o
kojima su investitori posebno ovisni.43      Nadalje,
 iako je točno da zaštita potrošača na državnom području drugih država
članica, kao takva, nije stvar nizozemskih tijela, narav i opseg takve
zaštite ipak ima izravan utjecaj na dobar ugled nizozemskih financijskih
 usluga.44      Očuvanje
 dobrog ugleda nacionalnog financijskog sektora može stoga biti nužni
razlog javnog interesa koji može opravdati ograničenja slobode pružanja
financijskih usluga.45      U
 pogledu proporcionalnosti predmetnog ograničenja treba podsjetiti na to
 da prema ustaljenoj sudskoj praksi zahtjevi postavljeni pružateljima
usluga moraju biti prikladni za osiguranje ostvarenja željenog cilja bez
 prekoračenja onoga što je nužno za njegovo ostvarenje (vidjeti presudu
od 25. srpnja 1991., Collectieve Antennevoorziening Gouda i dr.,
C‑288/89, Recueil, str. I-4007., točku 15.).46      Kao
 što je nizozemska vlada pravilno navela, u slučaju „cold callinga“
pojedinac, obično zatečen nespreman, nije u poziciji ni informirati se o
 rizicima povezanima s naravi transakcija koje mu se predlažu ni
usporediti kvalitetu i cijenu usluga predlagatelja s ponudama
konkurenata. Budući da je terminsko tržište robom vrlo špekulativno, i
jedva razumljivo neupućenim investitorima, bilo je nužno zaštiti ih od
najagresivnijih prodajnih metoda.47      Međutim,
 Alpine Investments tvrdi da zabrana „cold callinga“ nizozemske vlade
nije potrebna jer se država članica pružatelja treba pouzdati u nadzor
koji provodi država članica primatelja.48      Taj
 argument treba odbaciti. Naime, država članica iz koje se obavlja
telefonski poziv u najboljoj je poziciji da uredi „cold calling“. Čak i
ako država odredišta želi zabraniti „cold calling“ ili za njega odrediti
 određene uvjete, ne može spriječiti ili nadzirati telefonske pozive
podrijetlom iz druge države članice bez suradnje nadležnih tijela te
države.49      Posljedično,
 zabrana „cold callinga“ države članice iz koje se obavlja telefonski
poziv, s ciljem zaštite povjerenja investitora na financijskim tržištima
 te države, ne može se smatrati neprikladnom za ostvarenje cilja
osiguranja integriteta tih tržišta.50      Alpine
 Investments također tvrdi da opća zabrana telefonskog pridobivanja
potencijalnih klijenata nije nužna za ostvarenje ciljeva kojima teži
nizozemska vlada. Obveza snimanja nezatraženih telefonskih poziva za
društva posrednike dovoljna je za djelotvornu zaštitu potrošača.
