title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. listopada 2016.#Orange, anciennement France Télécom protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Državne potpore – Potpora koju je Francuska Republika dodijelila France Télécomu – Reforma načina financiranja mirovina državnih službenika pripojenih France Télécomu – Smanjenje protučinidbe koju France Télécom treba isplatiti državi – Odluka koja potporu proglašava sukladnom s unutarnjim tržištem pod određenim uvjetima – Pojam ,potpore' – Pojam ,gospodarske prednosti' – Selektivna narav – Utjecaj na tržišno natjecanje – Iskrivljavanje činjenica – Nedostatak u obrazloženju – Izmjena obrazloženja.#Predmet C-211/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Državne potpore — Potpora koju je Francuska Republika dodijelila France Télécomu — Reforma načina financiranja mirovina državnih službenika pripojenih France Télécomu — Smanjenje protučinidbe koju France Télécom treba isplatiti državi — Odluka koja potporu proglašava sukladnom s unutarnjim tržištem pod određenim uvjetima — Pojam ,potpore' — Pojam ,gospodarske prednosti' — Selektivna narav — Utjecaj na tržišno natjecanje — Iskrivljavanje činjenica — Nedostatak u obrazloženju — Izmjena obrazloženja“
      U predmetu C‑211/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 6. svibnja 2015.,

         Orange, bivši France Télécom, sa sjedištem u Parizu (Francuska), koji zastupaju S. Hautbourg i S. Cochard‑Quesson, odvjetnici,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju B. Stromsky i L. Flynn, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. prosinca 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Ovom žalbom Orange zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 26. veljače 2015., Orange/Komisija (T‑385/12, neobjavljena, EU:T:2015:117; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Komisije 2012/540/EU od 20. prosinca 2011. o državnoj potpori C 25/08 (ex NN 23/08) – Reforma načina financiranja mirovina državnih službenika zaposlenih u France Télécomu koju je Francuska Republika provela za France Télécom (SL 2012., L 279, str. 1.; u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Okolnosti spora

               2

               Okolnosti spora iznesene su kako slijedi u točkama 1. do 19. pobijane presude:

                        „1

                        Mjere koje su predmet ovog postupka sastoje se u promjenama uvedenima 1996. u sustav troškova koje mora snositi tužitelj, Orange, tada pod nazivom France Télécom, što se tiče isplaćivanja mirovina svojeg osoblja koje ima statut službenika.

                        2

                        Taj sustav, koji je uveden tijekom stvaranja France Télécoma 1990. godine, kao društva različitog od državne uprave, Zakonom br. 90‑568, od 2. srpnja 1990. o organizaciji javne službe pošte i telekomunikacija (JORF od 8. srpnja 1990., str. 8069.; u daljnjem tekstu: Zakon iz 1990.) bio je izmijenjen Zakonom br. 96‑660 od 26. srpnja 1996. o državnom poduzeću France Télécom (JORF 26. srpnja 1996., str. 11398.; u daljnjem tekstu: Zakon iz 1996.). Novi sustav uveden je prilikom, s jedne strane, stvaranja France Télécoma kao dioničkog društva, kao i uvrštavanja na burzu i otvaranja rastućeg dijela njegova kapitala, i, s druge strane, potpunog otvaranja natjecanju tržišta na kojem je djelovao, u Francuskoj i drugim državama članicama Europske unije.

                        3

                        Što se tiče odgovornosti za financiranje socijalnih davanja osoblja koje ima status službenika, Zakon iz 1996. je izmijenio protučinidbu koju je članak 30. Zakona iz 1990. nametnuo France Télécomu da isplati u državnu riznicu za obračun i plaćanje mirovina svojih službenika koje pruža država (u daljnjem tekstu: sporna mjera).

                        4

                        Zakon iz 1990. predviđao je da France Télécom bude prisiljen isplatiti u državnu riznicu, kao protučinidbu za obračun i plaćanje mirovina dodijeljenih njegovim službenicima, iznos odbitka od plaće službenika, čija je stopa utvrđena člankom L. 61 francuskog Zakona o civilnim i vojnim mirovinama i dodatni doprinos koji omogućava potpuno preuzimanje troškova za dodijeljene mirovine i mirovine koje treba dodijeliti njegovim umirovljenim službenicima.

                        5

                        France Télécom je također sudjelovao u takozvanim sustavima ‚kompenzacije’ i ‚prekomjerne kompenzacije’, koji su predviđali prijenose kojima se želi osigurati ravnoteža između sustava mirovina službenika drugih javnih tijela.

