title: presuda od 21. rujna 1989., Hoechst/Komisija (46/87 i 227/88, EU:C:1989:337)

text:
PRESUDA SUDAod 21. rujna 1989.(*)„Tužba
 za poništenje – Pravo tržišnog natjecanja – Uredba br. 17 – Pretraga –
Temeljno pravo na nepovredivost doma – Obrazlaganje – Periodični penali –
 Povrede postupka“U spojenim predmetima 46/87 i 227/88,Hoechst AG,
 društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom, sa sjedištem u Frankfurtu
 na Majni, koje zastupa Hans Hellmann, odvjetnik iz Kölna, s izabranom
adresom za dostavu u Luxembourgu pri odvjetničkoj pisarnici Marca
Loescha, 8, rue Zithe,tužitelj,protivKomisije Europskih zajednica,
 koju zastupa njezin pravni savjetnik Norbert Koch, u svojstvu agenta, s
 izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu kod Georgiosa Kremlisa,
člana njezine pravne službe, Centre Wagner,tuženik,povodom zahtjeva za poništenje sljedećih odluka Komisije, donesenih u predmetima IV/31.865 – PVC i IV/31.866 – polietilen:–        Odluke
 od 15. siječnja 1987. [K(87)19/5] u vezi s pretragom u smislu članka
14. stavka 3. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962. (SL 13, str.
204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3.,
 str. 3.);–        Odluke
 od 3. veljače 1987. [K(87)248] o izricanju periodičnih penala na
temelju članka 16. Uredbe br. 17;–        Odluke
 od 26. svibnja 1988. [K(88)928] o određivanju konačnog iznosa
periodičnih penala na temelju članka 16. Uredbe br. 17;SUD,u
 sastavu: O. Due, predsjednik, T. Koopmans, R. Joliet, T. F. O’Higgins i
 F. Grévisse (predsjednici vijeća), sir Gordon Slynn, G. F.
Mancini, C. N. Kakouris, F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de
 Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias, M. Díez de Velasco i M. Zuleeg,
suci,nezavisni odvjetnik: J. Mischo,tajnica: B. Pastor, administratorica,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu i nakon usmenog postupka održanog 8. prosinca 1988.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. veljače 1989.,donosi sljedećuPresudu1        Zahtjevima
 dostavljenima tajništvu Suda 16. veljače 1987. i 5. kolovoza 1988.
društvo Hoechst AG podnijelo je, na temelju članka 173. stavka 2.
Ugovora o EEZ-u, dvije tužbe za poništenje triju odluka Komisije
donesenih u predmetima IV/31.865 – PVC i IV/31.866 – polietilen na
osnovi Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962. [Prve uredbe o provedbi
članaka 85. i 86. Ugovora (SL 13, str. 204.)]. Prva tužba odnosi se na
Odluku od 15. siječnja 1987. [K(87)19/5], u vezi s  pretragom u smislu
članka 14. stavka 3. Uredbe br. 17 i Odluke od 3. veljače 1987.
[K(87)248] o izricanju periodičnih penala na temelju članka 16. Uredbe
br. 17. Druga tužba se odnosi na Odluku od 26. svibnja 1988. [K(88)928] o
 određivanju konačnog iznosa periodičnih penala na temelju članka 16.
Uredbe br. 17.2        Imajući
 razloga sumnjati da između nekih proizvođača i dobavljača PVC-a i
polietilena u Zajednici postoje zabranjeni sporazumi ili usklađena
djelovanja u svezi s utvrđivanjem cijena i kvota za isporuku tih
proizvoda, Komisija je odlučila izvršiti pretragu nekoliko poduzetnika,
među kojima je i tužitelj, u pogledu kojeg je donijela gore spomenutu
spornu odluku od 15. siječnja 1987. (u daljnjem tekstu: odluka o
pretrazi).3        Dana
 20., 22. i 23. siječnja 1987. Komisija je pokušala izvršiti predmetnu
pretragu ali je tužitelj to odbio uz obrazloženje da je riječ o
nezakonitoj pretrazi. Tužitelj je izrazio isto stajalište u svom
odgovoru na teleks kojim ga je Komisija pozvala da se podvrgne pretrazi
pod prijetnjom periodičnih penala od 1.000 ECU za svaki dan kašnjenja.
Komisija je zatim donijela gore navedenu spornu odluku od 3. veljače
1987. kojom mu je izrekla prethodno spomenute periodične penale (u
daljnjem tekstu: odluka o izricanju periodičnih penala). 4        Odlukom
 od 12. veljače 1987. Amtsgericht Frankfurt am Main odbio je zahtjev
Bundeskartellamta (njemačkog tijela nadležnog za područje tržišnog
natjecanja), čija pomoć je bila zatražena u skladu s Uredbom br. 17, za
određivanje naloga o pretrazi uz obrazloženje da mu nisu bile dane
nikakve činjenice kojima bi se mogla poduprijeti pretpostavka o
postojanju zabranjenih sporazuma ili usklađenih djelovanja.  5        Rješenjem
 od 26. ožujka 1987. predsjednik Suda odbio je zahtjev tužitelja za
odgodu izvršenja odluke o pretrazi i odluke o izricanju periodičnih
penala. 6        Dana
 31. ožujka 1987. Bundeskartellamt je od Amstgerichta Frankfurt am Main
dobio nalog za pretragu koji je bio izdan na ime Komisije. Komisija je
provela pretragu 2. i 3. travnja 1987. 7        Nakon
 što je tužitelju pružila mogućnost da iznese svoje mišljenje i nakon
saslušanja Savjetodavnog odbora za pitanja ograničavajućih djelovanja i
vladajućih položaja Komisija je, gore spomenutom spornom odlukom od 26.
svibnja 1988. (u daljnjem tekstu: odluka o određivanju periodičnih
penala), odredila konačni iznos periodičnih penala u visini od 55.000
ECU, to jest, 1.000 ECU za svaki dan počevši od 6. veljače 1987. do
uključivo 1. travnja 1987. 8        Za
 opširniji prikaz okolnosti spora, tijeka postupka kao i tužbenih
razloga i argumenata stranaka upućuje se na izvještaj za raspravu. Ovi
podaci iz spisa su preuzeti samo u mjeri u kojoj je to potrebno za
obrazloženje Suda.  Odluka o pretrazi9        Tužitelj
 se protiv odluke o istrazi poziva na tri tužbena razloga koji se
temelje na prekoračenju Komisijinih ovlasti pretrage, nedostatku u
obrazloženju odluke i nepravilnosti provedenog postupka.  (a)   Istražne ovlasti Komisije10      Tužitelj
 smatra da je sporna odluka nezakonita zato što se njome ovlastilo
Komisijine agente za provedbu mjera koje on karakterizira kao pretragu, a
 koje nisu bile predviđene člankom 14. Uredbe br. 17 i kojima se krše
temeljna prava koja priznaje pravo Zajednice. Dodaje da bi ta odredba,
ako bi je se protumačilo na način da se njome Komisiju ovlašćuje za
provođenje pretraga, bila nezakonita jer je nespojiva s temeljnim
pravima čija zaštita nalaže da se pretraga može provesti samo na temelju
 prethodno izdanog sudskog naloga.   11      Komisija
 tvrdi da ovlasti koje ima na temelju članka 14. Uredbe br. 17
obuhvaćaju mjere koje bi se, prema pravu nekih država članica, mogle
smatrati pretragama. Međutim, ona drži da su zahtjevi sudske zaštite
koji proizlaze iz temeljnih prava, koje ona u načelu ne osporava,
zadovoljeni jer adresati odluka o istrazi imaju mogućnost, s jedne
strane, pobijati te odluke pred Sudom i, s druge strane, zahtijevati
odgodu njihovog izvršenja putem postupka privremene pravne zaštite kojim
 se Sudu omogućuje da brzo provjeri jesu li istrage koje su određene
arbitrarne naravi. Takva kontrola bila bi jednaka prethodno izdanom
sudskom nalogu.12      U
 vezi s tim, prije ispitivanja naravi i opsega Komisijinih istražnih
ovlasti kojima ona raspolaže na temelju članka 14. Uredbe br. 17, treba
istaknuti da se taj članak ne bi smio tumačiti na način koji bi doveo do
 rezultata koji nisu u skladu s općim načelima prava Zajednice, a
osobito s temeljnim pravima. 13      Prema
 ustaljenoj sudskoj praksi, temeljna prava čine sastavni dio općih
načela prava čije poštovanje Sud osigurava u skladu s ustavnim
tradicijama koje su zajedničke državama članicama kao i s međunarodnim
ugovorima na kojima su države članice surađivale ili kojima su
pristupile (vidjeti, osobito, presudu od 14. svibnja 1974., Nold, 4/73,
Zb., str. 491.). Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda od 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: Europska
konvencija o ljudskim pravima) od posebnog je značaja u tom smislu
(vidjeti, osobito, presudu od 15. svibnja 1986., Johnston, 222/84, Zb., str. 1651.). 14      Kod
 tumačenja članka 14. Uredbe br. 17 treba osobito uzeti u obzir zahtjeve
 koji proizlaze iz poštovanja prava na obranu, načela čija je temeljna
narav više puta bila istaknuta u sudskoj praksi Suda (vidjeti, osobito,
presudu od 9. studenoga 1983., Michelin, 322/81, Zb., str. 3461., t. 7.). 15      Valja
 pojasniti da je, iako je točno da je u toj presudi Sud utvrdio da se
prava na obranu moraju poštovati u upravnim postupcima koji mogu dovesti
 do izricanja kazni, važno spriječiti da ta prava budu nepovratno
ugrožena u okviru postupaka prethodne istrage, a osobito istrage koja
može biti od odlučujućeg značenja za utvrđivanje dokaza o nezakonitom
postupanju poduzetnika za koje bi mogli biti odgovorni. 16      Slijedom
 toga, iako se određena prava na obranu odnose samo na kontradiktorne
postupke koji slijede nakon obavijesti o prigovorima, druga prava, kao
što su pravo na pravnu pomoć i pravo na povlašteno dopisivanje između
odvjetnika i stranke/klijenta (koje je Sud priznao u presudi od 18.
svibnja 1982., AM & S/Komisija, 155/79, Zb., str. 1575.), moraju se
poštovati počevši od faze prethodne istrage.  17      Budući
 da se tužitelj također pozvao i na zahtjeve koji proizlaze iz temeljnog
 prava na nepovredivost doma, valja napomenuti da, iako se priznavanje
takvog prava u pogledu privatnih domova fizičkih osoba nameće u pravnom
poretku Zajednice kao načelo zajedničko pravima država članica, isto ne
vrijedi kad je riječ od poduzetnicima zato što postoje značajne razlike
između pravnih sustava država članica u pogledu naravi i stupnja zaštite
 od intervencije javnih tijela koja se pruža službenim prostorima. 18      Drukčiji
 zaključak ne može se izvesti iz članka 8. stavka 1. Europske konvencije
 o ljudskim pravima koji propisuje da: „Svatko ima pravo na poštovanje
svoga privatnog i obiteljskog života, doma i dopisivanja“. Opseg zaštite
 tog članka odnosi se na razvoj osobne slobode čovjeka te se ne može
proširiti na službene prostore. Nadalje, treba reći da ne postoji sudska
 praksa Europskog suda za ljudska prava u tom pogledu. 19      Unatoč
 tome, u svim pravnim sustavima država članica intervencija javnih
tijela u područje privatnih radnji svih osoba, bilo pravnih ili
fizičkih, mora imati pravni temelj i biti opravdana razlozima
predviđenima u zakonu, pa ti sustavi stoga predviđaju, iako u različitim
 oblicima, zaštitu od arbitrarne ili neproporcionalne intervencije.
Zahtjev za takvu zaštitu treba stoga biti priznat kao opće načelo prava
Zajednice. U tom smislu, treba podsjetiti da je Sud potvrdio svoju