Štoviše, takva pravila usvojio je i Securities and Futures Authority (tijelo za nadzor vrijednosnih papira i terminskih poslova) u Ujedinjenoj Kraljevini.51      To
 se gledište ne može prihvatiti. Kao što je nezavisni odvjetnik ispravno
 istaknuo u točki 88. svojeg prijedloga odluke, činjenica da jedna
država članica uvodi manje stroga pravila nego druga država članica ne
znači da su pravila te druge države članice neproporcionalna i, prema
tome, da nisu u skladu s pravom Zajednice.52      Napokon,
 Alpine Investments ističe da zabrana „cold callinga“, s obzirom na to
da je opće prirode, ne uzima u obzir postupanje pojedinačnih poduzeća i
stoga nepotrebno uvodi teret poduzećima na koja se potrošači nikada nisu
 žalili.53      Taj
 se argument također treba odbaciti. Ograničiti zabranu „cold callinga“
na određena poduzeća zbog njihovog prošlog postupanja možda ne bi bilo
dovoljno za ostvarenje općenitog cilja ponovne uspostave i očuvanja
povjerenja investitora u nacionalno tržište vrijednosnih papira.54      U
 svakom slučaju, predmetni propis ima ograničen doseg. Kao prvo, on samo
 zabranjuje kontaktiranje potencijalnih klijenata putem telefona ili
osobno bez njihove prethodne pisane suglasnosti, a ostali načini
kontaktiranja su dopušteni. Zatim, ta mjera utječe na odnose s
potencijalnim klijentima, ali ne i na odnose s postojećim klijentima
koji zadržavaju mogućnost davanja svoje pisane suglasnosti za daljnje
pozive. Napokon, zabrana nezatraženih telefonskih poziva ograničena je
na tržište na kojem su utvrđene zloporabe, i to, u predmetnom slučaju,
robnih terminskih ugovora.55      S
 obzirom na prethodna razmatranja, ne čini se da je zabrana „cold
callinga“ neproporcionalna u odnosu na postavljeni cilj.56      Stoga
 na treće pitanje treba odgovoriti tako da se članak 59. Ugovora ne
protivi nacionalnom propisu koji radi zaštite povjerenja investitora na
nacionalnim financijskim tržištima zabranjuje praksu koja se sastoji od
obavljanja nezatraženih telefonskih poziva prema potencijalnim
klijentima koji se nalaze u drugim državama članicama kako bi im se
nudile usluge povezane s ulaganjem u robne terminske ugovore. Troškovi57      Troškovi
 belgijske, nizozemske i grčke vlade te vlade Ujedinjene Kraljevine, kao
 i troškovi Komisije Europskih zajednica, koje su podnijele očitovanja
Sudu, ne mogu biti predmet naknade. Budući da ovaj postupak ima značaj
prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred nacionalnim sudom,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUD,u odnosu na pitanja koja mu je podnio College van Beroep voor het Bedrijfsleven rješenjem od 28. travnja 1993., odlučuje:1)      Članak
 59. Ugovora o EEZ-u treba tumačiti tako da se odnosi na usluge koje
pružatelj nudi putem telefona potencijalnim primateljima s poslovnim
nastanom u drugoj državi članici i koje pruža bez premještanja iz države
 članice u kojoj ima poslovni nastan.2)      Propis
 države članice koji pružateljima usluga s poslovnim nastanom na
njezinom državnom području zabranjuje obavljanje nezatraženih
telefonskih poziva prema potencijalnim klijentima s poslovnim nastanom u
 drugoj državi članici radi ponude svojih usluga predstavlja ograničenje
 slobode pružanja usluga u smislu članka 59. Ugovora.3)      Članak
 59. Ugovora ne protivi se nacionalnom propisu koji radi zaštite
povjerenja investitora na nacionalnim financijskim tržištima zabranjuje
praksu koja se sastoji od obavljanja nezatraženih telefonskih poziva
prema potencijalnim klijentima koji se nalaze u drugim državama
članicama kako bi im se nudile usluge povezane s ulaganjem u robne
terminske ugovore.PotpisiObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 10. svibnja 1995. Tajnik      Predsjednik* Jezik postupka: nizozemski.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. lipnja 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Članci 43. i 48. UEZ-a. # Predmet C-568/07.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 6. rujna 2012. # August Storck KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žalba - Žig Zajednice. # Predmet C-96/11 P.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 18. rujna 2015.#Iranian Oil Company UK Ltd (IOC-UK) protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana donesene u cilju sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pravo na saslušanje – Obveza obrazlaganja – Pravo na obranu – Očita pogreška u ocjeni – Proporcionalnost – Pravo vlasništva – Jednakost postupanja i nediskriminacija.#Predmet T-428/13.


Presuda Suda (peto vijeće) od 6. prosinca 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2000/59/EZ. # Predmet C-106/07.


