title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 28. srpnja 2016.#JZ protiv Prokuratura Rejonowa Łódź - Śródmieście.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio null.#Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Članak 26. stavak 1. – Europski uhidbeni nalog – Učinci predaje – Uračunavanje vremena zadržavanja u državi članici izvršenja – Pojam ‚zadržavanje’ – Mjere ograničenja slobode koje nisu zatvaranje – Kućni pritvor uz nošenje elektroničke narukvice – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 6. i 49.#Predmet C-294/16 PPU.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Hitni prethodni postupak — Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Okvirna odluka 2002/584/PUP — Članak 26. stavak 1. — Europski uhidbeni nalog — Učinci predaje — Uračunavanje vremena zadržavanja u državi članici izvršenja — Pojam ‚zadržavanje’ — Mjere ograničenja slobode koje nisu zatvaranje — Kućni pritvor uz nošenje elektroničke narukvice — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članci 6. i 49.“
      U predmetu C‑294/16 PPU,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Rejonowy dla Łodzi – Śródmieścia w Łodzi (Okružni sud u Łódźu – Łódź Centar, Poljska), odlukom od 24. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 25. svibnja 2016., u postupku

         J. Z.

      protiv

         Prokuratura Rejonowa Łódź – Śródmieście,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos (izvjestitelj), E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i J. Sawicka, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. R. Brodie, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Blundella, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i S. Grünheid, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 26. stavka 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između J. Z.-a i Prokuratura Rejonowa Łódź – Śródmieście (tužitelj okruga Łódź, Poljska), povodom zahtjeva dotičnog da mu se u ukupno trajanje kazne oduzimanja slobode koja mu je izrečena u Poljskoj uračuna vrijeme koje su u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga, odnosno Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske, bili provođeni elektronički nadzor njegova mjesta boravka i kućni pritvor.

         Pravni okvir

         EKLJP

               3

               Članak 5. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), naslovljen „Pravo na slobodu i sigurnost”, u stavku 1. određuje da „[s]vatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost”.

         Povelja

               4

               U skladu s člankom 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), pod naslovom „Pravo na slobodu i sigurnost”, „[s]vatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost”.

               5

               Članak 49. Povelje, naslovljen „Načela zakonitosti i razmjernosti kaznenih djela i kazni”, u stavku 3. propisuje da „[s]trogost kazne ne smije biti nerazmjerna kaznenom djelu”.

               6

               Članak 52. Povelje, naslovljen „Opseg i tumačenje prava i načela”, u stavcima 3. i 7. propisuje:
               „3.   U onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrž[ava] prava koja odgovaraju pravima zajamčenima Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute Konvencije. Ova odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu.
               [...]
               7.   Sudovi Unije i država članica uzimaju u obzir objašnjenja sastavljena kao smjernice za tumačenje ove Povelje.”

         Okvirna odluka 2002/584

               7

               U uvodnoj izjavi 12. Okvirne odluke 2002/584 propisano je da se njome poštuju temeljna prava i načela priznata u članku 6. UEU‑a, koja se odražavaju i u Povelji, a posebno u njezinu poglavlju VI.

               8

               Na temelju članka 1. stavka 3. navedene okvirne odluke:
               „Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU‑a].”

               9

               Članak 12. te okvirne odluke, pod naslovom „Zadržavanje osobe”, glasi:
               „Ako je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja. Uhićena osoba u svakom trenutku može biti privremeno puštena na slobodu u skladu s domaćim pravom države članice izvršenja, pod uvjetom da nadležno tijelo te države članice poduzme sve mjere koje smatra potrebnima kako bi spriječilo bijeg te osobe.”

               10

               U poglavlju 3. Okvirne odluke 2002/584, naslovljenom „Učinci predaje”, njezin članak 26., pod naslovom „Uračunavanje vremena zadržavanja u državi članici izvršenja”, propisuje:
               „1.   Država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje mora biti izvršeno u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog na temelju zatvorske kazne ili mjere oduzimanja slobode.
               2.   U tu svrhu, sve informacije o trajanju zadržavanja tražene osobe na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja ili središnje tijelo određeno u skladu s člankom 7. pružaju pravosudnom tijelu koje izdaje uhidbeni nalog u trenutku predaje osobe.”

         Poljsko pravo

               11

               Članak 63. stavak 1. kodeksa karny (Kazneni zakon) od 6. lipnja 1997. (Dz. U. br. 88, poz. 553.) propisuje da se razdoblja stvarnog oduzimanja slobode uračunavaju u izrečenu kaznu zaokruživanjem na pune dane, pri čemu jedan dan stvarnog oduzimanja slobode odgovara jednom danu kazne oduzimanja slobode, dvama danima kazne ograničavanja slobode ili dvjema dnevnim novčanim kaznama. Dan u smislu tog članka 63. stavka 1. odgovara razdoblju od 24 sata počevši od stvarnog oduzimanja slobode.

               12

               Na temelju članka 607.f kodeksa postępowania karnego (Zakon o kaznenom postupku) od 6. lipnja 1997. (Dz. U. br. 89, poz. 555., u daljnjem tekstu: Zakon o kaznenom postupku), kojim se u poljski pravni poredak prenosi članak 26. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584, razdoblja stvarnog oduzimanja slobode u državi članici izvršenja naloga za uhićenje radi predaje uračunavaju se u izrečenu kaznu ili kaznu koja se izdržava.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Presudom od 27. ožujka 2007. Sąd Rejonowy dla Łodzi –Śródmieścia w Łodzi (Okružni sud u Łódźu – Łódź Centar, Poljska) izrekao je J. Z.-u kaznu oduzimanja slobode u trajanju od tri godine i dva mjeseca.

               14

               Budući da je J. Z. izmaknuo poljskom pravosuđu, protiv njega je izdan europski uhidbeni nalog. Dana 18. lipnja 2014. J. Z.-a su uhitila nadležna tijela Ujedinjene Kraljevine izvršavajući europski uhidbeni nalog te je bio zatvoren do 19. lipnja 2014. Odlukom od 25. lipnja 2015., navedeni sud uračunao je to razdoblje u kaznu oduzimanja slobode koju je J. Z. trebao izdržati u Poljskoj.

               15

               Od 19. lipnja 2014. do 14. svibnja 2015. godine J. Z., koji je pušten na slobodu uz plaćanje jamčevine u iznosu od 2000 funti (GBP), bio je podvrgnut obvezi zadržavanja na adresi koju je naveo između 22 sata i 7 sati ujutro, a ta je obveza bila popraćena elektroničkim nadzorom. Osim toga, J. Z. je imao obvezu javljati se policijskoj postaji, najprije svakog dana u tjednu, a potom, nakon tri mjeseca, tri puta tjedno, između 10 sati i podneva, nije smio zahtijevati izdavanje dokumenata koji bi mu omogućili putovanje u inozemstvo te je bio dužan neprestano imati uza sebe uključen i napunjen mobilni telefon. Te su se mjere primjenjivale do 14. svibnja 2015., kada je dotični predan poljskim nadležnim tijelima.