                        6

                        Zakon iz 1996. izmijenio je protučinidbu predviđenu u članku 30. Zakona iz 1990. na način izložen dalje u tekstu. Kao prvo, France Télécom bio je prisiljen isplatiti odbitak od plaće službenika čiji je iznos ostao nepromijenjen u odnosu na Zakon iz 1990. Kao drugo, bio je podvrgnut ‚doprinosu poslodavca radi podmirenja duga’ koji je zamijenio prethodni doprinos poslodavca. Taj novi doprinos temeljio se na‚pravičnoj konkurentnoj stopi’ koja se pak temeljila na izjednačavanju razine obveznih davanja za socijalnu sigurnost i poreza u vezi s plaćama, između France Télécoma i drugih poduzeća sektora telekomunikacija za koja vrijedi opće pravno uređenje davanja za socijalnu sigurnost, za one rizike koji su zajednički zaposlenicima privatnog prava i državnim službenicima isključujući rizike koji nisu zajednički zaposlenicima privatnog prava i državnim službenicima (osobito nezaposlenost i potraživanja zaposlenika u slučaju predstečajnog postupka ili likvidacija poduzeća). Kao treće, France Télécom bio je podvrgnut ‚iznimnom paušalnom doprinosu’, koji je bio određen Zakonom br. 96‑1181 od 31. prosinca 1996. o financijskom zakonu za 1997. (JORF od31. prosinca 1996., str. 19490.), na 37,5 milijardi francuskih franaka (što je ekvivalentno 5,7 milijardi eura). Potonji doprinos uključivao je, s jedne strane, iznos godišnjih rezervi (3,6 milijardi eura) koje je France Télécom spremio do 1996. kako bi se suočio s troškovima tada predviđenih budućih mirovina službenika i, s druge strane, dodatni iznos (2,1 milijardi eura).

                        7

                        Zakon iz 1996. je osim toga isključio France Télécom iz područja primjene sustava kompenzacije i prekomjerne kompenzacije.

                  [...]

                        9

                        Dopisom od 20. svibnja 2008. Komisija je obavijestila Francusku Republiku o svojoj odluci da pokrene postupak predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju) protiv predmetne potpore. Francuska Republika dostavila je svoja očitovanja 18. srpnja 2008.

                  [...]

                        12

                        Komisija je 20. prosinca 2011. donijela [spornu] odluku koja predmetnu potporu proglašava spojivom s unutarnjim tržištem pod određenim uvjetima.

                        13

                        U [spornoj] odluci Komisija je utvrdila da sporna mjera predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

                        14

                        Što se tiče osobito procjene gospodarske prednosti, Komisija je utvrdila da sporna mjera daje gospodarsku prednost France Télécomu jer nameće novi i teški teret za državu u pogledu obračuna i plaćanja mirovina dodijeljenih službenicima France Télécoma, smanjujući protučinidbu koju je France Télécom prije plaćao.

                        15

                        U tom pogledu, Komisija je, s jedne strane, u uvodnoj izjavi 105. [sporne] odluke, izračunala iznos predmetne potpore kao godišnju razliku između doprinosa poslodavca radi podmirenja duga koji isplaćuje France Télécom na temelju Zakona iz 1996. i troškova koje bi isplatio na temelju Zakona iz 1990., i, s druge strane, u uvodnoj izjavi 113. [sporne] odluke smatrala da je isplata iznimnog paušalnog doprinosa smanjila iznos potpore koju je primio France Télécom.

                        16

                        Komisija je također utvrdila da je sporna mjera selektivna jer se odnosi samo na France Télécom i da iskrivljava ili može iskriviti natjecanje jer omogućuje smanjenje troškova u računovodstvenoj bilanci tog poduzeća što mu dopušta da se razvije na tržištu telekomunikacijskih usluga koje su postupno bile otvorene tržišnom natjecanju u Francuskoj i drugim državama članicama.

                        17

                        Komisija je zatim izvršila procjenu spojivosti sporne mjere s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU‑a i zaključila da ona ne poštuje načelo proporcionalnosti jer ne omogućava izjednačavanje uvjeta tržišnog natjecanja. Prema Komisiji financijski doprinos koji je isplatio France Télécom u korist države ne izjednačava sve socijalne terete koji opterećuju proračun konkurenata France Télécoma.