nadležnost u pogledu nadzora eventualno prekomjerne naravi pretraga koje
 je Komisija provela u okviru UEZUČ-a (presuda od 14. prosinca 1962.,
San Michele i dr./Komisija, od 5. do 11. i od 13. do 15/62, Zb., str.
859.).20      Stoga
 u svjetlu gore spomenutih općih načela treba ispitati narav i opseg
ovlasti pretrage dodijeljenih Komisiji na temelju članka 14. Uredbe br.
17. 21      Članak
 14. stavak 1. ovlašćuje Komisiju da provede sve neophodne pretrage
poduzetnika i udruženja poduzetnika i detaljnije propisuje da: „U tu
svrhu ovlašteni agenti Komisije smiju:  (a) izvršiti uvid u poslovne knjige i drugu poslovnu dokumentaciju;(b) uzeti preslike izvadaka ili izvatke iz poslovnih knjiga i poslovne dokumentacije;(c) zahtijevati usmena objašnjenja na licu mjesta;(d) ući u sve službene prostore, zemljišta i prometna sredstva poduzetnika“. [neslužbeni prijevod]22      Člankom
 14. stavkom 2. i 3. propisuje se da se pretrage mogu izvršiti po
predočenju pisanog naloga ili na temelju odluke kojom se od poduzetnika
zahtijeva da se podvrgne pretrazi. Kao što je Sud već presudio, Komisija
 može odabrati između tih dviju mogućnosti ovisno o posebnostima svakog
slučaja (presuda od 26. lipnja 1980., National Panasonic, 136/79, Zb.,
 str. 2033.). I u pisanim nalozima i u odlukama moraju biti navedeni
predmet i svrha pretrage. Neovisno o postupku koji provodi, Komisija je
dužna prethodno obavijestiti nadležno tijelo države članice na čijem
državnom području treba izvršiti pretragu i, s tim tijelom se, u skladu s
 člankom 14. stavkom 4., mora savjetovati prije donošenja odluke o
pretrazi.  23      Prema
 članku 14. stavku 5., Komisijinim agentima u izvršavanju njihovih
zadaća pomoć mogu pružati agenti nadležnog tijela države članice na
čijem državnom području treba izvršiti pretragu. Takva se pomoć može
pružiti bilo na zahtjev tog tijela bilo na zahtjev Komisije. 24      Naposljetku,
 prema članku 14. stavku 6., pomoć nacionalnih tijela nužna je za
izvršenje pretrage kada joj se poduzetnik protivi. 25      Kako
 je Sud istaknuo u gore navedenoj presudi od 26. lipnja 1980. (t. 20.),
iz uvodnih izjava 7. i 8. Uredbe br. 17 slijedi da ovlasti dodijeljene
Komisiji člankom 14. ove uredbe imaju za cilj omogućiti joj postizanje
njezine zadaće da osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja na
zajedničkom tržištu, koja joj je povjerena Ugovorom o EEZ-u. Svrha je
ovih pravila, kako slijedi iz uvodne izjave 4. u preambuli Ugovora,
članka 3. točke (f) i članaka 85. i 86., spriječiti narušavanje tržišnog
 natjecanja na štetu javnog interesa, pojedinačnih poduzetnika i
potrošača. Izvršavanje ovlasti danih Komisiji Uredbom br. 17 tako
pridonosi održavanju sustava tržišnog natjecanja predviđenog Ugovorom
koji su poduzetnici apsolutno dužni poštovati. Gore navedena uvodna
izjava 8. detaljnije propisuje da u tu svrhu Komisija mora na čitavom
unutarnjem tržištu raspolagati ovlašću da zahtijeva podatke i provodi
pretrage „koje su potrebne“ da se otkriju povrede gore navedenih članaka
 85. i 86.26      Svrha
 Uredbe br. 17 kao i njenim člankom 14. popisane ovlasti Komisijinih
agenata pokazuju da opseg pretraga može biti vrlo širok. U tom smislu,
pravo ulaska u sve službene prostore, zemljišta i prometna sredstva
poduzetnika od posebne je važnosti s obzirom na to da mora Komisiji
omogućiti pribavljanje dokaza o povredi pravila tržišnog natjecanja na
mjestima gdje se takve dokaze obično može pronaći, to jest u službenim
prostorima poduzetnika. 27      To
 bi pravo ulaska bilo beskorisno kada bi Komisijini agenti mogli
zatražiti samo one dokumente ili spise koje bi mogli prethodno točno
navesti. Upravo suprotno, takvo pravo podrazumijeva ovlast za traženje
raznih podataka koji još nisu poznati ili u potpunosti utvrđeni. Bez
takve ovlasti Komisiji bi bilo nemoguće prikupiti podatke potrebne za
provođenje pretrage kada bi predmetni poduzetnici odbili surađivati ili
bi ometali pretragu. 28      Iako
 se člankom 14. Uredbe br. 17 Komisiji dodjeljuju široke istražne
ovlasti, izvršavanje tih ovlasti podliježe uvjetima kojima se osigurava
poštovanje prava predmetnih poduzetnika. 29      U
 tom smislu, najprije treba istaknuti da je Komisija dužna navesti
predmet i svrhu pretrage. Ta obveza predstavlja temeljni zahtjev ne samo
 kako bi se pokazalo da je pretraga koja se ima provesti u službenim
prostorima predmetnih poduzetnika opravdana, već i da bi se tim
poduzetnicima omogućilo da procijene opseg svoje dužnosti da surađuju
istovremeno štiteći i  njihova prava na obranu.   30      Nadalje
 treba istaknuti da se uvjeti za izvršavanje istražnih ovlasti Komisije
razlikuju ovisno o postupku koji je Komisija odabrala, stavu predmetnih
poduzetnika kao i intervenciji nacionalnih tijela. 31      Članak
 14. Uredbe br. 17 se u prvom redu odnosi na pretrage koje se provode u
suradnji s predmetnim poduzetnicima, bilo dobrovoljno, kada postoji
pisano odobrenje, bilo na temelju obveze koja proizlazi iz odluke o
pretrazi. U potonjem slučaju, o kojem je ovdje riječ, Komisijini agenti
imaju, među ostalim, ovlast zatražiti da im se na uvid daju dokumenti
koje zahtijevaju, ući u službene prostore koje izaberu i zatražiti da im
 se pokaže sadržaj onog namještaja koji oni označe. S druge strane, oni
ne mogu upotrijebiti silu da bi pristupili službenim prostorima ili
namještaju ili prisiliti osoblje poduzetnika da im omogući takav
pristup, niti provesti premetačinu bez odobrenja odgovornih osoba u
poduzetniku. 32      Situacija
 je sasvim drugačijoj ako se predmetni poduzetnici protive pretrazi koju
 provodi Komisija. U tom slučaju, Komisijini agenti mogu, na osnovi
članka 14. stavka 6. i bez suradnje poduzetnika, uz sudjelovanje
nacionalnih tijela koja su im dužna pružiti pomoć potrebnu za
izvršavanje njihovih zadaća, tražiti sve podatke potrebne za pretragu.
Iako se takva pomoć zahtijeva samo u slučaju kada poduzetnik izrazi
svoje protivljenje, valja napomenuti da ona također može biti zatražena i
 preventivno, radi svladavanja eventualnog otpora poduzetnika. 33      Iz
 članka 14. stavka 6. proizlazi da je na svakoj državi članici da uredi
uvjete pod kojima nacionalna tijela pružaju pomoć agentima Komisije. U
tom smislu, države članice dužne su osigurati učinkovitost djelovanja
Komisije istovremeno poštujući gore navedena opća načela. Iz toga
slijedi da je, unutar tih ograničenja, nacionalno pravo to koje određuje
 prikladna postupovna pravila čija je svrha osiguravanje poštovanja
prava poduzetnikâ.34      Posljedično,
 ako Komisija uz pomoć nacionalnih tijela namjerava provesti mjere
pretrage a bez suradnje predmetnih poduzetnika, dužna je poštovati
postupovna jamstva utvrđena nacionalnim pravom. 35      Komisija
 mora osigurati da tijelo nadležno na temelju nacionalnog prava
raspolaže svime što mu je potrebno za izvršavanje njegovih nadzornih
ovlasti. Treba istaknuti da ovo tijelo, bilo sudsko ili neko drugo, ne
može, u tom pogledu, svojom vlastitom ocjenom o potrebi naređenih
pretraga zamijeniti ocjenu od strane Komisije, zakonitost čije ocjene
činjenica i prava podliježu jedino kontroli zakonitosti Suda. S druge
strane, nacionalno tijelo ima ovlasti, nakon što je utvrdilo
vjerodostojnost odluke o istrazi/provjeri, ispitati jesu li predviđene
mjere prisile arbitrarne ili prekomjerne uzimajući u obzir predmet
istrage/provjere i osigurati poštovanje pravila nacionalnog prava u
primjeni tih mjera. 36      S
 obzirom na prethodno navedeno, treba ustvrditi da mjere, čije
provođenje je agentima Komisije dopuštala sporna odluka o pretrazi, ne
prelaze ovlasti kojima oni raspolažu na temelju članka 14. Uredbe br.
17. Članak 1. te odluke samo nalaže tužitelju „da dopusti ovlaštenim
agentima Komisije da uđu u njegove službene prostore tijekom redovnog
radnog vremena, da stavi na uvid radi pregleda i omogući izradu preslika
 poslovne dokumentacije u vezi s predmetom istrage koju zahtijevaju
spomenuti agenti, te da odmah pruži sva objašnjenja koja bi ti agenti
mogli zahtijevati.“ 37      Točno
 je da je tijekom postupka pred Sudom Komisija tvrdila da su njezini
agenti ovlašteni u okviru pretraga izvršiti premetačinu bez pomoći
nacionalnih tijela i bez poštovanja postupovnih jamstava predviđenih
nacionalnim pravom. Međutim, takvo pogrešno tumačenje članka 14. Uredbe
br. 17 ne bi trebalo za posljedicu imati nezakonitost odluka donesenih
na temelju te odredbe. 38      Stoga
 tužbeni razlog koji se temelji na prekoračenju ovlasti pretrage
Komisije treba odbiti.  (b)       Obrazloženje39      Prema
 mišljenju tužitelja, odluka o pretrazi krši članak 190. Ugovora kao i
članak 14. stavak 3. Uredbe br. 17 zato što je neprecizna, posebno u
pogledu predmeta i svrhe pretrage. 40      Valja
 podsjetiti da su, kako je Sud već presudio u gore navedenoj presudi od
26. lipnja 1980. (National Panasonic, t. 25.), samim člankom 14. stavkom
 3. Uredbe br. 17 određeni bitni dijelovi obrazloženja odluke kojom se
nalaže pretraga predviđajući da se u njoj: „navodi predmet i svrha
pretrage, određuje datum početka pretrage i navode kazne propisane
člankom 15. stavkom 1. točkom (c) i člankom 16. stavkom 1. točkom (d),
te pravo na postupak preispitivanja od strane Suda“. 41      Kako
 je bilo prethodno navedeno, obveza Komisije da navede predmet i svrhu
pretrage predstavlja temeljno jamstvo pravâ na obranu predmetnih
poduzetnika. Iz toga slijedi da opseg obveze obrazlaganja odlukâ o
pretrazi ne smije biti ograničen razmatranjima koja se tiču
učinkovitosti istrage. U tom smislu treba precizirati da, iako je točno
da Komisija nije dužna adresatu odluke o pretrazi priopćiti sve podatke
kojima raspolaže u svezi navodnih povreda niti izvršiti detaljnu pravnu
kvalifikaciju tih povreda, ona unatoč tome mora jasno naznačiti
pretpostavke koje namjerava provjeriti. 42      Treba
 utvrditi da, iako je obrazloženje sporne odluke o pretrazi vrlo
općenito i moglo je biti preciznije te se u tom smislu može kritizirati,
 ono ipak sadrži bitne dijelove koje zahtijeva članak 14. stavak 3.
Uredbe br. 17. Predmetna odluka osobito se poziva na podatke koji
upućuju na postojanje i primjenu zabranjenih sporazuma i usklađenih
djelovanja između određenih proizvođača i dobavljača PVC-a i polietilena