               16

               Pred sudom koji je uputio zahtjev J. Z. zahtijeva da se vrijeme koje je proveo u kućnom pritvoru u Ujedinjenoj Kraljevini i bio podvrgnut elektroničkom nadzoru uračuna u kaznu oduzimanja slobode koja mu je izrečena. Osobito ističe, na temelju članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, da se odluka koja se odnosi na uračunavanje sigurnosne mjere u izrečenu kaznu treba donijeti na temelju odredbi koje su na snazi u Ujedinjenoj Kraljevini, prema kojima sigurnosnu mjeru koja se sastoji od podvrgavanja dotične osobe elektroničkom nadzoru u trajanju od osam sati ili više dnevno, sukladno njegovu mišljenju, treba smatrati kaznom oduzimanja slobode.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi da je uračunavanje u izrečenu kaznu razdoblja kućnog pritvora provedenog uz elektronički nadzor mjesta boravka sukladno britanskom pravu moguće samo ako su razdoblja kućnog pritvora iznosila barem devet sati dnevno i ako se, načelno, uračunavanje odnosi na polovinu razdoblja primjene mjere, zaokruženo na puni dan.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je zbog naložene mu obveze da tijekom noći ostane kod kuće J. Z. izgubio posao, s obzirom na to da je taj posao bio privremen i da njegov poslodavac nije bio dužan prilagoditi radno vrijeme njegovoj raspoloživosti. Povrh toga, tijekom prva tri mjeseca kućnog pritvora J. Z. je imao obvezu javljanja policijskoj postaji udaljenoj otprilike 16 km od mjesta svojeg boravišta svaki dan u tjednu između 10 sati i podneva. Tek nakon što su protekla ta tri mjeseca, učestalost tih javljanja smanjena je na tri puta tjedno te je J. Z.-u omogućeno javljati se policijskoj postaji koja se nalazila bliže mjestu njegova boravišta. Tijekom tog razdoblja dotični nije mogao naći posao koji bi odgovarao njegovim mogućnostima u pogledu radnog vremena. On je stoga ostao kod kuće sa svojom djecom i samo je njegova supruga radila.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je tumačenje pojma „zadržavanje” iz članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 ključno za pravilno tumačenje i primjenu nacionalnih odredbi na temelju kojih je moguće smanjiti trajanje kazni oduzimanja slobode, među kojima se nalazi članak 607.f Zakona o kaznenom postupku, koji je u poljsko zakonodavstvo uveden radi prenošenja Okvirne odluke 2002/584.

               20

               U tom pogledu, taj sud ističe da je tumačenje pojma „stvarno oduzimanje slobode” iz članka 607.f Zakona o kaznenom postupku izvor razmimoilaženja u sudskoj praksi i doktrini.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev smatra, s obzirom na uvodnu izjavu 12. Okvirne odluke 2002/584 i članak 6. UEU‑a, da se tumačenje članka 26. stavka 1. te okvirne odluke mora obaviti uzimajući u obzir članak 5. EKLJP‑a te tumačenje tog članka kako ga je dao Europski sud za ljudska prava.

               22

               Iz toga proizlazi da nacionalni sud treba imati mogućnost ocijeniti je li u postupku koji se pred njim vodi na temelju svih mjera koje su primijenjene u odnosu na osuđenika i njihovo trajanje moguće smatrati da te mjere predstavljaju oduzimanje slobode te stoga na temelju svih relevantnih pravnih normi i nakon primjene načela usklađenog tumačenja, ovisno o slučaju, uračunati u trajanje izrečene kazne oduzimanja slobode razdoblje primjene spomenutih mjera.

               23

               Osim toga, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, prihvaćanje uskog tumačenja pojma „zadržavanje” ograničavanjem primjene članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 samo na klasične oblike oduzimanja slobode, poput zatvaranja ili pritvaranja, moglo bi dovesti do povrede načela proporcionalnosti, koje je propisano u članku 49. stavku 3. Povelje.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je u predmetu u glavnom postupku riječ o više različitih sigurnosnih mjera koje se, promatrane zajedno, mogu smatrati oduzimanjem slobode. Primjena tih mjera tijekom više mjeseci mogla bi se u konačnici smatrati dodatnom kaznom izdržanom zbog istog kažnjivog djela poput onog za koje je osuđeniku već izrečena dugotrajna kazna oduzimanja slobode. U tom pogledu taj sud ističe da u vrijeme trajanja kućnog pritvora J. Z. nije mogao pronaći plaćen posao spojiv s vremenskim ograničenjima koja su mu naložena i da je njegova supruga snosila sav teret kućanskih troškova.

               25

               U tim je okolnostima Sąd Rejonowy dla Łodzi –Śródmieścia w Łodzi (Okružni sud u Łódźu – Łódź Centar, Poljska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 26. stavak 1. Okvirne odluke [2002/584] u vezi s člankom 6. stavcima 1. i 3. [UEU‑a] kao i člankom 49. stavkom 3. [Povelje] tumačiti na način da pojam ‚zadržavanje’ uključuje i mjere države izvršenja koje se sastoje od elektroničkog nadzora mjesta boravka osobe obuhvaćene uhidbenim nalogom, a u vezi s kućnim pritvorom?”

         Hitni postupak

               26

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku, predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.

               27

               U prilog tom zahtjevu, taj je sud istaknuo da se J. Z. nalazi u zatvoru te da kazna oduzimanja slobode koja mu je izrečena prestaje 9. ožujka 2017. Nadalje, taj sud smatra da, ako se pokaže nužnim u tu kaznu oduzimanja slobode uračunati ukupno razdoblje kućnog pritvora uz elektronički nadzor, odnosno od 19. lipnja 2014. do 14. svibnja 2015., dotičnog bi valjalo odmah otpustiti iz zatvora. Posljedično, taj sud smatra da datum eventualnog oslobođenja J. Z.-a izravno ovisi o datumu odlučivanja Suda o zahtjevu za prethodnu odluku koji mu je podnesen.

               28

               U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Okvirne odluke 2002/584, koja pripada odredbama koje se nalaze pod glavom V. trećeg dijela UFEU‑a, koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Stoga se o njemu može odlučivati u hitnom prethodnom postupku.

               29

               Kao drugo, glede kriterija hitnosti, u skladu sa sudskom praksom Suda, treba uzeti u obzir okolnost da je osobi na koju se odnosi glavni postupak trenutačno oduzeta sloboda te da njezino zadržavanje ovisi o rješenju spora u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 24. svibnja 2016., Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 22. i navedenu sudsku praksu). U predmetnom slučaju iz elemenata koje je podnio sud koji je uputio zahtjev i koji se navode u točki 27. ove presude proizlazi da je J. Z.-u trenutačno oduzeta sloboda i da nastavak njegova zadržavanja ovisi o odluci Suda, s obzirom na to da bi potvrdan odgovor Suda na postavljeno pitanje kao posljedicu mogao imati njegovo puštanje na slobodu bez odgode.

               30

               U tim okolnostima, četvrto vijeće Suda odlučilo je 6. lipnja 2016. na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku.

         O prethodnom pitanju

               31

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 26. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da je mjere poput kućnog pritvora u trajanju od devet sati tijekom noći, uz nadzor dotične osobe s pomoću elektroničke narukvice, obveze svakodnevnog javljanja ili javljanja nekoliko puta tjedno policijskoj postaji u određeno vrijeme i zabrane zahtijevanja izdavanja dokumenata koji omogućuju putovanje u inozemstvo moguće kvalificirati kao „zadržavanje” u smislu tog članka 26. stavka 1.

               32

               Najprije valja podsjetiti da iz obvezujućeg karaktera Okvirne odluke 2002/584 proizlazi obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava za pravosudno tijelo države članice izdavanja europskog uhidbenog naloga. Stoga to tijelo mora u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti svoje nacionalno pravo sukladno sadržaju i cilju te okvirne odluke, kako bi se postigao rezultat koji se njome nastoji ostvariti (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 53. i 54. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Doduše, ta je obveza usklađenog tumačenja ograničena općim pravnim načelima i ne može služiti kao temelj contra legem tumačenju nacionalnog prava. Međutim, činjenica je da načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, da bi se zajamčila puna djelotvornost te okvirne odluke i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome nastoji postići (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 55. i 56. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Na temelju članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje mora biti izvršeno u toj državi članici na temelju zatvorske kazne ili mjere oduzimanja slobode.