                        18

                        Stoga je Komisija utvrdila da, kako bi se ispunio kriterij sukladnosti sa zajedničkim interesom predviđenim u članku 107. stavku 3. UFEU‑a, spojivost s unutarnjim tržištem predmetne potpore zahtijeva da se doprinos poslodavca radi podmirenja duga koji treba isplatiti France Télécomu izračuna i naplati na način da se izjednače razine obveznih davanja za socijalnu sigurnost i poreza u vezi s plaćama između France Télécoma i ostalih poduzeća telekomunikacijskog sektora za koja vrijedi opće pravo socijalnih davanja, uzimajući u obzir i rizike koji nisu zajednički zaposlenicima privatnog prava i službenicima zaposlenima u France Télécomu. Taj je doprinos trebao biti naplaćen France Télécomu od dana kada je iznos iznimnog paušalnog doprinosa, kapitaliziran po diskontnoj stopi koja proizlazi iz primjene obavijesti Komisije o metodi utvrđivanja referentnih i diskontnih stopa (SL 1996., C 232, str. 10.; u daljnjem tekstu: Obavijest o referentnim stopama), dosegnuo iznos doprinosa i tereta koje je France Télécom morao platiti na temelju članka 30. Zakona iz 1990.

                        19

                        Izreka sporne odluke glasi:
                        ‚Članak 1.
                        Državna potpora koja proizlazi iz smanjenja doprinosa koji treba isplatiti državi za obračun i plaćanje mirovina, na temelju Zakonika o civilnim i vojnim mirovinama, službenicima France Télécoma na temelju [Zakona iz 1996.] o izmjeni [Zakona iz 1990.] spojiva je s unutarnjim tržištem prema uvjetima predviđenima u članku 2.
                        Članak 2.
                        Doprinos poslodavca radi podmirenja duga, koji France Télécom duguje na temelju članka 30. točke (c) [Zakona iz 1990.], izračunava se i naplaćuje tako da se izjednače razine ukupnih obveznih davanja za socijalnu sigurnost i poreza u vezi s plaćama između France Télécoma i drugih poduzeća telekomunikacijskog sektora za koja vrijedi opće pravo socijalnih davanja.
                        Kako bi ispunila taj uvjet, Francuska Republika najkasnije sedam mjeseci nakon obavijesti o ovoj odluci mora:

                                 a)

                                 izmijeniti članak 30. [Zakona iz 1990.] i regulatorne ili druge propise donesene za njegovu primjenu, tako da osnova za izračun i naplatu doprinosa poslodavca radi podmirenja duga, koji duguje France Télécom, nije ograničena samo na rizike koji su zajednički zaposlenicima privatnog prava i državnim službenicima, nego uključuje i rizike koji nisu zajednički;

                                 b)

                                 poduzeću France Télécom naložiti plaćanje doprinosa poslodavca radi podmirenja duga izračunanog prema uvjetima predviđenima pod točkom (a), uzimajući u obzir rizike koji su zajednički zaposlenicima privatnog prava i državnim službenicima i one koji im nisu zajednički, od dana kada su iznosi iznimnog doprinosa uvedenog [Zakonom iz 1996.] koji su bili kapitalizirani po diskontnoj stopi na temelju primjene [Obavijesti o referentnim stopama] primjenjive u ovom slučaju te jednaki iznosu doprinosa i troškova koje je France Télécom morao nastaviti plaćati na temelju članka 30. [Zakona iz 1990.] u prvotnoj inačici.

                           [...]’”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               3

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. kolovoza 2012. Orange je pokrenuo postupak radi poništenja sporne odluke.

               4

               U prilog svojoj tužbi, Orange je iznio četiri tužbena razloga od kojih se prvi odnosi na pogrešku koja se tiče prava i očite pogreške u ocjeni kao i povredu obveze obrazlaganja u dijelu u kojem je Komisija smatrala da sporna mjera predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               5

               Pobijanom presudom Opći sud je odbio tužbu u cijelosti i naložio Orangeu snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka

               6

               Orange od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku;

                        —

                        podredno, da ukine pobijanu presudu i vrati predmet Općem sudu.

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               7

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži Orangeu snošenje troškova.

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               8

               Nakon objave presude Općeg suda od 14. srpnja 2016.Njemačka/Komisija (T‑143/12, EU:T:2016:406), Orange je aktom podnesenim tajništvu Suda 26. srpnja 2016. zatražio ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

               9

               U prilog tom zahtjevu, Orange u bitnome ističe da je zaključak do kojeg je došao Opći sud u pobijanoj presudi u vezi s postojanjem selektivne gospodarske prednosti nepomirljiv s onim do kojeg je došao u navedenoj presudi od 14. srpnja 2016. i da se pripadajuća pravna razmatranja tiču izravno ocjene prvog i drugog žalbenog razloga ove žalbe.

               10

               U tom je pogledu važno podsjetiti na to da, na temelju članka 83. svojeg Poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju ovog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda (presuda od 22. lipnja 2016., DK Recycling und Roheisen/Komisija, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, t. 28.).

               11

               To nije slučaj u ovom predmetu. Sud naime smatra, saslušavši nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim potrebnim elementima za odlučivanje i da predmet ne treba ispitivati u vezi s novom činjenicom koja je takve naravi da ima odlučujući utjecaj na njegovu odluku ili u vezi s argumentom o kojem se pred Sudom nije raspravljalo.