presuda od 12. prosinca 1996., Reisebüro Broede (C‑3/95, EU:C:1996:487)


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 29. travnja 2010. # Kerma SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-586/08.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. siječnja 2015. # Aic S.A. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-616/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 6. ožujka 2015.#B. Braun Melsungen AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice SafeSet – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. prva rečenica Uredbe br. 207/2009 – Ispitivanje činjenica po službenoj dužnosti – Članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T‑513/13.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. srpnja 2014.#Fazenda Pública protiv Banco Mais SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo.#Oporezivanje – PDV – Direktiva 77/388/EEZ – Članak 17. stavak 5. treći podstavak točka (c) – Članak 19. – Odbitak pretporeza – Poslovi leasinga – Roba i usluge s mješovitom upotrebom – Pravilo za utvrđivanje pripadajućeg iznosa odbitka PDV-a – Iznimke – Pretpostavke.#Predmet C‑183/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑183/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo (Portugal), odlukom od 16. siječnja 2013., koju je Sud zaprimio 12. travnja 2013., u postupku
            Fazenda Pública
            protiv
            Banco Mais SA,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. ožujka 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i R. Laires, u svojstvu agenata,
            – za finsku vladu, J. Heliskoski, u svojstvu agenta,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko i V. Kaye, u svojstvu agenata, uz asistenciju O. Thomasa i R. Hilla, barristers ,
            – za Europsku komisiju, M. Afonso i C. Soulay, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na poreze na promet ‐ zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1., kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995., SL L 102, str. 18., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).
            2. Zahtjev je upućen u sporu između Fazende Públice (Državne riznice) i leasing‑društva Banco Mais SA (u daljnjem tekstu: Banco Mais) u vezi s pravilom za izračun koje se mora primijeniti radi utvrđivanja prava na odbitak dugovanog ili plaćenog poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) prilikom stjecanja robe i usluga koji se istodobno upotrebljavaju za izvršenje transakcija koje daju pravo na odbitak kao i transakcija koje ne daju pravo na odbitak (u daljnjem tekstu: roba i usluge s mješovitom upotrebom).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člankom 17. Šeste direktive, pod naslovom „Nastanak i opseg prava na odbitak“, u stavcima 2. i 5. propisano je:
            „2. Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ovlašten je od PDV‑a koji je dužan platiti odbiti:
            (a) [PDV] koji duguje ili koji je platio u tuzemstvu za isporuku robe ili usluga koju je za njega izvršio ili će je izvršiti drugi porezni obveznik;
            [...]
            5. Za robu ili usluge koje porezni obveznik koristi kako u transakcijama iz stavaka 2. i 3. koje daju pravo na odbitak tako i u transakcijama koje ne daju pravo na odbitak odbija se samo udio [PDV‑a] koji se može pripisati prvim transakcijama.
            Taj udio poreza za odbitak utvrđuje se sukladno članku 19. za sve transakcije koje obavlja porezni obveznik.
            Međutim, države članice mogu također:
            (a) dopustiti da porezni obveznik odredi udio za svako područje svojeg poslovanja, ako za svako područje poslovanja vodi zasebno knjigovodstvo,
            (b) zahtijevati da porezni obveznik odredi udio za svako područje svojeg poslovanja te da za svako područje poslovanja vodi zasebno knjigovodstvo,
            (c) dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik provede odbitak na temelju upotrebe robe i usluga u cijelosti ili njihova dijela,
            (d) dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik sukladno pravilima iz prvog podstavka provede odbitak vezano uz svu robu i usluge korištene za sve transakcije iz spomenutog podstavka,
            (e) ako je [PDV] za koji porezni obveznik nema pravo odbitka neznatan, odrediti da se smatra kao da ga nema.“ [neslužbeni prijevod]
            4. Člankom 19. stavkom 1. Šeste direktive, pod naslovom „Izračun udjela za odbitak“, određeno je:
            „Udio za odbitak predviđen člankom 17. stavkom 5. prvim podstavkom određuje se razlomkom koji obuhvaća sljedeće iznose:
            – u brojniku, ukupni iznos godišnjeg prometa bez [PDV‑a], koji se odnosi na transakcije koje daju pravo na odbitak sukladno članku 17. stavcima 2. i 3.,
            – u nazivniku, ukupni iznos godišnjeg prometa bez [PDV‑a], koji se odnosi na transakcije uključene u brojnik i transakcije koje ne daju pravo na odbitak. Države članice mogu u nazivnik uključiti i iznos subvencija osim onih navedenih u članku 11. slovu A stavku 1. točki (a).