               35

               Prema ustaljenoj praksi Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega trebaju u cijeloj Europskoj uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 2008., Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 42. kao i od 24. svibnja 2016., Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 28.).

               36

               Navedena odredba ne sadržava nikakvo upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega.

               37

               Stoga valja utvrditi da je pojam „zadržavanje” iz članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 autonoman pojam prava Unije koji treba tumačiti autonomno i ujednačeno na cijelom njezinu području, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe već i kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti u tom smislu presudu od 29. listopada 2015., Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, t. 52.).

               38

               Kad je riječ, na prvome mjestu, o tekstu članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, valja podsjetiti da formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Naime, odredbe prava Unije moraju se tumačiti i primjenjivati ujednačeno s obzirom na verzije sastavljene na svim jezicima Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2015., Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, t. 35.).

               39

               U tom pogledu valja istaknuti da postoje razlike između različitih jezičnih verzija članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584. Naime, primjera radi, dok verzije na njemačkom, grčkom i francuskom jeziku koriste pojmove „Freiheitsentzugs”, „στέρηση της ελευθερίας” i „privation de liberté” radi navođenja tretmana kojem će dotična osoba biti podvrgnuta u državi članici izdavanja naloga i pojmove „Haft”, „κράτηση” i „détention”, koji se odnose na razdoblje koje treba uračunati u izrečenu kaznu, verzije na engleskom i poljskom jeziku u spomenutom članku 26. stavku 1. koriste samo pojam „detention” i „zatrzymania”. Nasuprot tomu, u verziji te odredbe na nizozemskom jeziku koristi se samo riječ „vrijheidsbeneming”, koja odgovara pojmu „oduzimanje slobode”.

               40

               U tom pogledu potrebno je istaknuti, s jedne strane, da se pojmovi „zadržavanje” i „oduzimanje slobode” naizmjenično koriste u različitim jezičnim verzijama članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 i, s druge strane, da su to slični pojmovi, čiji uobičajeni smisao upućuje na situaciju pritvaranja ili zatvaranja, a ne na obično ograničenje slobode kretanja.

               41

               Što se tiče, na drugome mjestu, konteksta u kojem se nalazi članak 26. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584, valja istaknuti da je člankom 12. te odluke propisano da, ako je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja, uz navod da se u svakom trenutku i sukladno tom istom pravu može odlučiti o privremenom puštanju dotične osobe na slobodu, pod uvjetom da nadležno tijelo te države članice poduzme sve mjere koje smatra potrebnima kako bi spriječilo njezin bijeg. Ta odredba, dakle, propisuje da postoji alternativa „zadržavanju”, odnosno privremeno puštanje na slobodu uz mjere kojima se sprečava bijeg dotične osobe.

               42

               Kad je riječ, na trećemu mjestu, o cilju iz članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, potrebno je istaknuti, kao što je to u bitnome naveo nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, da se obvezom oduzimanja ukupnog vremena zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje dotična osoba mora izdržati u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog, propisanom tim člankom, nastoji konkretizirati opći cilj poštovanja temeljnih prava, kako je propisano u uvodnoj izjavi 12. Okvirne odluke 2002/584 i navedeno u članku 1. stavku 3. te odluke, uz očuvanje prava na slobodu dotične osobe, propisano člankom 6. Povelje, te korisnog učinka načela proporcionalnosti u primjeni kazni u smislu članka 49. stavka 3. Povelje.

               43

               Naime, time što nalaže uzimanje u obzir ukupnog vremena zadržavanja osuđenika u državi članici izvršenja naloga, člankom 26. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584 jamči se da dotična osoba u konačnici neće biti zadržavana – kako u državi članici izvršenja tako i u državi članici koja izdaje europski uhidbeni nalog – u ukupnom trajanju koje premašuje trajanje kazne oduzimanja slobode koja joj je bila izrečena u državi članici koja izdaje nalog.

               44

               U tom pogledu, kao što su to istaknule poljska vlada i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi, učinak oduzimanja slobode, koji je konstitutivni element zadržavanja, mogu imati kako pritvaranje tako i, u iznimnim slučajevima, druge mjere koje su, iako ne predstavljaju zatvaranje u užem smislu, ipak u tolikoj mjeri ograničavajuće da ih treba smatrati zatvaranjem. To bi bio slučaj kad je riječ o mjerama koje su, zbog svoje vrste, trajanja, učinaka i načina izvršenja, tako teške da lišavaju dotičnu osobu slobode na način koji se može usporediti sa zatvaranjem.

               45

               Proizlazi da članak 26. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 ne treba tumačiti na način da se ograničava na nalaganje državi članici izdavateljici europskog uhidbenog naloga da uračuna samo razdoblja zatvaranja u državi članici izvršenja naloga, isključujući razdoblja u kojima su primijenjene druge mjere koje uključuju oduzimanje slobode s učincima koji su slični onima zatvaranja.

               46

               Stoga iz teksta, konteksta i cilja članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da pojam „zadržavanje” u smislu te odredbe ne predstavlja mjeru ograničenja slobode, nego mjeru oduzimanja slobode, koja ne mora nužno imati oblik zatvaranja.

               47

               Uzimajući u obzir prethodno navedena razmatranja i osobito razliku koju treba uspostaviti između mjera ograničenja slobode, s jedne strane, i mjera oduzimanja slobode, s druge strane, pojam „zadržavanje” u smislu članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da se, osim na zatvaranje, odnosi i na svaku drugu mjeru ili skupinu mjera naloženih dotičnoj osobi koje zbog svoje vrste, trajanja, učinaka i načina izvršenja lišavaju dotičnu osobu slobode na način koji se može usporediti sa zatvaranjem.

               48

               U tom smislu treba podsjetiti da to tumačenje potkrepljuje sudska praksa Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na pojam „pravo na slobodu” iz članka 5. stavka 1. EKLJP‑a, koji odgovara članku 6. Povelje.

               49

               U tom kontekstu valja podsjetiti da članak 52. stavak 3. Povelje propisuje da su, u onoj mjeri u kojoj ona sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, značenje i opseg primjene tih prava jednaki onima iz spomenute Konvencije.

               50

               U tom pogledu, iz objašnjenja koja se odnose na navedeni članak 52. stavak 3., a koja, sukladno članku 6. stavku 1. trećem podstavku UEU‑a i članku 52. stavku 7. Povelje, treba uzeti u obzir pri njegovu tumačenju (vidjeti u tom smislu presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 20. i od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 54.), proizlazi da se člankom 52. stavkom 3. Povelje nastoji osigurati nužna koherentnost između prava sadržanih u Povelji i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om, a da to ne ugrožava autonomnost prava Unije i Suda Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 47.).

               51

               Europski sud za ljudska prava smatra da se „pravo na slobodu” iz članka 5. stavka 1. EKLJP‑a ne odnosi na obična ograničenja slobode kretanja, s obzirom na to da su tim člankom obuhvaćene samo mjere oduzimanja slobode. Radi utvrđivanja je li pojedincu „oduzeta sloboda” u smislu članka 5. EKLJP‑a, Europski sud za ljudska prava presudio je da valja poći od njegove konkretne situacije i uzeti u obzir skup kriterija poput vrste, trajanja, učinaka i načina izvršenja predmetne mjere (vidjeti u tom smislu presude ESLJP‑a od 6. studenoga 1980., Guzzardi protiv Italije, CE:ECHR:1980:1106JUD000736776, stavak 92. i od 5. srpnja 2016., Buzadji protiv Republike Moldove, CE:ECHR:2016:0705JUD002375507, stavak 103.).