               12

               S obzirom na prethodna razmatranja, Sud smatra da nema mjesta ponovnom otvaranju usmenog dijela postupka.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je počinio Opći sud prilikom ocjene kvalifikacije sporne mjere državnom potporom

      Prvi dio žalbenog razloga, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je počinio Opći sud tijekom svoje ocjene postojanja prednosti
      – Argumentacija stranaka

               13

               Kao prvo, Orange ističe da je Opći sud počinio grešku koja se tiče prava kada je u točkama 42. i 43. pobijane presude zaključio da navodna kompenzacijska narav sporne mjere ne dopušta odbaciti kvalifikaciju državne potpore s obrazloženjem da samo u mjeri u kojoj se državna intervencija mora smatrati kompenzacijom koja predstavlja protučinidbu za usluge izvršene na ime ispunjenja obveza javne usluge, prema kriterijima koje je Sud utvrdio u presudi 24. srpnja 2003.Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), ona nije obuhvaćena člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a.

               14

               Naime, protivno onomu što je Opći sud zaključio, Sud nije isključio u točki 97. presude od 9. lipnja 2011.Comitato Venezia vuole vivere i dr./Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, EU:C:2011:368) da im kompenzacijska narav mjera različitih od onih koje su vezane za usluge izvršene na ime ispunjenja obveza javne usluge, može oduzeti narav državne potpore.

               15

               Kao drugo, Orange smatra da je ocjena Općeg suda protivna presudi od 23. ožujka 2006.Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197) u kojoj je Sud ocijenio da odstupanje od općeg talijanskog prava ne ulazi pod pojam državna potpora iz razloga što zakon koji tek izbjegava da proračun poduzetnika bude opterećen troškom koji u uobičajenoj situaciji ne bi postojao, tom poduzetniku ne dodjeljuje prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               16

               S jedne strane, suprotno onomu što je Opći sud zaključio u točkama 38. do 41. pobijane presude, nijedan element presude od 23. ožujka 2006.Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197), ne omogućuje ograničiti primjenjivost te sudske prakse samo na takozvane „dvostruko derogatorne” režime odnosno režime koji, kako bi se izbjeglo da proračun njezina korisnika bude opterećen troškom koji u uobičajenoj situaciji ne bi postojao, predviđaju odstupanje namijenjeno neutraliziranju prethodnog odstupanja od općeg pravnog sustava.

               17

               S druge strane, Orange naglašava da je Zakon iz 1990. podvrgnuo France Télécom obvezi koju njegovi konkurenti nisu morali snositi i koja je time predstavljala neuobičajeni teret u smislu navedene sudske prakse, koju je Zakon iz 1996. ispravio.

               18

               Kao treće, Orange ističe da je Opći sud u točki 41. pobijane presude zadržao kao referentni okvir, kako bi ocijenio postojanje prednosti koju je dodijelio Zakon iz 1996., prvotni sustav kojem su bili podvrgnuti službenici France Télécoma na temelju Zakona iz 1990.

               19

               No, Orange precizira da je svrha Zakona iz 1996. staviti France Télécom u situaciju općeg prava kada je riječ o načinu financiranja mirovina državnih službenika koji su pripojeni tom društvu i da s obzirom na tu svrhu, referentni okvir koji treba zadržati jest onaj koji je primjenjiv na konkurentne poduzetnike kada je riječ o doprinosima poslodavca za mirovinu za svoje osoblje.

               20

               Stoga, prema mišljenju Orangea, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je odobrio Komisijin izbor referentnog okvira.

               21

               Komisija osporava argumentaciju Orangea.

         – Ocjena Suda

               22

               Valja reći na početku da je Orange istaknuo drugim i trećim argumentom prvog dijela prvog tužbenog razloga, sažetima u točkama 10. do 15. ove presude, da mu Francuska Država nije dodijelila nikakvu gospodarsku prednost kada je donijela Zakon iz 1996. Prvim argumentom tog prvog dijela, iznesenog u točkama 8. i 9. ove presude, to društvo tvrdi da, čak i pod pretpostavkom da taj zakon sadržava takvu prednost, ona bi bila ograničena na to da kompenzira strukturnu nepogodnost koja postoji na temelju sustava uspostavljenog Zakonom iz 1990. u odnosu na njegove konkurente, na način da takva prednost nije mogla dovesti do utvrđenja državne potpore.