 (uključujući, ali ne ograničavajući se na LdPE) u EEZ-u u vezi s
cijenama, količinama ili ciljevima prodaje ovih proizvoda. U njoj se
navodi da ti sporazumi i djelovanja mogu predstavljati ozbiljnu povredu
članka 85. stavka 1. Ugovora. Prema članku 1. odluke o kojoj je riječ,
tužitelj: „je dužan podvrgnuti se pretrazi u svezi svoga mogućeg
sudjelovanja“ u tim sporazumima ili usklađenim djelovanjima i,
posljedično, omogućiti agentima Komisije pristup svojim službenim
prostorima, predočiti poslovnu dokumentaciju ili u svrhu pretrage
dopustiti izradu preslika poslovne dokumentacije „koja se odnosi na
predmet istrage“.  43      U tim okolnostima, tužbeni razlog koji se temelji na nedovoljnom obrazloženju treba odbiti.  (c)       Postupak donošenja odluke44      Nesporno
 je da je pobijana odluka o pretrazi bila donesena prema takozvanom
postupku delegacije ovlasti predviđenom u Odluci Komisije od 5.
studenoga 1980. kojom se član Komisije zadužen za pitanja tržišnog
natjecanja ovlašćuje da, u ime i pod odgovornošću Komisije, na temelju
članka 14. stavka 3. Uredbe br. 17 donese odluku kojom se poduzetnicima
naređuje da se podvrgnu pretragama. Sud je već presudio u presudi od 23.
 rujna 1986. (AKZO Chemie/Komisija, 5/85, Zb., str. 2585.) da ta odluka o
 delegaciji ovlasti ne krši načelo kolegijalnosti ugrađeno u članak 17.
Ugovora o spajanju. 45      Tužitelj
 ipak smatra potrebnim da Sud preispita zakonitost tog postupka
delegacije ovlasti koji smatra nespojivim s načelom nulla poena sine lege.
 On tvrdi da je Komisija običnom unutarnjom upravnom mjerom izmijenila
sastavne dijelove povrede koja može dovesti do izricanja novčane kazne
na temelju članka 15. Uredbe br. 17 s obzirom na to da bi se, počevši od
 gore navedene odluke od 5. studenog 1980., o takvoj povredi radilo u
slučaju odbijanja podvrgavanja pretrazi koju je odredio jedan član
Komisije a ne, kako je prije bio slučaj, Komisija kao kolegijalno
tijelo. 46      U
 tom smislu treba istaknuti da, iako je točno da se uvjeti pod kojima se
 može izreći novčana kazna na temelju članka 15. Uredbe br. 17 ne mogu
izmijeniti odlukom Komisije, nije ni svrha ni učinak gore spomenute
odluke o delegaciji ovlasti jedna takva izmjena. Pod uvjetom da sustav
delegacije ovlasti za donošenje odluka o pretragama ne krši načelo
kolegijalnosti, odluke donesene na temelju takve delegacije ovlasti
trebaju se smatrati odlukama Komisije u smislu članka 15. Uredbe br. 17.
 47      Tužbeni razlog koji se temelji na nezakonitosti postupka stoga treba odbiti.48      Budući
 da se nijedan od tužbenih razloga na koje se poziva protiv odluke o
pretrazi ne može prihvatiti, zahtjev za poništenje te odluke treba
odbiti.  Odluka o izricanju periodičnih penala49      Prema
 mišljenju tužitelja, pri donošenju odluke o izricanju periodičnih
penala došlo je do bitnih povreda pravila postupka jer ju je Komisija
donijela a da prethodno nije saslušala predmetnog poduzetnika niti se
savjetovala sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih
djelovanja i vladajućih položaja. 50      Komisija,
 naprotiv, smatra da nije došlo do bitnih povreda pravila postupka s
obzirom na to da su se gore spomenuto saslušanje i savjetovanje održali
prije konačnog određivanja periodičnih penala. 51      Treba
 istaknuti da članak 19. stavak 1. Uredbe br. 17 zahtijeva da predmetni
poduzetnici „budu saslušani u vezi  preliminarno utvrđenih činjenica u
postupku Komisije“ prije donošenja različitih odluka, uključujući onih
predviđenih člankom 16. koje se odnose na periodične penale. 52      To
 saslušanje bitan je element prava na obranu. Ono je potrebno kako bi se
 „poduzetnicima i udruženjima poduzetnika osiguralo pravo da po
okončanju istrage podnesu svoja očitovanja o svim prigovorima koje
Komisija namjerava istaknuti protiv njih u svojim odlukama“ [uvodna
izjava 3. Uredbe Komisije br. 99/63 od 25. srpnja 1963. o saslušanjima
predviđenim člankom 19. stavcima 1. i 2. Uredbe Vijeća br. 17 (SL 127,
str. 2268.). [neslužbeni prijevod] 53      Kad
 je riječ o Savjetodavnom odboru za pitanja ograničavajućih djelovanja i
 vladajućih položaja, gore navedeni članak 16. u svom stavku 3. predviđa
 da se „primjenjuje članak 10. stavci 3. do 6.“. Tim su odredbama
uređene ovlasti, sastav i postupak savjetovanja sa Savjetodavnim
odborom. 54      U
 skladu s člankom 1. gore navedene Uredbe br. 99/63, „prije savjetovanja
 sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i
vladajućih položaja Komisija provodi saslušanje na temelju članka 19.
stavka 1. Uredbe br. 17“. [neslužbeni prijevod] Ta odredba potvrđuje da
su saslušanje predmetnih poduzetnika i savjetovanje sa Savjetodavnim
odborom potrebni u istim situacijama. 55      Kod
 utvrđivanja je li Komisija bila dužna saslušati tužitelja i savjetovati
 se sa Savjetodavnim odborom prije donošenja odluke o određivanju
periodičnih penala, treba podsjetiti da se određivanje periodičnih
penala na temelju članka 16. Uredbe br. 17 obavezno sastoji od dviju
faza. Prvom odlukom iz članka 16. stavka 1. Komisija izriče periodične
penale izražene određenim brojem obračunskih jedinica po danu
zakašnjenja, počevši od dana koji odredi. Budući da se takvom odlukom ne
 određuje ukupan iznos periodičnih penala, ona se ne može izvršiti. Taj
se iznos može konačno odrediti samo drugom odlukom. 56      Stoga
 je obveza saslušanja predmetnog poduzetnika i savjetovanja sa
Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih
 položaja ispunjena ako su saslušanje i savjetovanje održani prije
konačnog određivanja periodičnih penala, tako da i predmetni poduzetnik i
 Savjetodavni odbor mogu izraziti svoja stajališta o svim podacima na
osnovi kojih je Komisija izrekla periodične penale i odredila njihov
konačan iznos. 57      Nadalje,
 zahtijevati da se saslušanje i savjetovanje provedu prije donošenja
odluke o izricanju periodičnih penala poduzetniku koji se odbio
podvrgnuti pretrazi, za posljedicu bi imalo odlaganje donošenja te
odluke i, stoga, ugrozilo učinkovitost odluke o pretrazi. 58      Iz
 prethodno navedenog proizlazi da prilikom donošenja odluke o izricanju
periodičnih penala nije došlo do bitnih povreda postupka. Stoga zahtjev
za poništenje te odluke treba odbiti.  Odluka o određivanju konačnog iznosa periodičnih penala59      Prema
 mišljenju tužitelja, konačni iznos periodičnih penala određen spornom
odlukom od 26. svibnja 1988. treba smanjiti iz dva razloga.  60      On
 na prvom mjestu smatra da je Komisija iz svog obračuna trebala
isključiti trajanje postupka privremene pravne zaštite pred Sudom, kojim
 je tužitelj zahtijevao odgodu izvršenja odluke o pretrazi. Tvrdi da je
Komisija proturječila vlastitom stajalištu utoliko što je navela da je
spremna odgoditi provedbu te odluke dok Sud ne donese odluku o tom
pitanju. 61      U
 tom pogledu dovoljno je istaknuti da se Komisijina izjava koju je u tom
 smislu dala tijekom postupka ticala samo stajališta koje bi naknadno
mogla zauzeti u slučaju da, sukladno tvrdnji koju je istaknula, postupak
 privremene pravne zaštite pred Sudom bude priznat kao primjereno
sredstvo prethodnog sudskog nadzora pretraga koje je odredila. Takva
izjava ne može u ovom slučaju imati nikakve posljedice u pogledu
određivanja konačnog iznosa periodičnih penala. 62      Na
 drugom mjestu, tužitelj smatra da je konačni iznos neproporcionalan jer
 je on postupao isključivo na osnovi viših interesa osiguranja
zakonitosti i ustavnosti istražnog postupka. 63      U
 tom smislu treba utvrditi da se tužitelj nije samo protivio posebnim
mjerama kojima su, prema njegovu mišljenju, bile prekoračene ovlasti
agenata Komisije, već je odbio na bilo koji način surađivati u provedbi
odluke o pretrazi čiji je bio adresat. 64      Takvo
 postupanje, koje je u suprotnosti s obvezom svih subjekata prava
Zajednice da priznaju punu učinkovitost akata institucija sve do
trenutka dok ih Sud ne proglasi nevaljanima i da poštuju njihovu izvršnu
 snagu sve dok Sud ne odluči odgoditi njihovo izvršenje (vidjeti osobito
 presudu od 13. veljače 1979., Granaria, 101/78, Zb., str. 623., t. 5.), ne može se opravdati višim pravnim interesima. 65      Iz
 svih pitanja koja je Sud razmotrio slijedi da ne postoji osnova za
smanjenje iznosa periodičnih penala. Taj zahtjev stoga treba odbiti. 66      Iz svega prethodno navedenog slijedi da tužbe treba odbiti.  Troškovi67      U
 skladu s člankom 69. stavkom 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.Slijedom navedenog,SUDproglašava i presuđuje:1.      Tužbe se odbijaju.2.      Tužitelju se nalaže snošenje troškova.DueKoopmansJolietO’HigginsGrévisse      SlynnManciniKakourisSchockweilerMoitinho de AlmeidaRodríguez Iglesias      Diez de VelascoZuleegObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. rujna 1989.Tajnik       PredsjednikJ.-G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: njemački.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. travnja 2017.#Kazneni postupak protiv Noria Distribution SARL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de grande instance de Perpignan.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2002/46/EZ – Usklađivanje zakonodavstava država članica u pogledu dodataka prehrani – Vitamini i minerali koji se mogu upotrebljavati u proizvodnji dodataka prehrani – Najveće dopuštene količine – Nadležnost država članica – Nacionalni propis koji utvrđuje te količine – Uzajamno priznavanje – Nepostojanje – Pravila koja treba poštovati i elementi koje treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja tih količina.#Predmet C-672/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2002/46/EZ — Usklađivanje zakonodavstava država članica u pogledu dodataka prehrani — Vitamini i minerali koji se mogu upotrebljavati u proizvodnji dodataka prehrani — Najveće dopuštene količine — Nadležnost država članica — Nacionalni propis koji utvrđuje te količine — Uzajamno priznavanje — Nepostojanje — Pravila koja treba poštovati i elementi koje treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja tih količina“
      U predmetu C‑672/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal de grande instance de Perpignan (Regionalni sud u Perpignanu, Francuska), odlukom od 5. kolovoza 2015., koju je Sud zaprimio 14. prosinca 2015., u kaznenom postupku protiv