               52

               U tom je pogledu Europski sud za ljudska prava u svojoj presudi od 20. travnja 2010., Villa protiv Italije (CE:ECHR:2010:0420JUD001967506, stavci 43. i 44.) utvrdio da mjere kojima se dotična osoba obvezuje javljati jednom mjesečno policijskom tijelu zaduženom za nadzor, ostati u kontaktu s psihijatrijskim centrom odnosne bolnice, prebivati na određenom mjestu, ne udaljavati se iz općine u kojoj ima boravište te ostati kod kuće između 22 sata i 7 sati ne predstavljaju oduzimanje slobode u smislu članka 5. stavka 1. EKLJP‑a.

               53

               Prilikom primjene članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 sudsko tijelo države članice koja izdaje europski uhidbeni nalog mora ispitati treba li mjere poduzete u odnosu na dotičnu osobu u državi članici izvršenja smatrati oduzimanjem slobode, kako je navedeno u točki 47. ove presude, i predstavljaju li stoga zadržavanje u smislu spomenutog članka 26. stavka 1. Ako u okviru tog ispitivanja to sudsko tijelo zaključi da je tako, navedeni članak 26. stavak 1. nalaže da se od vremena oduzimanja slobode toj osobi u državi članici izdavateljici europskog uhidbenog naloga oduzme ukupno vrijeme u kojem su te mjere bile primijenjene.

               54

               U tom pogledu treba istaknuti da, iako mjere poput kućnog pritvora u trajanju od devet sati tijekom noći, uz nadzor dotične osobe s pomoću elektroničke narukvice, obvezu svakodnevnog javljanja ili javljanja nekoliko puta tjedno policijskoj postaji u određeno vrijeme i zabranu zahtijevanja izdavanja dokumenata koji omogućuju putovanje u inozemstvo doista ograničavaju slobodu kretanja dotične osobe, one načelno ipak nisu toliko ograničavajuće da bi imale učinak oduzimanja slobode i da bi se stoga kvalificirale kao „zadržavanje” u smislu članka 26. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584.

               55

               Međutim, budući da je spomenuti članak 26. stavak 1. ograničen na nalaganje minimalne razine zaštite temeljnih prava osobe na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, ne treba ga tumačiti, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 72. svojeg mišljenja, tako da mu se protivi to da samo na temelju nacionalnog prava sudsko tijelo države članice izdavateljice tog naloga može oduzeti od ukupnog trajanja oduzimanja slobode toj osobi u toj državi članici ukupno razdoblje ili dio razdoblja u kojem je ta osoba u državi članici izvršenja bila predmet mjera koje ne podrazumijevaju oduzimanje slobode nego njezino ograničavanje.

               56

               Konačno, treba podsjetiti da pri ispitivanju koje se spominje u točki 53. ove presude sudsko tijelo države članice izdavateljice europskog uhidbenog naloga može, na temelju članka 26. stavka 2. Okvirne odluke 2002/584, zahtijevati od nadležnog tijela države članice izvršenja naloga sve informacije čije dostavljanje ocijeni kao nužno.