               23

               Kada je riječ o argumentaciji koja se temelji na nepostojanju gospodarske prednosti, Orange ističe pred Općim sudom da iz presude od 23. ožujka 2006., Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197), proizlazi da zakon kojim se samo izbjegava da proračun poduzetnika bude opterećen troškom koji, u uobičajenoj situaciji ne bi postojao, ne dodjeljuje tom poduzetniku prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               24

               Osim toga, Orange je pred Općim sudom osporavao kao pravno pogrešan i obilježen očitim pogreškama u ocjeni Komisijin izbor referentnog okvira radi određivanja postojanja gospodarske prednosti, odnosno sustava koji je bio primjenjiv na France Télécom na temelju Zakona iz 1990., a ne sustav koji je bio primjenjiv na konkurentne poduzetnike.

               25

               U točkama 38. do 41. pobijane presude, Opći sud je odbacio argumentaciju proizašlu iz presude od 23. ožujka 2006.Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197) smatrajući da je ta sudska praksa primjenjiva samo kada je u pitanju „dvostruko derogatorni” režim, odnosno režim koji, kako bi se izbjeglo da proračun njezina korisnika bude opterećen troškom koji u uobičajenoj situaciji ne bi postojao,, predviđa odstupanje namijenjeno neutraliziranju prethodnog odstupanja od režima općeg prava, što nije slučaj u ovom predmetu.

               26

               Ova ocjena ne sadržava pogrešku koja se tiče prava što Orange ističe svojim drugim argumentom ovog dijela žalbenog razloga.

               27

               U tom pogledu valja istaknuti da je u točkama 46. do 48. presude od 23. ožujka 2006.Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197), Sud ocijenio da se ne može smatrati prednošću u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a nacionalni propis koji ne nudi prednost ni dioničarima društva ni samom navedenom društvu, time što samo izbjegava da se proračun tog društva optereti troškom koji u uobičajenoj situaciji ne bi postojao, čime se taj propis ograničava na davanje okvira izuzetnoj mogućnosti a da se ne namjerava olakšati trošak koji bi to društvo normalno moralo snositi.

               28

               Valja naglasiti da je kao što je nezavisni odvjetnik iznio u točki 42. svojeg mišljenja, situacija koja je dovela do presude od 23. ožujka 2006.Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197), imala kao posebnost to da se odnosi na nacionalnu mjeru koja je za učinak imala tek to da neutralizira učinke režima koji odstupa od režima općeg prava.

               29

               No, u ovom slučaju, Opći je sud utvrdio svojom slobodnom ocjenom činjenica provedenom u točki 41. pobijane presude, da je mirovinski sustav službenika France Télécoma bio pravno različit i jasno odvojen od sustava primjenjivog na zaposlenike po privatnom pravu. Iz toga slijedi da potonji sustav nije bio uobičajeno primjenjiv sustav na službenike France Télécoma, na način da Zakon iz 1996. nije uklonio neuobičajen trošak koji opterećuje proračun tog poduzetnika niti provodi povratak na uobičajeni sustav.

               30

               U takvim okolnostima Opći je sud u točki 41. pobijane presude odlučio, a da nije počinio pogrešku koja se tiče prava, da „nije [bilo] moguće zaključiti, kao [što je to učinio] tužitelj, da se spornom mjerom želi izbjeći da se France Télécom podvrgne trošku koji, u uobičajenoj situaciji, [ne bi trebao] opterećivati njegov proračun u smislu presude [od 23. ožujka 2006., Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197)]”.

               31

               Stoga drugi argument ovog dijela žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               32

               Kada je riječ o trećem argumentu prvog dijela, u vezi s izborom referentnog okvira, valja reći da je Opći sud smatrao u točki 37. pobijane presude da je time što smanjuje socijalne troškove uvedene na temelju Zakona iz 1990., Zakon iz 1996. načelno stvorio prednost u korist France Télécoma.

               33

               Osim toga, i kako je napomenuto u točki 29. ove presude, Opći je sud u točki 41. pobijane presude utvrdio da mirovinski sustav službenika proizlazi iz sustava koji je različit i jasno odvojen od sustava primjenjivog na zaposlenike po privatnom pravu, kao što su zaposlenici konkurenata France Télécoma, i da Zakon iz 1990. nije uveo derogatorni sustav, s obzirom na to da kotizacije koje se odnose na mirovine službenika ranije nisu bile podvrgnute zajedničkom sustavu mirovinskih doprinosa.

               34

               Time je Opći sud odbacio argumentaciju Orangea prema kojoj je Komisija uzela pogrešan referentni okvir kako bi utvrdila postojanje gospodarske prednosti.

               35

               No, trećim argumentom ovog dijela žalbenog razloga, kako je sažeto u točkama 13. do 15. ove presude, Orange ne osporava kao što je ispravno istaknula Komisija, ocjenu iz točke 37. pobijane presude te samo prigovara Općem sudu da je propustio, u svrhu utvrđivanja ispravnog referentnog okvira, uzeti u obzir ciljeve Francuske države kada je donosila Zakon iz 1996.