            Udio za odbitak određuje se na godišnjoj razini u obliku postotka te se zaokružuje na brojku koja ne prelazi sljedeći cijeli broj.“ [neslužbeni prijevod]
            Portugalsko pravo
            5. Članak 23. Zakonika o porezu na dodanu vrijednost (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado), u verziji mjerodavnoj za fiskalnu godinu 2004. (u daljnjem tekstu: CIVA), propisuje:
            „1. Ako porezni obveznik u obavljanju svoje djelatnosti obavlja isporuke robe ili usluga od kojih jedan dio ne daje pravo na odbitak, porez plaćen prilikom kupnje odbija se samo u postotku koji odgovara godišnjem iznosu transakcija koje daju pravo na odbitak.
            2. Iznimno od odredaba prethodnog stavka, porezni obveznik može provesti odbitak na temelju stvarne upotrebe robe i usluga u cijelosti ili njihova dijela, pod uvjetom da o tome prethodno obavijesti glavnu direkciju porezne uprave, bez učinka na mogućnost porezne uprave da poreznom obvezniku odredi posebne uvjete ili da obustavi taj postupak u slučaju bitnih odstupanja u oporezivanju.
            3. Porezna uprava može zahtijevati da porezni obveznik postupa sukladno prethodnom stavku:
            a) ako porezni obveznik obavlja različite gospodarske djelatnosti;
            b) ako primjena postupka iz stavka 1. dovodi do bitnih odstupanja u oporezivanju.
            4. Postotak posebnog odbitka iz stavka 1. određuje se razlomkom koji u brojniku obuhvaća godišnji iznos svih isporuka robe i usluga koje daju pravo na odbitak, bez poreza, sukladno članku 19. i članku 20. stavku 1., a u nazivniku godišnji iznos svih transakcija koje je izvršio porezni obveznik, bez poreza, uključujući transakcije oslobođene poreza ili izvan područja primjene poreza, a posebice neoporezive subvencije, osim subvencija za opremu.
            5. Međutim, u prethodno navedeni izračun ne ulaze isporuke nepokretne imovine koja je bila korištena za djelatnost poduzeća kao i transakcije s nekretninama ili financijske transakcije koje imaju akcesorni karakter u odnosu na djelatnost koju obavlja porezni obveznik.
            [...]“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            6. Banco Mais je banka koja obavlja djelatnosti leasinga za automobilski sektor te druge financijske djelatnosti.
            7. Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da Banco Mais u obavljanju navedenih djelatnosti ostvaruje transakcije koje daju pravo na odbitak kao i transakcije koje ne daju pravo na odbitak. U tom se slučaju Banco Mais koristi robom i uslugama isključivo namijenjenima jednoj ili drugoj kategoriji transakcija te robom i uslugama s mješovitom upotrebom za čije stjecanje banka mora platiti PDV.
            8. U fiskalnoj godini 2004. Banco Mais je u cijelosti odbio PDV koji je platio prilikom stjecanja robe i usluga kojima se koristio isključivo radi izvršenja transakcija koje daju pravo na odbitak, u koje su ulazile i nabave vozilâ za potrebe djelatnosti leasinga koju ta banka obavlja.