               57

               Iz svih navedenih razmatranja proizlazi da na prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 26. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da mjere poput kućnog pritvora u trajanju od devet sati tijekom noći, uz nadzor dotične osobe s pomoću elektroničke narukvice, obvezu svakodnevnog javljanja ili javljanja nekoliko puta tjedno policijskoj postaji u određeno vrijeme i zabranu zahtijevanja izdavanja dokumenata koji omogućuju putovanje u inozemstvo, s obzirom na vrstu, trajanje, učinke i načine izvršenja svih tih mjera, načelno nisu toliko ograničavajuće da bi imale učinak oduzimanja slobode koji se može usporediti s učinkom zatvaranja i da bi se stoga kvalificirale kao „zadržavanje” u smislu te odredbe, što, međutim, treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 26. stavak 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da mjere poput kućnog pritvora u trajanju od devet sati tijekom noći, uz nadzor dotične osobe s pomoću elektroničke narukvice, obvezu svakodnevnog javljanja ili javljanja nekoliko puta tjedno policijskoj postaji u određeno vrijeme i zabranu zahtijevanja izdavanja dokumenata koji omogućuju putovanje u inozemstvo, s obzirom na vrstu, trajanje, učinke i načine izvršenja svih tih mjera, načelno nisu toliko ograničavajuće da bi imale učinak oduzimanja slobode koji se može usporediti s učinkom zatvaranja i da bi se stoga kvalificirale kao „zadržavanje” u smislu te odredbe, što, međutim, treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. rujna 2015.#João Filipe Ferreira da Silva e Brito i dr. protiv Estado português.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varas Cíveis de Lisboa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Zaštita prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona – Pojam prijenosa pogona – Obveza upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a – Navodna povreda prava Unije koja se pripisuje nacionalnom sudu protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka – Nacionalno zakonodavstvo koje pravo na naknadu štete koja je pretrpljena zbog takve povrede uvjetuje prethodnim poništenjem odluke koja je uzrokovala tu štetu.#Predmet C-160/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑160/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji su uputili Varas Cíveis de Lisboa (Portugal), odlukom od 31. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 4. travnja 2014., u postupku
            João Filipe Ferreira da Silva e Brito i dr.
            protiv
            Estado português ,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: J. F. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. veljače 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za J. F. Ferreiru da Silvu e Brita i dr., C. Góis Coelho, S. Estima Martins i R. Oliveira, advogados ,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i A. Fonseca Santos, u svojstvu agenata,
            – za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
            – za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i F.-X. Bréchot, u svojstvu agenata,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Varrone, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, J. Enegren, M. França, M. Konstantinidis i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. lipnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.), članka 267. trećeg stavka UFEU‑a te određenih općih načela prava Unije.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između J. F. Ferreire da Silve e Brita i 96 drugih osoba, s jedne strane, i Estado português (portugalska država), s druge strane, zbog navodne povrede prava Unije, koja se može pripisati Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktivom 2001/23 kodificirana je Direktiva Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL L 61, str. 26.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (SL L 201, str. 88.).
            4. U skladu s uvodnom izjavom 8. Direktive 2001/23:
            „Radi pravne sigurnosti i transparentnosti trebalo je pojasniti pravni koncept prijenosa s obzirom na sudsku praksu Suda. Takvo pojašnjenje nije promijenilo [područje primjene] Direktive 77/187/EEZ kako ga tumači Sud.“
            5. Članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23 određuje:
            „(a) Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.
            (b) Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.“
            6. Članak 3. stavak 1. prvi podstavak navedene direktive propisuje:
            „Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.“
            Portugalsko pravo
            7. Članak 13. Zakona br. 67/2007 o usvajanju sustava građanske izvanugovorne odgovornosti države i ostalih javnih tijela za štetu (Lei n° 67/2007 – Aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado e Demais Entidades Públicas) od 31. prosinca 2007. ( Diário da República , 1. serija, br. 251, od 31. prosinca 2007., str. 91117.), kako je izmijenjen Zakonom br. 31/2008 od 17. srpnja 2008. ( Diário da República , 1. serija, br. 137, od 17. srpnja 2008., str. 4454., u daljnjem tekstu: RRCEE), propisuje:
            „1. Ne dovodeći u pitanje slučajeve nepravične kaznene osude ili neopravdanog oduzimanja slobode, država je u građanskopravnom smislu odgovorna za štetu uzrokovanu sudskim odlukama koje su očito neustavne ili nezakonite ili neopravdane zbog očite pogreške u ocjeni činjeničnih okolnosti.
            2. Zahtjev za naknadu štete mora se temeljiti na prethodnom poništenju nadležnog suda odluke kojom je uzrokovana šteta.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            8. Air Atlantis SA (u daljnjem tekstu: AIA), društvo osnovano 1985. i aktivno u sektoru neredovitog zračnog prijevoza (čarter letovi) likvidirano je 19. veljače 1993. U okviru toga tužiteljima iz glavnog postupka kolektivno su otkazani ugovori o radu.
            9. Počevši od 1. svibnja 1993. TAP, društvo koje je bilo glavni dioničar AIA‑e, počeo je obavljati jedan dio letova koje se AIA bila obvezala obaviti tijekom razdoblja od 1. svibnja do 31. listopada 1993. TAP je također obavio određeni broj čarter letova, na tržištu na kojem do tada nije bio aktivan s obzirom na to da se predmetnim rutama dotada služila AIA. U tu svrhu TAP se koristio dijelom opreme koju je koristila AIA za svoje djelatnosti, osobito četirima zrakoplovima. TAP je također na sebe preuzeo obvezu plaćanja najamnine iz ugovorâ o leasingu u vezi s tim zrakoplovima te je preuzeo uredsku opremu koja je pripadala AIA‑i i koju je potonja koristila u uredima u Lisabonu i Faru (Portugal), te drugu pokretnu imovinu. Usto, TAP je zaposlio određeni broj bivših zaposlenika AIA‑e.
            10. Nakon toga tužitelji u glavnom postupku podnijeli su Tribunal do Trabalho de Lisboa (radni sud u Lisabonu) tužbu kojom su osporavali kolektivni otkaz zahtijevajući vraćanje na posao u TAP i isplatu svojih plaća.
            11. Presudom Tribunal do Trabalho de Lisboa od 6. veljače 2007. djelomično je usvojena tužba podnesena protiv navedenog kolektivnog otkaza, pri čemu je taj sud naložio vraćanje tužiteljâ u glavnom postupku na odgovarajuće poslove, kao i plaćanje naknade štete. Tribunal do Trabalho de Lisboa je u predmetnom slučaju zaključio da postoji prijenos pogona, barem djelomičan, a budući da je identitet pogona bio očuvan i da su se njegove djelatnosti nastavile, TAP je stupio na mjesto bivšeg poslodavca u ugovorima o radu.
            12. Protiv te presude podnesena je žalba Tribunal da Relação de Lisboa (žalbenom sudu u Lisabonu), koji je presudom od 16. siječnja 2008. poništio presudu donesenu u prvom stupnju kojom je TAP‑u naloženo da tužitelje u glavnom postupku vrati na posao i da im isplati naknadu štete zato što je protekao rok u kojem su imali pravo na podnošenje tužbe zbog kolektivnog otkaza.
            13. Tužitelji u glavnom postupku su tada podnijeli kasacijsku žalbu Supremo Tribunal de Justiça, koji je presudom od 25. veljače 2009. presudio da navedeni kolektivni otkaz nije bio nezakonit. Taj je sud istaknuo da nije dovoljno, kako bi se zaključilo da postoji prijenos pogona, da se gospodarska aktivnost „jednostavno nastavi“ s obzirom na to da je također potrebno da se očuva i identitet pogona. U ovom slučaju kada je TAP tijekom ljeta 1993. obavljao predmetne letove, on se nije koristio „subjektom“ koji je imao isti identitet kao „subjekt“ koji je ranije pripadao AIA‑i. Smatrao je da se zbog nepostojanja identiteta dvaju predmetnih „subjekata“ ne može zaključiti da postoji prijenos pogona.