               36

               Naime, Orange ističe u bitnome da je Zakon iz 1996. imao za cilj ponovno uspostaviti uvjete općeg prava kada je riječ o načinu financiranja mirovina državnih službenika pripojenih France Télécomu, i tako staviti društvo u situaciju jednaku onoj njegovih konkurenata. Stoga bi, i s obzirom na ciljeve Zakona iz 1996., tipska situacija koju treba uzeti kako bi se utvrdilo je li taj zakon donesen kako bi se uklonio uobičajeni ili neuobičajeni teret bila ona privatnog subjekta.

               37

               Argumentacija Orangea tako ne omogućava Sudu provjeriti je li Opći sud počinio, kada je odbio prigovor tog društva u vezi s Komisijinim pogrešnim izborom referentnog okvira, druge pogreške koje se tiču prava različite od one koja se temelji na propustu da se uzme u obzir ciljeve Francuske Države.

               38

               No, u tom pogledu, treba podsjetiti da sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članak 107. stavak 1. UFEU‑a ne razlikuje državne intervencije ovisno o razlozima i ciljevima, već ih definira s obzirom na njihove učinke (presuda od 9. lipnja 2011., Comitato Venezia vuole vivere i dr./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, EU:C:2011:368, t. 94. kao i navedena sudska praksa).

               39

               Slijedi da treći argument ovog dijela žalbenog razloga treba odbiti kao očito neosnovan.

               40

               Kada je riječ o prvom argumentu prvog dijela žalbenog razloga o kompenzaciji strukturne nepogodnosti, Orange se pozivao u prvom stupnju na presude Općeg suda od 16. ožujka 2004.Danske Busvognmænd/Komisija (T‑157/01, EU:T:2004:76), i od 28. studenoga 2008., Hotel Cipriani i dr./Komisija (T‑254/00, T‑270/00 i T‑277/00, EU:T:2008:537) kako bi tvrdio da prednost koja uklanja dodatne troškove koji proizlaze iz derogatornog sustava kojim nisu obuhvaćeni konkurentni poduzetnici ne predstavlja državnu potporu. Naime, prema njemu, kompenzacija strukturne nepogodnosti omogućava odbaciti kvalifikaciju državne potpore u određenim specifičnim situacijama različitima od jedinog slučaja usluga od općeg gospodarskog interesa.

               41

               U točkama 42. i 43. pobijane presude, Opći je sud odbacio tu argumentaciju smatrajući da, čak i pod pretpostavkom da je utvrđen, kompenzatorni karakter olakšanja tereta koje je dodijeljeno u ovom slučaju, ne omogućava odbaciti kvalifikaciju te mjere kao državne potpore.

               42

               U tom smislu, smatrao je da iz sudske prakse Suda, a osobito iz točaka 90. do 92. presude od 9. lipnja 2011.Comitato Venezia vuole vivere i dr./Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, EU:C:2011:368) proizlazi da samo u mjeri u kojoj se državna intervencija mora smatrati kompenzacijom koja predstavlja protučinidbu za usluge koje su izvršili poduzetnici zaduženi za uslugu od općeg gospodarskog interesa kako bi ispunili obveze javne usluge, prema kriterijima utvrđenima presudom od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), ta intervencija ne ulazi u članak 107. stavak 1. UFEU‑a.

               43

               Ove ocjene ne sadržavaju pogrešku koja se tiče prava što Orange ističe svojim prvim argumentom ovog dijela žalbenog razloga.

               44

               Naime, mora se utvrditi da je do danas, jedini slučaj priznat u sudskoj praksi Suda u kojem utvrđenje dodjele gospodarske prednosti nije rezultiralo time da se predmetna mjera kvalificira kao državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ono državne intervencije koja predstavlja protučinidbu za usluge koje su izvršili poduzetnici zaduženi za uslugu od općeg gospodarskog interesa kako bi izvršili obveze javne usluge, prema kriterijima utvrđenima u presudi od 24. srpnja 2003.Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415).

               45

               Stoga je Opći sud ispravno smatrao da Orange u ovom slučaju nije mogao izvući valjani zaključak iz presuda Općeg suda navedenih u točki 40. ove presude kako bi se utvrdilo da bi kompenzacija strukturne nepogodnosti dopustila odbaciti kvalifikaciju mjere kao državne potpore.

               46

               Slijedi da prvi argument ovog dijela žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               47

               S obzirom na prethodna razmatranja, drugi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti.

         Drugi dio žalbenog razloga koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio tijekom svoje ocjene selektivnog karaktera sporne mjere
      – Argumentacija stranaka

               48

               Orange smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 52. i 53. pobijane presude odlučio da je sporna mjera selektivna jer se odnosi samo na Orange.