         Noria Distribution SARL,

      uz sudjelovanje:

         Procureur de la République,

         Union fédérale des consommateurs des P.O (Que choisir),

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Noria Distribution SARL, F. Meunier, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J. Traband, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. G. Braga da Cruz, K. Herbout‑Borczak i S. Lejeune, u svojstvu agenata,

               —

               za Nadzorno tijelo EFTA‑e, Ø. Bø, L. Biørnstad i C. Zatschler, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2002/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 10. lipnja 2002. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na dodatke prehrani (SL 2002., L 183, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 154.) i odredbi UFEU‑a koje se odnose na slobodno kretanje robe.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv društva Noria Distribution SARL jer je posjedovalo, izlagalo, stavljalo na tržište ili prodavalo dodatke prehrani koji nisu dopušteni u Francuskoj, za koje je znalo da su krivotvoreni, pokvareni ili toksični, te jer je prevarilo ili pokušalo prevariti svoje suugovaratelje u pogledu rizika upotrebe tih dodataka prehrani i o njihovim bitnim svojstvima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. Direktive 2002/46 glasi kako slijedi:
               „U smislu ove Direktive:

                        (a)

                        ‚dodaci prehrani’ znači hrana čija je svrha dopuniti uobičajenu prehranu, a koja predstavlja koncentrirane izvore hranjivih tvari ili druge tvari prehrambenog ili fiziološkog učinka, pojedinačne ili u kombinaciji, na tržištu u doziranom obliku, to jest oblicima kao što su kapsule, pastile, tablete, pilule i slično, vrećice praha, ampule tekućine, bočice na kapaljku, te ostali slični oblici tekućine i praha namijenjeni za uzimanje u odmjerenim malim količinama;

                        (b)

                        ‚hranjive tvari’ znači sljedeće tvari:

                                 i.

                                 vitamini;

                                 ii.

                                 minerali.”

               4

               U članku 3. navedene direktive određuje se:
               „Države članice moraju osigurati da dodaci prehrani smiju biti na tržištu unutar Zajednice samo ako udovoljavaju pravilima utvrđenim u ovoj Direktivi.”

               5

               U članku 5. iste direktive predviđa se:
               „1.   Utvrđuju se najveće količine vitamina i minerala prisutnih u dodacima prehrani za dnevni udio potrošnje po preporuci proizvođača, uzimajući u obzir sljedeće:

                        (a)

                        najveće dopuštene količine vitamina i minerala ustanovljene znanstvenom procjenom rizika na temelju opće prihvaćenih znanstvenih podataka, uzimajući u obzir, prema potrebi, promjenjive stupnjeve osjetljivosti različitih grupa potrošača;

                        (b)

                        unos vitamina i minerala iz drugih izvora ishrane.

                  2.   Kad se utvrde najveće količine navedene u stavku 1., potrebno je posvetiti dužnu pažnju referentnim unosima vitamina i minerala za stanovništvo.
               3.   Kako bi se osigurala prisutnost značajne količine vitamina i minerala u dodacima prehrani, utvrđuju se, prema potrebi, minimalne količine za dnevni udio potrošnje po preporuci proizvođača.
               4.   Najveće i najmanje količine vitamina i minerala iz stavaka 1., 2. i 3. usvajaju se u skladu s postupkom navedenim u članku 13. stavku 2.”

               6

               Članak 11. Direktive 2002/46 određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 4. stavak 7. države članice ne smiju, zbog razloga povezanih sa sastavom, proizvodnim specifikacijama, prikazom ili označivanjem, zabraniti ili ograničiti trgovinu proizvodima iz članka 1. koji su u skladu s ovom Direktivom i, gdje je prikladno, s aktima Zajednice usvojenim u provedbi ove Direktive.
               2.   Ne dovodeći u pitanje Ugovor, a posebno njegove članke 28. i 30., stavak 1. ne utječe na nacionalne odredbe koje su primjenjive u slučaju da ne postoje akti Zajednice usvojeni na temelju ove Direktive.”

               7

               Prilozi I. i II. Direktivi 2002/46 nabrajaju „[v]itamin[e] i mineral[e] koji se smiju koristiti u proizvodnji dodataka prehrani” i „[v]itaminske i mineralne tvari koje se smiju koristiti u proizvodnji dodataka prehrani”.

         Francusko pravo

               8

               Na temelju članka 5. Dekreta br. 2006/352 od 20. ožujka 2006. o dodacima prehrani (JORF od 25. ožujka 2006., str. 4543.), kojim se Direktiva 2002/46 prenosi u francusko pravo, vitamini i minerali mogu se upotrebljavati u proizvodnji dodataka prehrani samo prema uvjetima koji se utvrđuju uredbom ministara zaduženih za potrošnju, poljoprivredu i zdravstvo.

               9

               Člankom 16. tog dekreta predviđen je postupak kojem je podvrgnuto prvo stavljanje na francusko tržište dodatka prehrani koji sadržava tvar s hranjivim ili fiziološkim učinkom, biljku ili biljni pripravak, koji se ne nalaze u uredbama predviđenim u člancima 6. i 7. navedenog dekreta, ali koji je zakonito proizveden ili stavljen na tržište u drugoj državi članici Europske unije ili drugoj državi stranci Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.).

               10

               Ministarska uredba od 9. svibnja 2006. o hranjivim tvarima koje se mogu koristiti u proizvodnji dodataka prehrani (JORF od 28. svibnja 2006., str. 7977., u daljnjem tekstu: Uredba od 9. svibnja 2006.), donesena na temelju članka 5. Dekreta br. 2006‑352 od 20. ožujka 2006., utvrđuje osobito popis vitamina i minerala koji se mogu koristiti u proizvodnji dodataka prehrani kao i najviše dnevne doze koje se ne smiju prekoračiti u okviru te upotrebe.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Noria Distribution francusko je društvo koje stavlja na tržište dodatke prehrani u Uniji.

               12

               Protiv tog društva vodi se postupak jer je od 1. rujna 2007. do 1. listopada 2008. posjedovalo, izlagalo, stavljalo na tržište ili prodavalo dodatke prehrani koji nisu dopušteni u Francuskoj, za koje je znalo da su krivotvoreni, pokvareni ili toksični jer nisu bili u skladu s propisima na snazi kao i jer je prevarilo ili pokušalo prevariti svoje suugovaratelje u pogledu rizika upotrebe tih dodataka prehrani i o njihovim bitnim svojstvima jer prekoračuju najviše dnevne doze vitamina i minerala koji se mogu koristiti za proizvodnju takvih dodataka prehrani, utvrđene Uredbom od 9. svibnja 2006.

               13

               Prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, Noria Distribution ne osporava sadržajnu točnost činjenica koje joj se stavljaju na teret. Međutim, navodi da Uredba od 9. svibnja 2006., koja je temelj kaznenog postupka koji se protiv nje vodi, nije u skladu s pravom Unije.

               14

               U tim okolnostima Tribunal de grande instance de Perpignan (Regionalni sud u Perpignanu, Francuska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se Direktivi 2002/46 i načelima Zajednice o slobodnom kretanju robe i međusobnom priznavanju usvajanje nacionalnog propisa kao što je uredba od 9. svibnja 2006. koja odbija svaki postupak međusobnog priznavanja u vezi s dodacima prehrani na bazi vitamina i minerala podrijetlom iz druge države članice, tako da se za proizvode koji se zakonito prodaju u drugoj državi članici čija su osnova hranjive tvari [čije vrijednosti prelaze utvrđene granične vrijednosti] Uredbom od 9. svibnja 2006. isključuje primjena [pojednostavljenog] postupka?

                        2.

                        Dopušta li Direktiva 2002/46, osobito njezin članak 5., ali i načela koja proizlaze iz sudske prakse Zajednice u vezi s odredbama o slobodnom kretanju robe, da se maksimalna dnevna doza vitamina i minerala odredi proporcionalno s preporučenim dnevnim unosima tako da se za hranjive tvari koje predstavljaju najmanji rizik upotrijebi vrijednost jednaka trostrukom preporučenom dnevnom unosu, za hranjive tvari za koje postoji rizik od prekoračivanja najveće dopuštene količine upotrijebi vrijednost jednaka preporučenom dnevnom unosu, a za hranjive tvari za koje postoji najveći rizik upotrijebi vrijednost koja je niža od preporučenog dnevnog unosa odnosno vrijednost jednaka nuli?

                        3.

                        Dopušta li Direktiva 2002/46, ali i načela koja proizlaze iz sudske prakse Zajednice u vezi s odredbama o slobodnom kretanju robe, da se doziranja određuju samo [na temelju] nacionalnog znanstvenog mišljenja iako recentna međunarodna znanstvena mišljenja [preporučuju] više doze u jednakim uvjetima uporabe?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               15

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a o slobodi kretanja robe tumačiti na način da im je protivan propis države članice poput onog iz glavnog postupka koji ne predviđa postupak za stavljanje na tržište te države članice dodataka prehrani čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše dnevne doze utvrđene tim propisom, a koji se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici.