            9. Što se tiče robe i usluga s mješovitom upotrebom, Banco Mais je izračunao svoj udio za odbitak na temelju razlomka koji je u brojniku obuhvaćao naknade primljene prilikom obavljanja financijskih transakcija koje daju pravo na odbitak, kojima je dodao i promet ostvaren poslovima leasinga koji daju pravo na odbitak, a u nazivniku naknade primljene prilikom obavljanja svih financijskih transakcija, kojima je dodao i promet ostvaren svim poslovima leasinga. U konkretnom slučaju ta je metoda dovela do toga da Banco Mais smatra da može odbiti 39 % dugovanog ili plaćenog PDV‑a za tu robu i usluge.
            10. Nakon izvršenog poreznog nadzora tijekom 2007. godine, a u odnosu na fiskalnu godinu 2004., Fazenda Pública odlukom od 7. veljače 2008. naložila je Banco Maisu plaćanje dodatnog PDV‑a zajedno sa zateznim kamatama zbog toga što je metoda koju je to društvo primijenilo za utvrđivanje prava na odbitak dovela do bitnog odstupanja u određivanju dugovanog poreza.
            11. U toj odluci Fazenda Pública nije dovela u pitanje mogućnost da Banco Mais u odnosu na kreditne transakcije, osim poslova leasinga, računa svoj udio za odbitak uzimajući u biti u obzir dio primljenih naknada koji se odnosi na transakcije koje daju pravo na odbitak. Naprotiv, u odnosu na poslove leasinga ocijenila je da je primjena dijela prometa ostvarenog od transakcija koje daju pravo na odbitak kao kriterija, bez oduzimanja od tog prometa dijela primljenih naknada za leasing kao naknade za trošak nabave vozilâ, rezultiralo pogrešnim izračunom udjela za odbitak.
            12. Tužbom koju je 6. svibnja 2008. podnio na tribunal tributário de Lisboa Banco Mais protivio se odluci Fazende Públice od 7. veljače 2008.
            13. Navedeni sud usvojio je tužbu koju je podnio Banco Mais, uz obrazloženje da je porezna uprava tumačila članak 23. stavak 4. CIVA‑e contra legem , s obzirom na to da navedena odredba propisuje da se udio koji treba primjenjivati u odnosu na robu i usluge s mješovitom upotrebom mora računati uzimajući u obzir dio prometa koji se odnosi na transakcije koje daju pravo na odbitak, bez navođenja iznimke u pogledu djelatnosti leasinga. U skladu s tom odredbom Banco Mais bio je ovlašten uzeti u obzir naknade za leasing koje su mu isplatili primatelji leasinga u cijelosti.
            14. Fazenda Pública uložila je žalbu protiv prvostupanjske presude sudu koji je uputio ovaj zahtjev navodeći u bitnome da se predmet ne odnosi na tumačenje stavka 4. članka 23. CIVA‑e, koji donosi pravilo za odbitak propisano stavkom 1. istog članka, nego na mogućnost uprave da od poreznog obveznika zahtijeva utvrđivanje opsega prava na odbitak prema upotrebi konkretne robe i usluga kako bi otklonila bitno odstupanje u oporezivanju. Naime, metoda koju je primijenio Banco Mais, prema kojoj su u brojnik i nazivnik razlomka za izračun udjela za odbitak u cijelosti ulazile naknade za leasing koje klijenti plaćaju u sklopu svojih ugovora o leasingu, dovela bi do takvog odstupanja, s obzirom na to da posebice dio naknada za leasing kojim se pokriva trošak nabave vozila ne odražava stvarni dio troškova koji se odnosi na robu i usluge s mješovitom upotrebom, a koji bi se mogao pripisati oporezivim transakcijama.
            15. U tim je okolnostima Supremo Tribunal Administrativo odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Mora li naknada za leasing, koju klijent plaća u sklopu ugovora o leasingu i koja se sastoji od financijske otplate, kamata i drugih troškova, biti uključena u cijelosti u nazivnik udjela ili je, naprotiv, primjereno uzeti u obzir isključivo kamate, s obzirom na to da su one naknada ili korist ostvarena u sklopu bankarske djelatnosti na temelju tog ugovora?“
            O prethodnom pitanju
            16. Iz podataka u spisu kojim raspolaže Sud proizlazi da se glavni postupak odnosi na pitanje zakonitosti odluke Fazende Públice kojom je izmijenila izračun prava na odbitak Banco Maisa u pogledu robe i usluga s mješovitom upotrebom uz primjenu sustava izračuna odbitka propisanog člankom 23. stavkom 2. CIVA‑e.