               49

               On smatra da je individualna mjera selektivna samo ako stavlja u povoljniji položaj određenog poduzetnika u odnosu na druge poduzetnike koji se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji. Orange se poziva u tom smislu na presude od 29. ožujka 2012.3M Italia (C‑417/10, EU:C:2012:184, t. 40.), i od 16. travnja 2015., Trapeza Eurobank Ergasias (C‑690/13, EU:C:2015:235, t. 28.).

               50

               Naime, s obzirom na to da selektivnost mjere implicira nejednaku raspodjelu prednosti između poduzetnika koji se nalaze u činjenično i pravno usporedivoj situaciji, nikakva se procjena ne bi mogla provesti bez usporedbe sa subjektima koji se nalaze u takvoj situaciji.

               51

               S obzirom na to da je Komisija zaključila da nije bilo drugih poduzetnika koji bi mogli ući u referentni okvir koji je ona definirala, Orange smatra da se Opći sud nije mogao ograničiti na to da presumira da je kriterij selektivnosti bio ispunjen s obzirom na ad hoc karakter sporne mjere.

               52

               Komisija osporava argumentaciju Orangea.

         – Ocjena Suda

               53

               U točkama 52. i 53. pobijane presude, Opći je sud istaknuo da se Zakon iz 1996. odnosio samo na France Télécom i smatra da je stoga bio selektivan. Prema Općem sudu, kriterij usporedbe korisnika s drugim subjektima koji se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji, s obzirom na cilj mjere, ima svoje porijeklo i opravdanje u okviru ocjene selektivnog karaktera mjere potencijalno opće primjene te stoga ne bi bio mjerodavan kada se radi, kao u ovom slučaju, o ocjeni selektivnog karaktera ad hoc mjere, koja se odnosi samo na jednog poduzetnika i koja želi izmijeniti određene, njemu specifične obveze tržišnog natjecanja.

               54

               S obzirom na to da su te ocjene, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 66. do 72. svojeg mišljenja, sukladne sudskoj praksi Suda u tom području (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2015., Komisija/MOL, C‑15/14 P, EU:C:2015:362, t. 60.), one ne sadržavaju nikakvu pogrešku koja se tiče prava, tako da ovaj dio žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

         Treći dio žalbenog razloga, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio prilikom ocjene kriterija utjecaja na tržišno natjecanje
      – Argumentacija stranaka

               55

               Orange prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava i da nije ispunio svoju obvezu obrazlaganja kada je u točkama 63. i 64. pobijane presude ocijenio da je kriterij utjecaja na tržišno natjecanje ispunjen, s obzirom na to da su financijski izvori oslobođeni spornom mjerom mogli promicati razvoj djelatnosti Orangea na tržištima nedavno otvorenim tržišnom natjecanju i da je priznao da je navedena mjera bila neophodna da bi mu dopustila sudjelovanje u razvoju tržišnog natjecanja.

               56

               Prema Orangeu, iako se tim dvama elementima moglo utvrditi da je sporna mjera, time što osigurava tržišno natjecanje prema zaslugama, imala pozitivni utjecaj na tržišno natjecanje, oni nisu bili dovoljni da bi Općem sudu omogućili zaključiti da je navedena mjera mogla narušiti ili prijetiti narušavanjem tržišnog natjecanja.

               57

               Ako je Opći sud proveo potpuni nadzor ocjena Komisije, kako bi zaključio da je kriterij utjecaja na tržišno natjecanje ispunjen, mogao je utvrditi da postojanje takvog protutržišnog učinka nije bilo valjano utvrđeno s obzirom na to da je određeni referentni okvir uključivao samo Orange i da je Komisija sama priznala da je sporna mjera bila potrebna kako bi se osiguralo tržišno natjecanje po zaslugama na tržištu koje se otvara tržišnom natjecanju.

               58

               Komisija osporava argumentaciju Orangea.

         – Ocjena Suda

               59

               U točkama 63. i 64. pobijane presude, Opći je sud odbacio argumentaciju Orangea sažetu u točki 57. ove presude smatrajući najprije da su financijska sredstva oslobođena spornom mjerom mogla poticati razvoj djelatnosti France Télécoma na tržištima novootvorenim za tržišno natjecanje, u Francuskoj i drugim državama članicama.

               60

               Zatim, Opći je sud istaknuo da je Orange sam bio priznao da je sporna mjera imala važan utjecaj na tržišno natjecanje jer je bila neophodna kako bi mu omogućila sudjelovati u razvoju tržišnog natjecanja.