               16

               Uvodno valja podsjetiti da, dok Komisija ne usvoji, sukladno članku 5. stavku 4. Direktive 2002/46, najveću količinu hranjivih tvari koje se mogu koristiti za proizvodnju dodataka prehrani, države članice ostaju nadležne za donošenje propisa koji se tiče tih količina, pri čemu su u vršenju te nadležnosti dužne poštovati članke 34. i 36. UFEU‑a kao i uzeti u obzir elemente iz članka 5. stavaka 1. i 2. Direktive 2002/46, uključujući zahtjev za procjenu rizika na temelju opće prihvaćenih znanstvenih podataka (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 24. i 32.).

               17

               U tom smislu valja podsjetiti da je sloboda kretanja robe među državama članicama temeljno načelo UFEU‑a koje svoj izražaj nalazi u zabrani iz članka 34. UFEU‑a količinskih ograničenja uvoza među državama članicama i svih mjera s istovrsnim učinkom (vidjeti presude od 2. prosinca 2004., Komisija/Nizozemska, C‑41/02, EU:C:2004:762, t. 38., i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 73.).

               18

               Zabrana mjera s istovrsnim učinkom kao ograničenja iz članka 34. UFEU‑a odnosi se na sve trgovinske propise država članica koji mogu izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno ometati trgovinu unutar Unije (vidjeti osobito presude od 11. srpnja 1974., Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, t. 74.; od 5. ožujka 2009., Komisija/Španjolska, C‑88/07, EU:C:2009:123, t. 82., i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 74.).

               19

               No, propis koji je predmet glavnog postupka ometa trgovinu unutar Unije jer dodatak prehrani čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše granice utvrđene tim propisom ne može biti stavljen na tržište u Francuskoj, iako se zakonito proizvodi ili stavlja na tržište u drugoj državi članici.

               20

               Navedeni je propis stoga mjera s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje u smislu članka 34. UFEU‑a.

               21

               Prema sudskoj praksi Suda, propis države članice koji zabranjuje stavljanje na tržište u toj državi članici hrane čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najveće količine utvrđene tim propisom, koja je zakonito proizvedena i/ili stavljena na tržište u drugoj državi članici, može kao mjera s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje u smislu članka 34. UFEU‑a, biti opravdan ako je u skladu sa zahtjevima iz članka 36. UFEU‑a, kako ga je tumačio Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 5. veljače 2004., Greenham i Abel, C‑95/01, EU:C:2004:71, t. 34.).

               22

               S jedne strane, takav propis mora biti popraćen postupkom koji omogućava gospodarskim subjektima da dobiju odobrenje staviti na tržište dodatke prehrani koji sadržavaju hranjive tvari u višoj dozi od dopuštene. Taj postupak mora biti lako dostupan, mora ga se moći provesti u razumnom roku, a u slučaju odbijanja treba postojati mogućnost osporavanja odluke o odbijanju pred sudom (vidjeti u tom smislu presude od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska, C‑24/00, EU:C:2004:70, t. 26.; od 5. veljače 2004., Greenham i Abel, C‑95/01, EU:C:2004:71, t. 35., i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 81.).

               23

               S jedne strane, zahtjev za odobrenje stavljanja na tržište navedenih dodataka nadležna nacionalna tijela mogu odbiti samo ako ti dodaci predstavljaju stvarni rizik za javno zdravlje (vidjeti u tom smislu presudu od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska, C‑24/00, EU:C:2004:70, t. 27.; od 5. veljače 2004., Greenham i Abel, C‑95/01, EU:C:2004:71, t. 36., i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 82.).

               24

               U ovom slučaju, prvo pitanje koje je sud koji je uputio zahtjev postavio odnosi se isključivo na poštovanje zahtjeva iz točke 22. ove presude, a ne onog iz prethodne točke čije ispitivanje ulazi u okvir pitanja je li mjera zabrane stavljanja na tržište, kako je predviđena propisom koji je predmet glavnog postupka, utemeljena na detaljnoj znanstvenoj procjeni stvarnog rizika za javno zdravlje koji ističe država članica koja se poziva na članak 36. UFEU‑a.

               25

               Kada je riječ o zahtjevu iz točke 22. ove presude, treba utvrditi da iako propis koji je predmet glavnog postupka predviđa postupak koji se odnosi na stavljanje na francusko tržište određenih dodataka prehrani koji nisu dopušteni na temelju tog propisa ali se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici, nesporno je da taj postupak ipak nije primjenjiv na dodatke prehrani poput onih u glavnom postupku, čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše količine utvrđene navedenim propisom i koji se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici.

               26

               No, postojanje postupka koji udovoljava uvjetima iz točke 22. ove presude predstavlja jedan od zahtjeva kojima je podvrgnuto opravdanje, na temelju članka 36. UFEU‑a, propisa poput onog iz glavnog postupka.

               27

               Posljedično, s obzirom na to da propis iz glavnog postupka zabranjuje stavljanje na tržište dodataka prehrani čiji hranjivi sadržaj prekoračuje najvišu razinu utvrđenu tim propisom a da ne predviđa ikakav postupak za stavljanje na tržište takve vrste dodatka prehrani, i to čak i ako se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici, navedeni propis nije u skladu sa zahtjevom iz točke 22. ove presude i ne može stoga biti opravdan na temelju članka 36. UFEU‑a.

               28

               U tim okolnostima na prvo pitanje treba odgovoriti da odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a treba tumačiti na način da im je protivan propis države članice poput onog iz glavnog postupka, koji ne predviđa postupak za stavljanje na tržište te države članice dodataka prehrani čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše dnevne doze utvrđene tim propisom i koji se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici.

         Drugo pitanje

               29

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive 2002/46, a osobito njezin članak 5. kao i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe tumačiti na način da im se protivi to da najveće količine iz članka 5. budu utvrđene proporcionalno preporučenim dnevnim unosima zadržavajući vrijednost jednaku trostrukim unosima za najmanje rizične hranjive tvari, vrijednost koja je jednaka navedenim unosima za hranjive tvari od kojih postoji rizik prekoračenja najveće dopuštene količine i nižu vrijednost od tih istih unosa, odnosno vrijednost jednaku nuli za hranjive tvari koje su najrizičnije.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da su se navedene količine mogle utvrditi „s obzirom na kriterije hranjivosti kao elementi opravdanja mjere ograničavanja slobode kretanja robe” i „bez najveće dopuštene količine utvrđene znanstvenom ekspertizom”.

               31

               U tom pogledu treba podsjetiti da osim što mora biti provedeno uz poštovanje članaka 34. i 36. UFEU‑a, utvrđivanje najviših količina vitamina i minerala koji se mogu koristiti za proizvodnju dodataka prehrani mora biti utemeljeno na elementima iz članka 5. stavaka 1. i 2. Direktive 2002/46 (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 32. i 63.).

               32

               Prema tom članku 5. stavku 1. točki (a) navedene količine utvrđuju se s obzirom na dnevni unos koji preporuča proizvođač s obzirom na najveće ustanovljene dopuštene količine utvrđene za vitamine i minerale nakon znanstvene procjene rizika na temelju opće prihvaćenih znanstvenih podataka, uzimajući u obzir, po potrebi, razliku u razinama osjetljivosti različitih skupina potrošača (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 64.).

               33

               Iz toga slijedi da se utvrđivanje najviših količina iz članka 5. Direktive 2002/46 mora osobito temeljiti na uzimanju u obzir utvrđenih najviših dopuštenih količina, za predmetne vitamine i minerale, nakon znanstvene procjene rizika za zdravlje ljudi, koja se temelji na relevantnim znanstvenim podacima, a ne samo na hipotetskim razmatranjima (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 65.).

               34

               Tako utvrđivanje najviših količina vitamina i minerala koje se mogu koristiti za proizvodnju dodataka prehrani, kada u nedostatku dokazane opasnosti za zdravlje ljudi najviše dopuštene količine nisu bile utvrđene za te hranjive tvari nakon takve znanstvene procjene, ne odgovara tom zahtjevu (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 66.).

               35

               Nakon što su utvrđene najveće dopuštene količine, mogućnost da se takve najviše količine utvrde na znatno nižu razinu od tih količina ne može biti isključeno ako utvrđivanje tih najviših količina može biti opravdano uzimanjem u obzir elemenata koji se nalaze u članku 5. stavcima 1. i 2. Direktive 2002/46 i ako je sukladno s načelom proporcionalnosti (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 71.).

               36

               Tako sukladno navedenom članku 5. stavku 1. točki (b) i stavku 2. tijekom utvrđivanja navedenih količina, osim tih ograničenja, mora se uzeti u obzir unos vitamina i minerala iz drugih prehrambenih izvora kao i referentni unos vitamina i minerala za stanovništvo.

               37

               Nadalje, procjene koje dovode do utvrđivanja najviših količina hranjivih tvari koje se mogu koristiti za proizvodnju dodataka prehrani moraju se provesti za svaki pojedinačni slučaj zasebno (vidjeti u tom smislu presude od 23. rujna 2003., Komisija/Danska, C‑192/01, EU:C:2003:492, t. 46.; od 5. veljače 2004., Greenham i Abel, C‑95/01, EU:C:2004:71, t. 40.; od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska, C‑24/00, EU:C:2004:70, t. 53.; od 2. prosinca 2004., Komisija/Nizozemska, C‑41/02, EU:C:2004:762, t. 47., te od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 55. i 72.).

               38

               Konačno, valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi Suda, iako kriterij prehrambenih potreba stanovništva države članice može igrati ulogu prilikom njezine detaljne procjene rizika koji dodavanje hranjivih tvari hrani može predstavljati za javno zdravlje, nepostojanje takve potrebe ne može samo po sebi opravdati potpunu zabranu, na temelju članka 36. UFEU‑a, stavljanja na tržište hrane koja se zakonito proizvodi i/ili stavlja na tržište u drugim državama članicama (vidjeti presude od 5. veljače 2004., Greenham i Abel, C‑95/01, EU:C:2004:71, t. 46.; od 2. prosinca 2004., Komisija/Nizozemska, C‑41/02, EU:C:2004:762, t. 69., te od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 60.).

               39

               Iz prethodnih razmatranja osobito proizlazi da najveće količine iz članka 5. Direktive 2002/46 moraju biti utvrđene za svaki slučaj zasebno, na temelju svih elemenata iz članka 5. stavaka 1. i 2., osobito najveće ustanovljene dopuštene količine za dotične hranjive tvari, nakon znanstvene procjene rizika za javno zdravlje, koja nije utemeljena na općim ili hipotetskim razmatranjima, već na relevantnim znanstvenim podacima.

               40

               Stoga metoda koja se sastoji od toga da se utvrdi te količine a da se ne uzmu u obzir svi navedeni elementi, samo na temelju nutritivnih potreba predmetnog stanovništva, ili da se to utvrđivanje ne provede za svaki slučaj zasebno, nije u skladu s navedenim člankom 5. ni s odredbama UFEU‑a koje se tiču slobodnog kretanja robe.