            17. Međutim, u skladu s tom odredbom u vezi s člankom 23. stavkom 3. CIVA‑e od poreznog obveznika u slučaju bitnih odstupanja u oporezivanju može se zahtijevati da provede odbitak PDV‑a na temelju stvarne upotrebe ukupne robe i usluga u cijelosti ili njihova dijela.
            18. Na taj način navedena odredba u biti prenosi pravilo za utvrđivanje prava na odbitak propisano člankom 17. stavkom 5. trećim podstavkom točkom (c) Šeste direktive kod koje je riječ o odredbi kojom se odstupa od pravila propisanog člankom 17. stavkom 5. prvim podstavkom i člankom 19. stavkom 1. iste direktive.
            19. Stoga valja zaključiti da se člankom 23. stavkom 2. CIVA‑e u domaće pravo dotične države članice prenosi članak 17. stavak 5. treći podstavak točka (c) Šeste direktive, kako je to potvrdila i portugalska vlada na raspravi.
            20. U tim okolnostima, postavljeno pitanje treba shvatiti na način da se njime u biti želi saznati treba li članak 17. stavak 5. treći podstavak točku (c) Šeste direktive tumačiti na način da je protivno toj odredbi ako država članica u okolnostima poput onih u glavnom postupku zahtijeva od banke koja se posebno bavi djelatnostima leasinga da u brojnik i nazivnik razlomka na temelju kojeg se utvrđuje jedan te isti udio za odbitak u pogledu njezine ukupne robe i usluga s mješovitom upotrebom uvrsti samo dio naknada za leasing koje klijenti plaćaju u sklopu svojih ugovora o leasingu, a koji se odnosi na kamate.
            21. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pri tumačenju odredbe prava Unije treba uzeti u obzir njezin tekst, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 34.).
            22. U konkretnom slučaju članak 17. stavak 5. treći podstavak točka (c) Šeste direktive određuje da država članica može dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik provede odbitak PDV‑a na temelju upotrebe robe i usluga u cijelosti ili njihova dijela.
            23. S obzirom na tekst navedene odredbe, država članica može propisati sustav izračuna odbitka koji uzima u obzir konkretnu upotrebu ukupne robe i usluga o kojima je riječ.
            24. Budući da u Šestoj direktivi nema nikakve druge naznake u pogledu pravila koja se mogu primjenjivati u tom slučaju, moraju ih odrediti države članice (vidjeti u tom smislu presude Royal Bank of Scotland, C‑488/07, EU:C:2008:750, t. 25. i Crédit Lyonnais, C‑388/11, EU:C:2013:541, t. 31.).
            25. Naime, kako s jedne strane jasno proizlazi iz teksta članka 17. stavka 5. i članka 19. stavka 1. Šeste direktive, potonja odredba upućuje samo na udio za odbitak propisan člankom 17. stavkom 5. prvim podstavkom te direktive pa daje detaljno pravilo za izračun samo u slučaju koji se navodi u članku 17. stavku 5. prvom podstavku (vidjeti u tom smislu presudu Royal Bank of Scotland, EU:C:2008:750, t. 22.).
            26. S druge strane, iako drugi podstavak članka 17. stavka 5. Šeste direktive propisuje da se navedeno pravilo za izračun primjenjuje na svu robu i usluge s mješovitom upotrebom koje je stekao porezni obveznik, treći podstavak članka 17. stavka 5., koji sadrži i odredbu u točki (c), počinje riječju „međutim“ koja podrazumijeva postojanje iznimaka od navedenog pravila (presuda Royal Bank of Scotland, EU:C:2008:750, t. 23.).