            14. Supremo Tribunal de Justiça je također smatrao da nije došlo do nikakvog prelaska AIA‑inih klijenata u TAP. Usto, taj sud smatra da je AIA posjedovala pogon vezan uz određenu imovinu, u predmetnom slučaju licenciju, koja nije bila prenosiva, što je onemogućilo prijenos pogona s obzirom na to da se mogla prodati samo pojedinačna imovina, a ne sam pogon.
            15. Što se tiče primjene prava Unije, Supremo Tribunal de Justiça istaknuo je da je Sud, suočen sa slučajevima u kojima je poduzetnik nastavljao obavljati djelatnosti koje je do tada obavljalo drugo društvo, presudio da se na temelju „samo te okolnosti“ ne može zaključiti o prijenosu gospodarskog subjekta s obzirom na to da „se subjekt ne može svesti na djelatnost koju obavlja“.
            16. Budući da su pojedini tužitelji u glavnom postupku od Supremo Tribunal de Justiça zahtijevali da Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku, on je smatrao da „dužnost nacionalnih sudova protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka da upute zahtjev za prethodnu odluku postoji samo kada ti isti sudovi smatraju da je za rješavanja spora koji je pred njima u tijeku potrebno primijeniti pravo Unije i, nadalje, kada se postavi pitanje tumačenja toga prava“. Usto, uzimajući u obzir sudsku praksu Suda koja se odnosi na tumačenje pravila Unije u vezi s prijenosom pogona, smatra da ne postoji „nikakva relevantna sumnja“ u tumačenje navedenih pravila „koja bi nalagala postavljanje zahtjeva za prethodnu odluku“.
            17. Tribunal de Justiça smatra da je „sam Sud izričito priznao da se pravilna primjena prava [Unije] može nametnuti toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji o načinu rješavanja postavljenog pitanja, odstupajući slijedom toga i u tom slučaju od obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku. Međutim, [prema tom nacionalnom sudu] s obzirom na sadržaj [odredbi prava Unije] koje su [tužitelji u glavnom postupku] naveli, uzimajući u obzir tumačenje odredbi prava Unije koje je dao Sud i s obzirom na elemente predmeta [...] koji su uzeti u obzir [...], ne postoji [nije postojala] nikakva relevantna sumnja o tumačenju koja nameće [bi nametnula] upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku [...]“.
            18. Supremo Tribunal de Justiça je usto istaknuo da „[...] je Sud razradio stalnu sudsku praksu u vezi s problematikom tumačenja pravila [prava Unije] o ,prijenosu pogona’ s obzirom na to da na temelju te sudske prakse Direktiva [2001/23] već prenosi konsolidaciju pojmova koje sadržava i da su oni sada jasni u smislu sudskog tumačenja (Zajednice i također nacionalnog), što znači [je značilo] da u ovom slučaju nije [bilo] potrebno prethodno konzultirati Sud [...]“.
            19. Tužitelji u glavnom postupku su tada protiv Estado português podnijeli tužbu za građansku izvanugovornu odgovornost, zahtijevajući da mu se naloži naknada određene pretrpjele materijalne štete. U prilog svojoj tužbi tvrdili su da je predmetna presuda Supremo Tribunal de Justiça očito nezakonita s obzirom na to da sadržava pogrešno tumačenje pojma „prijenos pogona“, u smislu Direktive 2001/23, i s obzirom na to da je taj sud povrijedio svoju obvezu da Sudu postavi relevantna pitanja o tumačenju prava Unije.
            20. Estado português tvrdio je da se u skladu s člankom 13. stavkom 2. RRCEE‑a podneseni zahtjev za naknadu štete mora temeljiti na prethodnom poništenju od nadležnog suda odluke kojom se nanosi šteta, podsjećajući na to da, s obzirom na to da navedena presuda Supremo Tribunal de Justiça nije poništena, ne može doći do plaćanja zatražene naknade štete.
            21. Sud koji je uputio zahtjev navodi da želi saznati je li presuda Supremo Tribunal de Justiça očito nezakonita i tumači li se njome pogrešno pojam „prijenosa pogona“ s obzirom na Direktivu 2001/23 i u pogledu činjeničnih elemenata kojima je potonji sud raspolagao. Usto, navodi da želi saznati je li Supremo Tribunal de Justiça bio dužan uputiti zatraženi zahtjev za prethodnu odluku.
            22. U tim su okolnostima Varas Cíveis de Lisboa (lisabonska građanska vijeća) odlučili prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li Direktivu Vijeća 2001/23/EZ, a osobito njezin članak 1. stavak 1., tumačiti na način da pojam „prijenos pogona“ obuhvaća situaciju u kojoj je poduzeće koje djeluje na tržištu čarter letova likvidirano odlukom njegova većinskog dioničara poduzeća koje također djeluje u sektoru zračnog prijevoza i u kojoj u okviru likvidacije društvo majka:
            – stupa na mjesto likvidiranog društva u ugovorima o najmu zrakoplova i važećim ugovorima o čarter letovima koji su sklopljeni s turističkim operaterima;
            – obavlja djelatnosti koje je prethodno obavljalo likvidirano društvo;
            – vraća pojedine radnike koji su do tada bili upućeni u likvidirano društvo raspoređujući ih na istovjetne poslove;
            – preuzme sitnu opremu likvidiranog društva?
            2. Treba li članak 267. UFEU‑a tumačiti na način da je Supremo Tribunal de Justiça, uzimajući u obzir činjenice opisane u prethodnom pitanju i okolnost da su nacionalni sudovi nižeg stupnja koji su rješavali o predmetu donosili proturječne odluke, bio dužan Sudu Europske unije uputiti prethodno pitanje o ispravnom tumačenju pojma „prijenos poduzeća“ u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23/EZ?
            3. Protivi li se pravo Unije, a osobito načela koja je Sud razvio u presudi Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513), u pogledu odgovornosti države za štetu nanesenu pojedincima povredom prava Unije od strane suda protiv čijih odluka nije dopuštena žalba po nacionalnom pravu, primjeni nacionalne norme koja podnošenje zahtjeva za naknadu štete protiv države uvjetuje prethodnim poništenjem odluke kojom je nanesena šteta?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            23. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 tumačiti na način da pojam „prijenos pogona“ obuhvaća situaciju u kojoj je poduzeće koje djeluje na tržištu čarter letova likvidirano odlukom većinskog dioničara, poduzeća koje također djeluje u sektoru zračnog prijevoza, i u kojoj on nakon toga stupa na mjesto likvidiranog poduzeća u ugovorima o najmu zrakoplova i važećim ugovorima o čarter letovima, obavlja djelatnosti koje je prethodno obavljalo likvidirano poduzeće, vraća pojedine radnike koji su do tada bili upućeni u navedeno likvidirano poduzeće, raspoređujući ih na poslove koji su istovjetni onima koje su prethodno obavljali i preuzme sitnu opremu tog istog poduzeća.
            24. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti da je Sud presudio da se Direktiva 77/187, koja je kodificirana Direktivom 2001/23, primjenjuje u svim slučajevima promjena, u okviru ugovornih odnosa, fizičke ili pravne osobe odgovorne za rad poduzeća koje ugovara obveze poslodavca prema zaposlenicima poduzeća (vidjeti presude Merckx i Neuhuys, C‑171/94 i C‑172/94, EU:C:1996:87, t. 28.; Hernández Vidal i dr., C‑127/96, C‑229/96 i C‑74/97, EU:C:1998:594, t. 23., kao i Amatori i dr., C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
            25. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, svrha Direktive 2001/23 je osigurati kontinuitet radnih odnosa koji postoje u okviru jednog gospodarskog subjekta, neovisno o promjeni vlasnika. Za utvrđivanje toga postoji li prijenos u smislu te direktive odlučujući je kriterij dakle okolnost da je odnosna jedinica sačuvala svoj identitet, što osobito proizlazi iz stvarnog nastavka rada ili njezina preuzimanja (vidjeti presude Spijkers, 24/85, EU:C:1986:127, t. 11. i 12.; Güney‑Görres i Demir, C‑232/04 i C‑233/04, EU:C:2005:778, t. 31. i navedenu sudsku praksu, kao i Amatori i dr., C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
            26. Da bi se utvrdilo je li taj uvjet ispunjen potrebno je uzeti u obzir sve činjenične okolnosti koje su svojstvene predmetnoj operaciji, među kojima su osobito vrsta poduzeća ili pogona o kojima je riječ, prijenos ili ne materijalnih elemenata, poput zgrada i pokretnina, vrijednost nematerijalnih elemenata u trenutku prijenosa, preuzimanje ili ne većeg broja zaposlenika od strane novog direktora poduzeća, prijenos ili ne klijenata, kao i stupanj sličnosti djelatnosti koje su se obavljale prije i nakon prijenosa, te trajanje eventualnog prekida tih djelatnosti. Međutim, ti su elementi samo djelomični aspekti procjene dane cjeline i ne mogu se, zbog toga, odvojeno ocjenjivati (vidjeti presude Spijkers, 24/85, EU:C:1986:127, t. 13.; Redmond Stichting, C‑29/91, EU:C:1992:220, t. 24.; Süzen, C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 14., kao i Abler i dr., C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 33.).