               41

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni je li to slučaj s metodom utvrđivanja navedenih količina koje su predmet glavnog postupka.

               42

               U tim okolnostima, na drugo pitanje valja odgovoriti da odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe treba tumačiti na način da najveće količine iz članka 5. te direktive moraju biti utvrđene za svaki slučaj zasebno i uzimajući u obzir sve elemente iz članka 5. stavaka 1. i 2., osobito najveće ustanovljene dopuštene količine za dotične hranjive tvari, nakon znanstvene procjene rizika za javno zdravlje, koja nije utemeljena na općim ili hipotetskim razmatranjima, već na relevantnim znanstvenim podacima. Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni udovoljava li metoda utvrđivanja navedenih količina koje su predmet glavnog postupka tim zahtjevima.

         Treće pitanje

               43

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive 2002/46 i UFEU‑a o slobodi kretanja roba tumačiti na način da im je protivno to da se znanstvena procjena rizika iz članka 5. stavka 1. točke (a) te direktive, koja treba prethoditi utvrđivanju najvećih dopuštenih količina o kojima osobito treba voditi računa prilikom utvrđivanja najvećih količina iz članka 5., provede isključivo na temelju nacionalnih znanstvenih mišljenja, čak i ako su na dan donošenja predmetne mjere također dostupna najnovija međunarodna znanstvena mišljenja koja zaključuju da postoji mogućnost utvrđivanja viših granica.

               44

               U tom smislu valja podsjetiti na to da u skladu s tim člankom 5. stavkom 1. točkom (a) utvrđivanje najvećih količina mora počivati, među ostalim, na uzimanju u obzir najvećih dopuštenih količina utvrđenih za vitamine i minerale nakon znanstvene procjene rizika koja se temelji na „opće prihvaćenim znanstvenim podacima”.

               45

               Iz tog se teksta stoga ne može zaključiti da se ta procjena može provesti isključivo na temelju nacionalnih znanstvenih podataka jer su međunarodni znanstveni podaci također dostupni.

               46

               Iako se ne može isključiti da se u nedostatku pouzdanih međunarodnih znanstvenih podataka takva procjena provede isključivo na temelju pouzdanijih nacionalnih znanstvenih mišljenja, to ipak ne može biti slučaj ako su takvi podaci dostupni.

               47

               Naime, zahtijevajući da se ta procjena temelji na „opće prihvaćenim znanstvenim podacima”, članak 5. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/46 ima za cilj da se ta procjena provede na temelju pouzdanih znanstvenih podataka, neovisno o njihovoj nacionalnoj ili međunarodnoj naravi.

               48

               Nadalje, procjena iz te odredbe podvrgnuta je istim zahtjevima kao što su oni koji proizlaze iz sudske prakse Suda kad je riječ o postojanju stvarnog rizika za javno zdravlje, koji ističe država članica kako bi opravdala mjeru zabrane stavljanja na tržište dodatka prehrani na temelju članka 36. UFEU‑a. U tom smislu Sud je, među ostalim, presudio da postojanje takvog rizika treba dokazati u svakom pojedinačnom slučaju s obzirom na nacionalne prehrambene navike i imajući u vidu rezultate međunarodnih znanstvenih istraživanja (vidjeti presude od 23. rujna 2003., Komisija/Danska, C‑192/01, EU:C:2003:492, t. 46.; od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska, C‑24/00, EU:C:2004:70, t. 53., i od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 55.).

               49

               U tom kontekstu Sud je također presudio, s jedne strane, da se takva mjera može donijeti samo ako je razvidno da je navodni stvaran rizik za javno zdravlje dovoljno dokazan na temelju najnovijih znanstvenih podataka koji su dostupni na dan donošenja te mjere (vidjeti presude od 23. rujna 2003., Komisija/Danska, C‑192/01, EU:C:2003:492, t. 48.; od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska, C‑24/00, EU:C:2004:70, t. 55.; od 2. prosinca 2004., Komisija/Nizozemska, C‑41/02, EU:C:2004:762, t. 49., i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 89.), i, s druge strane, da se procjena tog rizika mora provesti na temelju najpouzdanijih dostupnih znanstvenih podataka i najnovijih rezultata međunarodnih istraživanja (vidjeti presudu od 5. veljače 2004., Greenham i Abel, C‑95/01, EU:C:2004:71, t. 47.).

               50

               Prema tome, ako su na dan provedbe znanstvene procjene rizika iz članka 5. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/46 dostupni pouzdani i najnoviji međunarodni znanstveni podaci, ta se procjena ne može provesti uz zanemarivanje tih podataka.

               51

               U tim okolnostima na treće pitanje valja odgovoriti da odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe treba tumačiti na način da im je protivno to da se znanstvena procjena rizika iz članka 5. stavka 1. točke (a) te direktive, koja treba prethoditi utvrđivanju najvećih dopuštenih količina o kojima osobito treba voditi računa prilikom utvrđivanja najvećih količina iz članka 5., provede isključivo na temelju nacionalnih znanstvenih mišljenja ako su na dan donošenja predmetne mjere također dostupna pouzdana i najnovija međunarodna znanstvena mišljenja koja zaključuju da postoji mogućnost utvrđivanja viših granica.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Odredbe Direktive 2002/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 10. lipnja 2002. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na dodatke prehrani i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe, treba tumačiti na način da im je protivan propis države članice, poput onog iz glavnog postupka, koji ne predviđa postupak za stavljanje na tržište te države članice dodataka prehrani čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše dnevne doze utvrđene tim propisom i koji se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici.

                           2)

                           Odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe treba tumačiti na način da najveće količine iz članka 5. te direktive moraju biti utvrđene za svaki slučaj zasebno i uzimajući u obzir sve elemente iz članka 5. stavaka 1. i 2., osobito najveće ustanovljene dopuštene količine za dotične hranjive tvari, nakon znanstvene procjene rizika za javno zdravlje, koja nije utemeljena na općim ili hipotetskim razmatranjima, već na relevantnim znanstvenim podacima. Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni udovoljava li metoda utvrđivanja navedenih količina koje su predmet glavnog postupka tim zahtjevima.

                           3)

                           Odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe treba tumačiti na način da im je protivno to da se znanstvena procjena rizika iz članka 5. stavka 1. točke (a) te direktive, koja treba prethoditi utvrđivanju najvećih dopuštenih količina o kojima osobito treba voditi računa prilikom utvrđivanja najvećih količina iz članka 5., provede isključivo na temelju nacionalnih znanstvenih mišljenja ako su na dan donošenja predmetne mjere također dostupna pouzdana i najnovija međunarodna znanstvena mišljenja koja zaključuju da postoji mogućnost utvrđivanja viših granica.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (treće vijeće) od 28. srpnja 2011.#Europska komisija protiv Republike Mađarske.#Povreda obveze države članice - PDV - Direktiva 2006/112/EZ - Članak 183.#Predmet C-274/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. svibnja 1984. # Denkavit Nederland BV protiv Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet 15/83.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. prosinac 13.#Francuska Republika protiv Europski parlament.#Spojeni predmeti C-237/11 i C-238/11.


Presuda Suda od 6. prosinca 1990. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Danske. # Predmet C-208/88.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 12. prosinca 2013.#HARK GmbH & Co KG Kamin- und Kachelofenbau protiv Hauptzollamt Duisburg.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Tarifni brojevi 7307 i 7321 – Cijevni setovi za peći – Pojmovi ,dijelovi' peći i ,cijevni pribor'.#Predmet C-450/12.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Tarifni brojevi 7307 i 7321 — Cijevni setovi za peći — Pojmovi ,dijelovi' peći i ,cijevni pribor'“
      U predmetu C‑450/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Njemačka), odlukom od 19. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 8. listopada 2012., u postupku

         HARK GmbH & Co. KG Kamin- und Kachelofenbau

      protiv

         Hauptzollamt Duisburg,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, A. Rosas i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za HARK GmbH & Co. KG Kamin- und Kachelofenbau, H.-D. Eich, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i L. Keppenne, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje tarifnih brojeva 7307 i 7321 kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u tekstu izmijenjenom Uredbom Komisije (EZ) br. 1031/2008 od 19. rujna 2008. (SL L 291, str. 1.; u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Hark GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Hark) i Hauptzollamta Duisburg o tarifnom razvrstavanju cijevnog seta za peći te o carinama i antidampinškim pristojbama na uvoz proizvoda podrijetlom iz Narodne Republike Kine.

         Pravni okvir

         Harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe

               3

               Međunarodna konvencija kojom je uspostavljen harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS), sklopljena u Bruxellesu 14. lipnja 1983., i njezin protokol o izmjeni od 24. lipnja 1986. (u daljnjem tekstu: Konvencija o HS‑u) potvrđeni su u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Prema odredbi članka 3. stavka 1. točke (a) Konvencije o HS‑u, sve ugovorne strane obvezuju se svoje carinske tarifne i statističke nomenklature uskladiti s HS‑om, koristiti sve njegove tarifne brojeve i podbrojeve kao i pripadajuće brojčane oznake bez dodavanja ili preinaka, te slijediti brojčani niz tog sustava. Istom se odredbom određuje i obveza ugovornih strana u pogledu primjene općih pravila za tumačenje HS‑a kao i svih napomena za odsjeke, poglavlja i podbrojeve tog sustava, te da neće preinačiti opseg njegovih odsjeka, poglavlja, tarifnih brojeva ili podbrojeva.

               5

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija, uspostavljeno konvencijom o osnivanju tog vijeća zaključenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950., odobrava, pod uvjetima definiranim u članku 8. Konvencija o HS‑u, napomene s objašnjenjem i mišljenja o razvrstavanju koje donosi Odbor za HS, tijelo čije je ustrojstvo uređeno člankom 6. te konvencije. U skladu s člankom 7. stavkom 1. Konvencije o HS‑u, zadaća tog odbora među ostalim se sastoji u predlaganju njezinih izmjena te sastavljanju napomena s objašnjenjem, mišljenja o razvrstavanju i drugih stajališta za tumačenje HS‑a.

               6

               Napomenom 2. uz odsjek XV. HS‑a, koja se odnosi na „dijelove za opću uporabu”, predviđa se:
               „U nomenklaturi se pod pojmom ,dijelovi za opću uporabu' podrazumijevaju:

                        (a)

                        proizvodi pod br. 7307, 7312, 7315, 7317 ili 7318, te slični proizvodi u drugim običnim kovinama;

                  [...]
               U poglavljima 73. do 76. i od 78. do 82. (osim u tarifnom broju 7315), pojam dijelovi proizvoda ne uključuje dijelove za opću uporabu kako su prethodno definirani.
               [...]”

               7

               Napomena s objašnjenjem HS‑a za odsjek XV., naslovljen „Dijelovi”, glasi ovako:
               „[...] dijelovi za opću uporabu (vidjeti bilješku 2. odsjeka), predstavljeni odvojeno, ne smatraju se dijelovima proizvoda, nego slijede svoj vlastiti režim. To bi bio slučaj s, primjerice, vijcima proizvedenim specijalno za radijatore za centralo grijanje ili posebnim oprugama za automobile. Prvi bi bili razvrstani kao vijci pod br. 7318, a ne kao dijelovi radijatora pod br. 7322, dok bi drugi spadali pod br. 7320 vezan uz opruge, a ne pod br. 8708 koji se odnosi na dijelove i pribor za automobile.”