            27. Unatoč tome, kada se koriste mogućnošću za odstupanje od pravila za izračun propisanog tom direktivom, koju daje članak 17. stavak 5. treći podstavak točka (c) Šeste direktive, sve države članice moraju poštovati svrhu i strukturu navedene direktive kao i načela na kojima se temelji zajednički sustav PDV‑a (presude BLC Baumarkt, C‑511/10, EU:C:2012:689, t. 22. i Crédit Lyonnais, C‑388/11, EU:C:2013:541, t. 52.).
            28. S tim u vezi, Sud je napomenuo da je svrha sustava odbitaka u potpunosti osloboditi poduzetnika od opterećenja PDV‑om koji duguje ili koji je platio u sklopu svih svojih gospodarskih djelatnosti. Zajednički sustav PDV‑a stoga mora jamčiti potpunu neutralnost poreznog opterećenja svih gospodarskih djelatnosti, bez obzira na njihov cilj ili rezultat, pod uvjetom da navedene djelatnosti načelno i same podliježu PDV‑u (presuda Royal Bank of Scotland, EU:C:2008:750, t. 15.).
            29. Sud je nadalje izrazio stajalište prema kojem članak 17. stavak 5. treći podstavak točka (c) Šeste direktive ima za cilj omogućiti državama članicama da uzmu u obzir posebne značajke svojstvene određenim djelatnostima poreznih obveznika kako bi postigle točnije rezultate u utvrđivanju opsega prava na odbitak (vidjeti u tom smislu presude Royal Bank of Scotland, EU:C:2008:750, t. 24. i BLC Baumarkt, EU:C:2012:689, t. 23. i 24.).
            30. Uzimajući u obzir, kao prvo, tekst članka 17. stavka 5. trećeg podstavka točke (c) Šeste direktive, kao drugo, kontekst u kojem se nalazi ta odredba, kao treće, načela neutralnosti oporezivanja i proporcionalnosti i, kao četvrto, svrhu članka 17. stavka 5. trećeg podstavka točke (c) navedene direktive, iz prethodnih razmatranja proizlazi da bilo koja država članica koja se koristi mogućnošću koju daje članak 17. stavak 5. treći podstavak točka (c) Šeste direktive mora paziti na to da način izračuna prava na odbitak s najvećom točnošću omogući utvrđivanje dijela PDV‑a koji se odnosi na transakcije koje daju pravo na odbitak (vidjeti u tom smislu presudu BLC Baumarkt, EU:C:2012:689, t. 23.).
            31. Naime, prema načelu neutralnosti, koje je neodvojivo povezano sa zajedničkim sustavom PDV‑a, sustav izračuna odbitka mora objektivno odražavati stvarni dio troškova do kojih dolazi zbog nabave robe i usluga s mješovitom upotrebom, a koji se može pripisati transakcijama koje daju pravo na odbitak (vidjeti u tom smislu presudu Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, t. 37.).
            32. U tu svrhu Šesta direktiva ne zabranjuje državama članicama da za određenu transakciju primijene drugu metodu ili kriterij raspodjele, a ne metodu koja se temelji na prometu, pod uvjetom da ta metoda jamči točnije utvrđivanje udjela za odbitak PDV‑a plaćenog u prethodnoj fazi nego što bi to bio slučaj s primjenom metode koja se temelji na prometu (vidjeti u tom smislu presudu BLC Baumarkt, EU:C:2012:689, t. 24.).
            33. S tim u vezi, valja istaknuti da, premda za ostvarivanje poslova leasinga banke za automobilski sektor, poput one u glavnom postupku, može biti nužno koristiti se određenom robom ili uslugama s mješovitom upotrebom, poput zgradâ, potrošnje električne energije ili određenih horizontalnih usluga, najčešće se ta roba i usluge rabe primarno radi financiranja i upravljanja ugovorima koje je davatelj leasinga sklopio sa svojim klijentima, a ne radi stavljanja vozilâ na raspolaganje. Sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti je li o tome riječ u glavnom postupku.