            27. Posebno, Sud je istaknuo da se važnost koju treba pojedinačno dati različitim kriterijima nužno razlikuje ovisno o djelatnosti koja se obavlja, to jest načinu proizvodnje ili rada korištenih u poduzeću, pogonu ili predmetnom dijelu pogona (vidjeti presude Süzen, C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 18.; Hernández Vidal i dr., C‑127/96, C‑229/96 i C‑74/97, EU:C:1998:594, t. 31.; Hidalgo i dr., C‑173/96 et C‑247/96, EU:C:1998:595, t. 31., kao i, u tom smislu, UGT‑FSP, C‑151/09, EU:C:2010:452, t. 28.).
            28. Prvo postavljeno pitanje valja ispitati upravo s obzirom na tu sudsku praksu, uzimajući u obzir glavne činjenične elemente koje je nacionalni sud naveo u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje i osobito u tekstu tog prvog pitanja.
            29. Najprije je važno istaknuti da, u situaciji poput one u glavnom postupku, koja se odnosi na sektor zračnog prijevoza, prijenos opreme treba smatrati ključnim elementom za ocjenu postoji li „prijenos pogona“ u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 (vidjeti u tom smislu presudu Liikenne, C‑172/99, EU:C:2001:59, t. 39.).
            30. U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je TAP stupio na mjesto AIA‑e u ugovorima o najmu zrakoplova i da je potonje stvarno koristio, što svjedoči o preuzimanju neophodnih elemenata za nastavak djelatnosti koju je prethodno obavljala AIA. Usto, preuzet je i određeni broj druge opreme.
            31. Kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 48., 51., 53., 56. i 58. svojeg mišljenja, s obzirom na kriterije navedene u točki 26. ove presude, drugi elementi potkrjepljuju postojanje „prijenosa pogona“, u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23, u glavnom predmetu. Isto vrijedi i za TAP‑ovo stupanje na mjesto koje je zauzimala AIA u važećim ugovorima o čarter letovima s turističkim operaterima, što znači TAP‑ovo preuzimanje AIA‑inih klijenata, TAP‑ov razvoj djelatnosti čarter letova na rutama kojima se dotad služila AIA, čime se odražava TAP‑ov nastavak aktivnosti koje je do tada izvršavala AIA, vraćanje u TAP radnika koji su bili upućeni u AIA‑u kako bi obavljali poslove koji su istovjetni poslovima koje su obavljali u tom potonjem društvu, što znači TAP‑ovo preuzimanje dijela osoblja koje je bilo zaposleno u AIA‑i, i, naposljetku, TAP‑ovo preuzimanje od 1. svibnja 1993. dijela djelatnosti čarter letova koje je obavljala AIA do svoje likvidacije u veljači 1993., što potvrđuje činjenicu da prenesene djelatnosti faktično nisu bile suspendirane.
            32. U tim uvjetima za primjenu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 nije relevantna činjenica da je subjekt, čija su oprema i dio osoblja preuzeti a da on nije očuvao neovisnu organizacijsku strukturu, uključen u strukturu TAP‑a, s obzirom na to da je očuvana veza između, s jedne strane, te opreme i osoblja koje je potonjem društvu preneseno i, s druge strane, nastavka djelatnosti koje je do tada obavljalo likvidirano društvo. U takvim činjeničnim okolnostima manje je važno da se predmetna oprema koristila kako za obavljanje redovnih letova tako i za obavljanje čarter letova, s obzirom na to da je u svakom slučaju riječ o zračnom prijevozu i da je TAP poštovao ugovorne obveze AIA‑e vezane uz čarter letove.
            33. Naime, iz točaka 46. i 47. presude Klarenberg (C‑466/07, EU:C:2009:85) proizlazi da zadržavanje funkcionalne veze međuovisnosti i komplementarnosti između različitih prenesenih faktora proizvodnje, a ne posebna organizacija koju poduzetnik nameće za te faktore, čini relevantni element za zaključak o očuvanju identiteta prenesenog subjekta.
            34. Stoga zadržavanje takve funkcionalne veze između različitih prenesenih faktora omogućuje preuzimatelju da se koristi potonjima, iako su nakon prijenosa uključeni u novu različitu organizacijsku strukturu kako bi nastavio istovjetnu ili sličnu gospodarsku djelatnost (vidjeti presudu Klarenberg, C‑466/07, EU:C:2009:85, t. 48.).
            35. S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da pojam „prijenosa pogona“ obuhvaća situaciju u kojoj je poduzeće aktivno na tržištu čarter letova likvidirano od strane svojeg većinskog dioničara, poduzeća koje također djeluje u sektoru zračnog prijevoza, i u kojoj on nakon toga stupa na mjesto likvidiranog poduzeća preuzimajući ugovore o najmu zrakoplova i važeće ugovore o čarter letovima, obavlja djelatnosti koje je prethodno obavljalo likvidirano poduzeće, vraća pojedine radnike koji su do tada bili upućeni u to poduzeće, raspoređujući ih na poslove koji su istovjetni onima koje su obavljali prethodno i preuzme sitnu opremu navedenog poduzeća.
            Drugo pitanje
            36. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati treba li, uzimajući u obzir okolnosti poput onih u glavnom postupku, i, osobito, zbog činjenice da su niže sudske instance donijele različite odluke o tumačenju pojma „prijenosa pogona“ u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23, članak 267. treći stavak UFEU‑a tumačiti na način da je sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka načelno dužan uputiti pitanje Sudu u svrhu tumačenja tog pojma.
            37. U tom pogledu, iako je točno da je postupak uspostavljen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova, zahvaljujući kojem Sud daje nacionalnim sudovima elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi, činjenica je da je, kada prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka protiv odluke nacionalnog suda, potonji načelno dužan uputiti to pitanje Sudu, u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a, ako se u predmetu koji je pred njim u tijeku pojavi pitanje o tumačenju prava Unije (vidjeti presudu Consiglio nazionale dei geologi i Autorità garante della concorrenza e del mercato, C‑136/12, EU:C:2013:489, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
            38. Kada je riječ o dosegu navedene obveze, iz sudske prakse koja se ustalila od objave presude Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:335) proizlazi da je sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka dužan, kad se pred njim postavi pitanje prava Unije, ispuniti svoju obvezu obraćanja, osim ako utvrdi da postavljeno pitanje nije bitno ili da je dotična odredba prava Unije već bila predmetom tumačenja Suda ili da se pravilna primjena prava Unije toliko očito nameće da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji.
            39. Usto, Sud je pojasnio da postojanje takve mogućnosti treba biti procijenjeno s obzirom na karakteristike svojstvene pravu Unije, posebne poteškoće koje predstavlja njegovo tumačenje te rizik razilaženja sudske prakse unutar Unije (presuda Intermodal Transports, C‑495/03, EU:C:2005:552, t. 33.).
            40. Svakako je na samom nacionalnom sudu da ocijeni nameće li se pravilna primjena prava Unije toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji i, slijedom toga, da odluči Sudu ne uputiti pitanje o tumačenju prava Unije koje je njemu postavljeno (vidjeti presudu Intermodal Transports, C‑495/03, EU:C:2005:552, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
            41. U tom pogledu samo postojanje kontradiktornih odluka koje su donijeli drugi nacionalni sudovi ne može biti odlučujući element koji bi mogao nametnuti obvezu iz članka 267. trećeg stavka UFEU‑a.
            42. Naime, sud koji odlučuje u zadnjem stupnju može procijeniti da se, neovisno o određenom tumačenju odredbe prava Unije sudova nižeg stupnja, tumačenje navedene odredbe koje namjerava dati, različito od onog sudova nižeg stupnja, toliko očito nameće da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji.
            43. Međutim, valja istaknuti da je, što se tiče područja koje se razmatra u predmetnom slučaju i kako to proizlazi iz točaka 24. do 27. ove presude, tumačenje pojma „prijenos pogona“ dovelo do mnogih pitanja velikog broja nacionalnih sudova, koji su zbog toga bili prisiljeni obratiti se Sudu. Ta pitanja svjedoče ne samo o postojanju teškoća pri tumačenju, nego i o postojanju rizika razilaženja sudske prakse na razini Unije.
            44. Iz toga slijedi da, u okolnostima poput onih u glavnom predmetu, koje istovremeno obilježavaju stajališta sudske prakse koja su u vezi s pojmom „prijenosa pogona“ u smislu Direktive 2001/23 na nacionalnoj razini kontradiktorna i stalne poteškoće u tumačenju tog pojma u različitim državama članicama, nacionalni sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka mora ispuniti svoju obvezu obraćanja Sudu, i to kako bi otklonio rizik pogrešnog tumačenja prava Unije.