               8

               Prema napomeni s objašnjenjem za tarifni broj 7307 HS‑a, taj tarifni broj „uključuje proizvode od željeza ili čelika koji su prije svega namijenjeni međusobnom spajanju ili povezivanju dviju cijevi ili dijelova cijevi, ili cijevi i nekog drugog sustava, ili pak zatvaranju pojedinih dijelova cijevi, osim određenih predmeta koji iako su namijenjeni za montažu tuba i cijevi (primjerice, spojnice ili obujmice koje se pričvršćuju na zidove kako bi držale cijevi, spojnice koje služe pričvršćivanju fleksibilnih cijevi na čvrste dijelove poput tuba, slavina, spojnica, itd.), nisu njihov sastavni dio (br. 7325 ili 7326)”.

               9

               Bilješka s objašnjenjem za tarifni broj 7321 HS‑a, govoreći o „dijelovima” proizvoda obuhvaćenih tim tarifnim brojem, predviđa sljedeće:
               „Ovim tarifnim brojem obuhvaćeni su i jasno prepoznatljivi željezni ili čelični dijelovi gore spomenutih uređaja, primjerice ploče za pećnice, ploče i krugovi za kuhanje, ladice za pepeo, odvojiva ognjišta, obični plamenici (plinski, naftni itd.), vrata, rešetke, noge, zaštitne šipke, šipke za držanje krpa i sustavi za grijanje tanjura.”

         KN

               10

               KN, uspostavljena Uredbom br. 2658/87, temelji se na HS‑u te je istovremeno namijenjena zadovoljavanju zahtjeva Zajedničke carinske tarife i statistike vanjske trgovine Europske unije.

               11

               Prvi dio KN‑a sadrži skup uvodnih odredbi. U prvom odsjeku KN‑a, posvećenom općim pravilima, odsjek A predviđa opća pravila za tumačenje KN‑a prema kojima se vrši razvrstavanje robe u KN. Tako se među ostalim predviđa da se razvrstavanje zakonski određuje sukladno nazivima tarifnih brojeva i napomenama uz odsjeke ili poglavlja, dok tekst naslova odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služi samo za lakše snalaženje.

               12

               Razvrstavanje miješanih proizvoda i složene robe provodi se po načelima navedenim, među ostalim, u pravilu 3. KN‑a, u čijoj se točki (b) određuje:
               „Miješane proizvode, složenu robu koja se sastoji od različitih materijala ili je izrađena od različitih proizvoda i proizvode pakirane u setovima za pojedinačnu prodaju, koje se ne može razvrstati primjenom općeg pravila 3. točke (a), razvrstava se kao da se sastoje od materijala ili proizvoda koji im daje bitno obilježje, u mjeri u kojoj se to može utvrditi.” [neslužbeni prijevod]

               13

               Drugi dio KN‑a sadržava odsjek XV. koji se odnosi na obične kovine i proizvode od običnih kovina. Taj odsjek, sastavljen od poglavlja 72. do 83., sadržava poglavlje 73. naslovljeno „Proizvodi od željeza ili čelika”. Među uvodnim bilješkama uz taj odsjek, nalazi se bilješka 2. u kojoj se navodi:
               „U nomenklaturi se pod pojmom ,dijelovi za opću uporabu' podrazumijevaju:

                        (a)

                        proizvodi pod br. 7307, 7312, 7315, 7317 ili 7318, te slični proizvodi u drugim običnim kovinama,

                  [...]
               U poglavljima 73. do 76. i 78. do 82. (osim u tarifnom broju 7315), pojam dijelovi proizvoda ne uključuje dijelove za opću uporabu kako su prethodno definirani.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

               14

               Tarifni broj 7307 KN‑a formuliran je kako slijedi:
               „Cijevni pribor (na primjer, spojnice, koljena, kolčaci), od željeza ili čelika:
               [...]
               – ostalo:
               7307 99 – – ostalo:
               [...]
               7307 99 90 – – – ostalo”. [neslužbeni prijevod]

               15

               Tarifni broj 7321 KN‑a formuliran je kako slijedi:
               „Peći, peći za grijanje prostorija, štednjaci (uključujući štednjake koji se mogu dodatno koristiti za centralno grijanje), roštilji, žeravnice, plinska kuhala, uređaji za grijanje jela i slični neelektrični kućanski aparati te njihovi dijelovi, od željeza ili čelika:
               [...]
               7321 90 00 – Dijelovi”. [neslužbeni prijevod]

               16

               Tarifni broj 7326 KN‑a formuliran je kako slijedi:
               „Ostali proizvodi od željeza ili čelika:
               [...]” [neslužbeni prijevod]

         Uredba (EZ) br. 964/2003

               17

               Uredbom (EZ) br. 964/2003 od 2. lipnja 2003. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenog pribora za cijevi, od željeza ili čelika, podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Tajlanda, te poslanog s Tajvana, neovisno o tome ima li ili nema deklarirano podrijetlo s Tajvana (SL L 139, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 89.), Vijeće Europske unije uvelo je konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenog cijevnog pribora od željeza ili čelika vanjskog promjera do najviše 609,6 milimetara koji se koristi za varenje ili druge svrhe te se može svrstati, među ostalim, pod oznaku KN‑a ex 7307 99 90, podrijetlom među ostalim iz Kine. Antidampinška pristojba za proizvode uvezene iz Kine na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka iznosila je 58,6 %.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Hark je u Njemačku uvezao cijevne setove za peći od čelika podrijetlom iz Kine. Ti su se setovi, u pakiranjima namijenjenim za maloprodaju, sastojali od komada cijevi sa zglobom savijenim pod pravim kutom, opremljenog zatvaračem radi omogućavanja unutarnjeg čišćenja, spoja na dimnjak te odgovarajućeg zatvarača, pri čemu su svi ti dijelovi bili premazani slojem vatrootporne boje.

               19

               Dana 28. srpnja 2009. Hark je Hauptzollamtu Duisburg podnio deklaraciju za uvoz navedenih cijevnih setova za peći prema tarifnom podbroju 7321 90 00 KN‑a kojim su obuhvaćeni dijelovi za „[p]eći, peći za grijanje prostorija, štednja[ke] (uključujući štednjake koji se mogu dodatno koristiti za centralno grijanje), roštilj[e], žeravnice, plinska kuhala, uređaj[e] za grijanje jela i sličn[e] neelektričn[e] kućansk[e] aparat[e] te njihovi dijelovi, od željeza ili čelika”, za koje carina iznosi 2,7 %. Cijevni setovi o kojima je riječ u glavnom postupku pušteni su, kako je i zatraženo, u slobodan promet.

               20

               Nakon nadzora provedenog prilikom Harkova naknadnog uvoza tih setova, Hauptzollamt Duisburg je, smatrajući da uvezeni proizvodi zapravo spadaju pod tarifni podbroj 7307 99 90 KN‑a koji se odnosi na „[c]ijevni pribor (na primjer, spojnice, koljena, kolčaci), od željeza ili čelika”, 20. svibnja 2010. izdao porezno rješenje u kojem je zatražio naknadno plaćanje carine po stopi od 3,7 %, i, primjenom Uredbe br. 964/2003, antidampinške pristojbe po stopi od 58,6 %, jer su ti proizvodi bili podrijetlom iz Kine.

               21

               Hark je protiv tog poreznog rješenja podnio žalbu koju je Hauptzollamt Duisburg odbio 10. kolovoza 2011.

               22

               Hauptzollamt Duisburg smatrao je da, prema napomenama s objašnjenjem kako HS‑a tako i KN‑a, tarifni broj 7307 uključuje proizvode ponajprije namijenjene međusobnom spajanju ili povezivanju dviju cijevi ili dijelova cijevi, ili cijevi i nekog drugog sustava, ili pak zatvaranju pojedinih dijelova cijevi. Nadalje, Hauptzollamt Duisburg smatrao je da su proizvodi obuhvaćeni tarifnim brojem 7307, u smislu bilješke 2. točke (a) odsjeka XV. KN‑a, dijelovi za opću uporabu koje nije trebalo detaljno navoditi u tekstu tog tarifnog broja. Dodao je da proizvode iz tarifnog broja 7307 KN‑a treba smatrati dijelovima za opću uporabu te da ih slijedom toga treba razvrstavati prema njihovim vlastitim karakteristikama, čak i kad se jasno mogu koristiti za određeni glavni proizvod. To tijelo osim toga tvrdi da se napomene s objašnjenjem HS‑a ni na jednom mjestu ne referiraju na bilo kakvu normu prema kojoj bi se taj tarifni broj primjenjivao samo na cijevi i pribor namijenjen provođenju tekućina i plinova.

               23

               Hark je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio tužbu radi poništenja tog poreznog rješenja. Pred tim sudom Hark je među ostalim tvrdio da se za dimovodne cijevi, izrađene specijalno za odvod ispušnih plinova iz peći, ne može reći da su za opću uporabu. Dodao je da proizvodi koje on uvozi nisu namijenjeni za montažu tuba i cijevi nego peći, pa ih nije moguće tretirati tako da spadaju pod tarifni broj 7307 KN‑a, tumačen u svjetlu napomena s objašnjenjem HS‑a. Osim toga, tvrdio je da su dotični proizvodi iz glavnog postupka gotovi proizvodi koje je jednostavno montirati, za razliku od tuba i cijevi čija je namjena da budu transformirane te ih treba povezati tehničkim sredstvima.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev zaključuje da se prema općem pravilu 3. točki (b) KN‑a, kada je riječ o robi pakiranoj u setovima za koju razvrstavanje nije moguće izvršiti primjenom općeg pravila 3. točke (a) KN‑a, ta roba razvrstava prema materijalu ili proizvodu koji joj daje bitno obilježje. U predmetu u kojem vodi postupak taj sud smatra da komad cijevi sa zglobom određuje bitno obilježje dotičnih cijevnih setova za peći. Navodi i da su ti setovi neophodni za funkcioniranje peći. Naime, bez spoja koji cijevni set za peć povezuje s cijevi dimnjaka, peć ne bi mogla funkcionirati u zatvorenom prostoru jer bi propuštala ispušne plinove, a to bi među ostalim dovelo u pitanje sigurnost korištenja peći. Isto tako, sud koji je uputio zahtjev napominje da je cijevni set za peć namijenjen isključivo za peći. Taj sud osim toga ističe da se s obzirom na dimenzije seta, odnosno vanjski promjer 154 mm i vanjske dimenzije 495 mm x 595 mm, ne radi o običnom spoju, nego o dijelu glavnog priključka za odvod ispušnih plinova iz peći.