            34. Međutim, u tim okolnostima izračun prava na odbitak primjenom metode na osnovi prometa koja uzima u obzir iznose koji se odnose na dio naknada za leasing koje klijenti plaćaju kao naknadu za stavljanje na raspolaganje vozilâ dovodi do nepreciznijeg utvrđivanja udjela za odbitak PDV‑a plaćenog u prethodnoj fazi, za razliku od udjela za odbitak koji proizlazi na temelju metode koju je primijenila Fazenda Pública, a koja se isključivo temelji na dijelu naknada za leasing koji odgovara kamatama kao protučinidbi za troškove davatelja leasinga u vezi s financiranjem i upravljanjem ugovorima, s obzirom na to da zbog tih dviju zadaća uglavnom i dolazi do korištenja robe i usluga s mješovitom upotrebom radi ostvarivanja poslova leasinga za automobilski sektor.
            35. Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 17. stavak 5. treći podstavak točku (c) Šeste direktive treba tumačiti na način da nije protivno toj odredbi ako država članica u okolnostima poput onih u glavnom postupku zahtijeva od banke koja se posebno bavi djelatnostima leasinga da u brojnik i nazivnik razlomka na temelju kojega se utvrđuje jedan te isti udio za odbitak u pogledu njezine ukupne robe i usluga s mješovitom upotrebom uvrsti samo dio naknada za leasing koje klijenti plaćaju u sklopu svojih ugovora o leasingu, a koji se odnosi na kamate, pod uvjetom da se ta roba i usluge primarno rabe radi financiranja i upravljanja navedenim ugovorima, što sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti.
            Troškovi
            36. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Članak 17. stavak 5. treći podstavak točku (c) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na poreze na promet ‐ zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje treba tumačiti na način da nije protivno toj odredbi ako država članica u okolnostima poput onih u glavnom postupku zahtijeva od banke koja se posebno bavi djelatnostima leasinga da u brojnik i nazivnik razlomka na temelju kojega se utvrđuje jedan te isti udio za odbitak u pogledu njezine ukupne robe i usluga s mješovitom upotrebom uvrsti samo dio naknada za leasing koje klijenti plaćaju u sklopu svojih ugovora o leasingu, a koji se odnosi na kamate, pod uvjetom da se ta roba i usluge primarno rabe radi financiranja i upravljanja navedenim ugovorima, što sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 9. prosinca 2008.#Verein Radetzky-Orden protiv Bundesvereingigung Kameradschaft "Feldmarschall Radetzky".#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Patent- und Markensenat - Austrija.#Direktiva 89/104/EEZ - Članak 12.#Predmet C-442/07.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 19. rujna 2012. # V. Fraas GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-26/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 12. ožujka 2003. # Jean M. Goulbourn protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-174/01.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. srpnja 2008.#Dieter Janecek protiv Freistaat Bayern.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Direktiva 96/62/EZ.#Predmet C-237/07.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. svibnja 1995. # Rheinhold & Mahla NV protiv Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van Beroep 's-Gravenhage - Nizozemska. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-327/92.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. srpnja 2012. # Pharmazeutische Fabrik Evers GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-517/10.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 13. svibnja 2014.#Peter McBride i dr. protiv Europske komisije.#Ribolov – Mjere za očuvanje ribolovnih resursa – Restrukturiranje sektora – Zahtjevi za proširenje ciljeva višegodišnjeg programa usmjeravanja radi poboljšanja sigurnosti na brodu – Zahtjev Irske koji se odnosi na različita plovila – Odluka donesena nakon što je Opći sud poništio prvotnu odluku u vezi s istim postupkom – Nova odbijajuća odluka – Nenadležnost Komisije.#Spojeni predmeti T‑458/10 do T‑467/10 i T‑471/10.