            45. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 267. treći stavak UFEU‑a treba tumačiti na način da je sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka dužan Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku o tumačenju pojma „prijenosa pogona“ u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23, u okolnostima, poput onih u glavnom predmetu, koje istovremeno obilježavaju različite odluke sudova nižeg stupnja u pogledu tumačenja toga pojma i stalne poteškoće pri njegovom tumačenju u različitim državama članicama.
            Treće pitanje
            46. Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li pravo Unije i, osobito, načela koja je Sud utvrdio u području odgovornosti države za štetu koja je pojedincima nastala zbog povrede prava Unije koju je počinio sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu kojim se, kao preduvjet, zahtijeva poništenje odluke kojom se nanosi šteta koju je donio taj sud, premda je takvo poništenje u praksi isključeno.
            47. U tom pogledu važno je podsjetiti da bi, s obzirom na temeljnu ulogu sudbene vlasti da zaštiti prava koja pojedinci imaju na osnovi pravila prava Unije, puna djelotvornost tih pravila bila dovedena u pitanje, a zaštita prava koja ona priznaju bila bi oslabljena ako pojedinci ne bi, pod određenim uvjetima, mogli dobiti naknadu štete kad su njihova prava bila povrijeđena povredom prava Unije koja se može pripisati odluci suda države članice koji odlučuje u zadnjem stupnju (vidjeti presudu Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 33.).
            48. Sud koji je uputio zahtjev pita se o usklađenosti pravila iz članka 13. stavka 2. RRCEE‑a, koje predviđa da se zahtjev za naknadu štete na ime navedene odgovornosti „mora temeljiti“ na prethodnom poništenju nadležnog suda odluke kojom se nanosi šteta s tim načelima.
            49. Iz tog pravila proizlazi da je svaka tužba za utvrđenje odgovornosti države zbog povrede obveze koja proizlazi iz nepoštovanja obveze predviđene člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a u nedostatku poništenja odluke kojom se nanosi šteta nedopuštena.
            50. Valja podsjetiti da su, kada su ispunjene pretpostavke za odgovornost države, nacionalni sudovi dužni utvrditi da je država dužna nadoknaditi štetu u skladu s nacionalnim pravom, pri čemu pretpostavke za naknadu štete propisane nacionalnim pravom ne smiju biti manje povoljne od onih koje se odnose na slične zahtjeve u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju biti takve da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete (načelo djelotvornosti) (vidjeti presudu Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, t. 62. i navedenu sudsku praksu).
            51. Međutim, pravilo nacionalnog prava poput onoga iz članka 13. stavka 2. RRCEE‑a, može pretjerano otežati ostvarivanje naknade štete nastale zbog predmetne povrede prava Unije.
            52. Naime, iz spisa kojim Sud raspolaže kao i iz diskusija koje su se odvijale na raspravi proizlazi da su slučajevi u kojima bi se odluke Supremo Tribunal de Justiça mogle preispitati jako ograničeni.
            53. Portugalska vlada u tom pogledu tvrdi da predmetna odredba nacionalnog prava slijedi nastojanja koja se temelje na načelu pravomoćnosti i na načelu pravne sigurnosti. Ta vlada posebno ističe da, u situaciji iz glavnog postupka, preispitivanje ocjene koju je sudsko tijelo dalo odlučujući u zadnjem stupnju nije u skladu s funkcijom tog sudskog tijela s obzirom na to da je cilj tih odluka konačno rješavanje spora, i pod prijetnjom dovođenja u pitanje vladavine prava i poštovanja sudskih odluka, oslabljujući hijerarhiju sudske vlasti.
            54. Točno je da je Sud istaknuo važnost koju, kako u pravnom poretku Unije tako i u nacionalnim pravnim porecima, ima načelo pravomoćnosti, ističući da, u nedostatku propisa Unije u tom području, provedbu tog načela uređuje unutarnji pravni poredak država članica na temelju načela njihove procesne autonomije (vidjeti u tom smislu presudu Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 22. i 24.).
            55. Što se tiče učinka načela pravomoćnosti na situaciju iz glavnog postupka, dovoljno je podsjetiti da priznanje načela odgovornosti države za odluku suda koji odlučuje u zadnjem stupnju samo za sebe nema za posljedicu dovođenje u pitanje pravomoćnosti koje se povezuje uz takvu odluku. Postupak za utvrđenje odgovornosti države nema isti predmet te u njemu ne sudjeluju nužno iste stranke kao i u postupku povodom kojeg je donesena odluka koja je postala pravomoćna. Naime, u postupku usmjerenom na utvrđenje odgovornosti države tužitelj u slučaju uspjeha dobiva to da se njoj naloži da nadoknadi pretrpjelu štetu, ali ne nužno to da se dovede u pitanje pravomoćnost koja se povezuje uz sudsku odluku koja je prouzrokovala tu štetu. U svakom slučaju, načelo odgovornosti države svojstveno pravnom poretku Unije zahtijeva takvu naknadu, ali ne nalaže preispitivanje sudske odluke koja je prouzrokovala štetu (vidjeti presudu Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 39.).
            56. Kada je riječ o argumentu koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti, valja istaknuti da, i pod pretpostavkom da se to načelo može uzeti u obzir u pravnoj situaciji poput one u glavnom postupku, ono ni na koji način ne može nadvladati načelo odgovornosti države za štetu prouzročenu pojedincima povredama prava Unije za koje je ta država odgovorna.
            57. Naime, uzimanje u obzir načela pravne sigurnosti imalo bi za posljedicu, kada se odluka koju je donio sud koji odlučuje u zadnjem stupnju temelji na očito pogrešnom tumačenju prava Unije, sprečavanje pojedinca da se pozove na prava koja može temeljiti na pravnom poretku Unije i, osobito, onih koja proizlaze iz načela odgovornosti države.
            58. Međutim, potonje načelo svojstveno je sustavu Ugovorâ na kojima se Unija temelji (vidjeti u tom smislu presudu Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 98. i navedenu sudsku praksu).
            59. U tim uvjetima bitna prepreka, poput one koja proizlazi iz pravila nacionalnog prava u glavnom postupku, stvarnoj primjeni prava Unije i, osobito, načela koje je isto tako temeljno kao i načelo odgovornosti države za povredu prava Unije, ne može se opravdati ni načelom pravomoćnosti ni načelom pravne sigurnosti.
            60. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na treće pitanje valja odgovoriti da pravo Unije i, osobito, načela koja je Sud utvrdio u području odgovornosti države za štetu prouzročenu pojedincima povredom prava Unije koju je počinio sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka treba tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu kojim se kao preduvjet zahtijeva poništenje odluke toga suda kojom se nanosi šteta, premda je takvo poništenje u praksi isključeno.
            Troškovi
            61. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da pojam „prijenosa pogona“ obuhvaća situaciju u kojoj je poduzeće aktivno na tržištu čarter letova likvidirano od strane svog većinskog dioničara, poduzeća koje također djeluje u sektoru zračnog prijevoza, i u kojoj on nakon toga stupa na mjesto likvidiranog poduzeća preuzimajući ugovore o najmu zrakoplova i važeće ugovore o čarter letovima, obavlja djelatnosti koje je prethodno obavljalo likvidirano poduzeće, vraća pojedine radnike koji su do tada bili upućeni u to poduzeće, raspoređujući ih na poslove koji su istovjetni onima koje su obavljali prethodno i preuzme sitnu opremu navedenog poduzeća.
            2. Članak 267. treći stavak UFEU‑a treba tumačiti na način da je sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka dužan Sudu Europske unije uputiti zahtjev za prethodnu odluku o tumačenju pojma „prijenosa pogona“ u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23, u okolnostima, poput onih u glavnom predmetu, koje istovremeno obilježavaju različite odluke sudova nižeg stupnja u pogledu tumačenja toga pojma i stalne poteškoće pri njegovom tumačenju u različitim državama članicama.
            3. Pravo Unije i, osobito, načela koja je Sud utvrdio u području odgovornosti države za štetu prouzročenu pojedincima povredom prava Unije koju je počinio sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka treba tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu kojim se kao preduvjet zahtjeva poništenje odluke toga suda kojom se nanosi šteta, premda je takvo poništenje u praksi isključeno.