               25

               Svejedno dvojeći o tarifnom razvrstavanju tih proizvoda kao „cijevnog pribora” koji spada pod tarifni broj 7307 KN‑a ili kao čeličnih „dijelova” za „[p]eći, peći za grijanje prostorija, štednja[ke]” koji spadaju pod tarifni broj 7321 KN‑a, Finanzgericht Düsseldorf odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li tarifni broj 7321 [KN‑a] tumačiti na način da cijevne setove za peći opisane u obrazloženju ove odluke treba smatrati dijelovima peći, peći za grijanje prostorija i štednjaka?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, mogu li se gore spomenuti setovi razvrstati pod tarifni broj 7307 [KN‑a]?”

         O prethodnim pitanjima

               26

               Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita Sud treba li KN tumačiti na način da cijevni set za peć, kao što je onaj iz glavnog postupka, koji se sastoji od komada čelične cijevi sa zglobom savijenim pod pravim kutom, vanjskog promjera 154 mm i vanjskih dimenzija 495 mm x 595 mm, premazanog slojem vatrootporne boje i opremljenog zatvaračem radi omogućavanja unutarnjeg čišćenja, spoja na dimnjak te odgovarajućeg zatvarača, spada pod tarifni broj 7321 KN‑a kao čelični dio peći ili pod tarifni broj 7303 KN‑a kao cijevni pribor.

               27

               Što se tiče cijevnih setova za peći u pakiranjima namijenjenim za maloprodaju o kojima je riječ u glavnom postupku, pred sudom koji je uputio zahtjev nije osporeno da od tri dijela od kojih su sastavljeni, komad cijevi sa zglobom daje dotičnim setovima bitno obilježje u smislu općeg pravila 3. točke (b) KN‑a, te da on zbog toga predodređuje tarifno razvrstavanje dotična tri proizvoda.

               28

               Hark tvrdi da je navedeni komad cijevi sa zglobom dio koji je isključivo namijenjen spajanju peći na cijev dimnjaka te precizira da bez takvog spoja ne bi bilo prolaska zraka koji omogućava odvod ispušnih plinova iz peći u cijev dimnjaka. Prema tome tvrdi da bi se zbog ispušnih plinova koji se zadržavaju u prostoriji vatra ugasila nedugo nakon što je zapaljena. U tom slučaju postoji opasnost da otvaranje vrata peći dovede do eksplozivnog zapaljenja neizgorenih plinova u peći. Stoga smatra da je taj komad cijevi sa zglobom neophodan za funkcioniranje peći te da ga prema tome treba razvrstati pod tarifni broj 7321 KN‑a kao dio peći.

               29

               Komisija naprotiv smatra da isti taj komad cijevi sa zglobom treba zbog svojih osobina i objektivnih svojstava razvrstati pod tarifni broj 7307 KN‑a, kao cijevni pribor. Prema mišljenju te institucije, činjenice da je komad cijevi sa zglobom isključivo namijenjen funkcioniranju peći i da je neophodan za to funkcioniranje, nisu relevantni kriteriji za razvrstavanje tog dijela pod jedan ili drugi tarifni broj. Komisija s tim u vezi tvrdi da je namjena proizvoda samo dodatni kriterij za potrebe njegova tarifnog razvrstavanja i da se, s obzirom na to da se radi o proizvodu koji spada pod „dijelove za opću uporabu” u smislu bilješke 2. odsjeka XV. KN‑a, namjena tog proizvoda ne može uzeti u obzir kod njegova tarifnog razvrstavanja.

               30

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora odlučujući uvjet za razvrstavanje robe u carinsku tarifu u načelu treba tražiti na temelju njezinih osobina i objektivnih svojstava kako su određeni tekstom tarifnog broja KN‑a i napomenama za odjeljke ili poglavlja (vidjeti među ostalim presudu od 19. srpnja 2012., Rohm & Haas Electronic Materials CMP Europe i dr., C‑336/11, t. 31.).

               31

               Naime, iz općih pravila za tumačenje KN‑a proizlazi da se razvrstavanje robe zakonski određuje sukladno tekstu tarifnih brojeva i podbrojeva, kao i napomena uz odsjeke ili poglavlja KN‑a koje imaju obvezujuću pravnu snagu (presuda od 12. srpnja 2012., TNT Freight Management (Amsterdam), C‑291/11, t. 31.).

               32

               Nadalje, napomene s objašnjenjem koje je, kad je riječ o KN‑u, sastavila Komisija te, kad je riječ o HS‑u, Svjetska carinska organizacija, znatno doprinose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva iako nemaju obvezujuću pravnu snagu (gore navedena presuda TNT Freight Management, t. 32.).

               33

               Valja također podsjetiti da namjena proizvoda može predstavljati objektivan kriterij razvrstavanja ako je svojstvena tom proizvodu te se ta svojstvenost može ocijeniti s obzirom na njegove osobine i objektivna svojstva (gore navedena presuda TNT Freight Management,t. 33. i navedena sudska praksa).

               34

               Komadi cijevi sa zglobom, kao što su to oni iz glavnog postupka, izričito se ne spominju ni u tekstu tarifnih brojeva 7321 ili 7307 KN‑a, ni u tekstu bilježaka njegovih odsjeka ili poglavlja, a niti u napomenama s objašnjenjem KN‑a ili HS‑a.

               35

               Što se tiče tarifnog broja 7321 KN‑a, iz analize tog tarifnog broja proizlazi da on među ostalim uključuje „peći” kao i „njihov[e] dijelov[e], od željeza ili čelika”, dok se tarifni podbroj 7321 90 00 KN‑a specifično referira na „dijelove”.

               36

               KN ne definira pojam „dijelova” u smislu tarifnog broja 7321 KN‑a. Međutim, iz sudske prakse Suda utvrđene u kontekstu poglavlja 84. i 85. odsjeka XVI. i poglavlja 90. odsjeka XVIII. KN‑a, proizlazi da pojam „dijelovi” podrazumijeva postojanje cjeline za čije su funkcioniranje oni nužni (vidjeti među ostalim presude od 15. veljače 2007., RUMA, C‑183/06, Zb., str. I‑1559., t. 31.; od 16. lipnja 2011., Unomedical, C‑152/10, Zb., str. I‑5433., t. 29., te gore navedenu presudu Rohm & Haas Electronic Materials CMP Europe i dr., t. 34.). Iz te sudske prakse proizlazi da kako bi se neki proizvod moglo smatrati „dijelom” u smislu navedenih poglavlja, nije dovoljno dokazati da bez tog proizvoda uređaj ili stroj ne može odgovoriti potrebama za koje je namijenjen. Također potrebno je dokazati da je mehanički ili električni rad uređaja ili stroja o kojem je riječ uvjetovan spomenutim proizvodom (vidjeti u tom smislu presudu od 7. veljače 2002., Turbon International, C‑276/00, Zb., str. I‑1389., t. 30., te gore navedenu presudu Rohm & Haas Electronic Materials CMP Europe i dr., t. 35.). Nadalje, treba voditi računa o bilješci 2. točki (a) odsjeka XV. KN‑a u kojoj se precizira da referiranje na „dijelove” među ostalim u tarifnom broju 7321, ne uključuje „dijelove za opću uporabu”.

               37

               U interesu dosljedne i ujednačene primjene Zajedničke carinske tarife, pojmu „dijelovi” u smislu tarifnog broja 7321 KN‑a treba dati definiciju jednaku onoj koja proizlazi iz sudske prakse usvojene u kontekstu drugih poglavlja KN‑a na koju se podsjeća u točki 36. ove presude.

               38

               U konkretnom slučaju, iz činjeničnih razmatranja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da su komad cijevi sa zglobom, o kojem je riječ u glavnom postupku, pričvrsni dio i zatvarač namijenjeni isključivo za peći. Nadalje, taj dio služi spajanju peći na cijev dimnjaka. Kad ne bi bilo tog spoja, peć ne bi mogla funkcionirati jer bi propuštala ispušne plinove.

               39

               Dakle, treba zaključiti da je komad cijevi sa zglobom neophodan za funkcioniranje peći. S obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 36. ove presude, takav komad cijevi sa zglobom stoga se može smatrati „dijelom” peći te, shodno tomu, biti razvrstan pod tarifni broj 7321 KN‑a.

               40

               Valja međutim ispitati treba li komad cijevi sa zglobom razvrstati pod tarifni broj 7307 KN‑a kao „cijevni pribor”, što bi u skladu s bilješkom 2. odsjeka XV. na koju se podsjeća u točki 36. ove presude, isključilo razvrstavanje tog komada kao „dijela” peći u smislu tarifnog broja 7321 KN‑a.

               41

               Tarifni broj 7307 KN‑a označava cijevni pribor (na primjer, spojnice, koljena, kolčace) „od željeza ili čelika”. Prema napomeni s objašnjenjem za navedeni tarifni broj 7307 HS‑a, on obuhvaća proizvode „od željeza ili čelika” namijenjene ponajprije međusobnom spajanju ili povezivanju dviju cijevi ili dijelova cijevi, ili cijevi i nekog drugog mehanizma, ili pak zatvaranju pojedinih dijelova cijevi.

               42

               U predmetu iz glavnog postupka, iz činjeničnih razmatranja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da komad cijevi sa zglobom o kojem je ovdje riječ nije namijenjen međusobnom povezivanju dviju cijevi ili dijelova cijevi, ili pak cijevi i nekog drugog sustava, nego služi spajanju peći na cijev dimnjaka. Taj se komad dakle ne može smatrati dijelom za opću uporabu u smislu bilješke 2. točke (a) odsjeka XV. KN‑a.

               43

               Prema tome, valja zaključiti da proizvod kao što je onaj iz glavnog postupka, ne može biti razvrstan pod tarifni broj 7307 KN‑a i ne spada u „dijelove za opću uporabu” u smislu bilješke 2. točke (a) odsjeka XV. KN‑a. Njega s druge strane treba razvrstati, uzevši u obzir njegove osobine i njegova objektivna svojstva kao i namjenu svojstvenu tom proizvodu, pod tarifni broj 7321 KN‑a kao čelični „dio” peći.

               44

               U svjetlu svih prethodnih razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da KN treba tumačiti na način da cijevni set za peć, kao onaj iz glavnog postupka, koji se sastoji od komada čelične cijevi sa zglobom savijenim pod pravim kutom, vanjskog promjera 154 mm i vanjskih dimenzija 495 mm x 595 mm, premazanog slojem vatrootporne boje i opremljenog zatvaračem radi omogućavanja unutarnjeg čišćenja, spoja na dimnjak te odgovarajućeg zatvarača, treba razvrstati pod tarifni broj 7321 KN‑a, kao čelični dio peći.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, u verziji na temelju Uredbe Komisije (EZ) br. 1031/2008 od 19. rujna 2008., treba tumačiti na način da cijevni set za peć, kao onaj iz glavnog postupka, koji se sastoji od komada čelične cijevi sa zglobom savijenim pod pravim kutom, vanjskog promjera 154 mm i vanjskih dimenzija 495 mm x 595 mm, premazanog slojem vatrootporne boje i opremljenog zatvaračem radi omogućavanja unutarnjeg čišćenja, spoja na dimnjak te odgovarajućeg zatvarača, treba razvrstati pod tarifni broj 7321 navedene kombinirane nomenklature, kao čelični dio peći.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. svibnja 2014. # Katjes Fassin GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-366/12.