               61

               Konačno, Opći je sud smatrao da činjenica da je sporna mjera bila ili ne potrebna kako bi omogućila France Télécomu da se suoči s njegovim navodnim nepovoljnim konkurentskim položajem, nije bila relevantna za primjenu relativnog uvjeta narušavanja tržišnog natjecanja, već onog koji se odnosi na prednost i da je ta činjenica bila ispitana u kontekstu prvog dijela prvog tužbenog razloga u prvom stupnju.

               62

               Stoga, s jedne strane, kao što je nezavisni odvjetnik u točki 75. svojeg mišljenja iznio, pobijana presuda jasno izlaže razloge zbog kojih je Opći sud potvrdio ocjenu Komisije koja se tiče kriterija narušavanja tržišnog natjecanja.

               63

               S obzirom na to da dano obrazloženje tako omogućava, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, zainteresiranima da se upoznaju s razlozima na kojima je Opći sud temeljio svoju odluku i Sudu da raspolaže elementima dovoljnima da bi vršio svoj nadzor u okviru žalbe, prigovor koji se temelji na nedovoljnom obrazloženju pobijane presude treba odbiti.

               64

               S druge strane, valja podsjetiti da Komisija nije dužna utvrditi postojanje stvarnog utjecaja potpora na trgovinu među državama članicama i stvarno narušavanje tržišnog natjecanja, već samo ispitati mogu li te mjere utjecati na tu trgovinu i narušiti tržišno natjecanje (presuda od 8. rujna 2011., Komisija/Nizozemska, C‑279/08 P, EU:C:2011:551, t. 131. i navedena sudska praksa).

               65

               U tom smislu, okolnost da je gospodarski sektor bio liberaliziran na razini Unije, može odrediti stvarni ili potencijalni utjecaj potpora na tržišno natjecanje kao i njihov učinak na trgovinu među državama članicama (presuda od 30. travnja 2009., Komisija/Italija i Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, t. 53. kao i navedena sudska praksa).

               66

               U pogledu uvjeta narušavanja tržišnog natjecanja, valja naglasiti da potpore koje oslobađaju poduzetnika troškova koje bi u pravilu snosio u okviru svojeg redovnog upravljanja ili svojih uobičajenih aktivnosti, u pravilu narušavaju uvjete tržišnog natjecanja (presuda od 30. travnja 2009., Komisija/Italija i Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, t. 54. kao i navedena sudska praksa).

               67

               U ovom slučaju Opći je sud istaknuo u točki 61. pobijane presude da iz uvodnih izjava 114. do 116. sporne odluke proizlazi da je Zakon iz 1996. omogućio i omogućava Orangeu da raspolaže povećanim financijskim sredstvima kako bi djelovao na tržištu na kojem je aktivan, da su se tržišta telekomunikacijskih usluga na kojima je djelovao i djeluje Orange na cjelokupnom području Francuske i u drugim državama članicama postepeno otvorila tržišnom natjecanju i da su mu ta dva elementa omogućila lakše razvijanje na tržištima drugih država članica koja su se nedavno otvorila za tržišno natjecanje.

               68

               U svjetlu tih utvrđenja koja Orange nije osporio, Opći je sud mogao, a da ne počini pogrešku koja se tiče prava, potvrditi ocjenu Komisije prema kojoj je sporna mjera mogla narušiti tržišno natjecanje.

               69

               S obzirom na prethodna razmatranja, treći dio prvog žalbenog razloga, a stoga i cijeli taj žalbeni razlog treba odbiti.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je počinio Opći sud prilikom ocjene spojivosti sporne mjere s unutarnjim tržištem

      Prvi dio žalbenog razloga, koji se temelji na iskrivljavanju činjenica i povredi obveze obrazlaganja koje je počinio Opći sud prilikom ocjene svrhe iznimnog paušalnog doprinosa
      – Argumentacija stranaka

               70

               Orange smatra da je Opći sud iskrivio činjenice koje su mu bile predočene i da je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja kada je u točkama 93. i 94. pobijane presude ocijenio da se sadržaj Zakona iz 1996. nije protivio tumačenju Komisije prema kojemu iznimni paušalni doprinos ne predstavlja socijalno davanje već ima druge ciljeve i da Komisija stoga nije počinila pogrešku koja se tiče prava kada je ocijenila da neuzimanje u obzir rizika koji nisu zajednički u doprinosu poslodavca radi podmirenja duga, ne može nadoknaditi navedenim doprinosom.

               71

               Naime, suprotno tvrdnji Općeg suda, iznimni paušalni doprinos socijalno je davanje za Orange, jer sadržaj članka 30. Zakona iz 1996. predviđa da se isplaćuje „kao protučinidba za obračun i plaćanje mirovina dodijeljenih njegovu osoblju – službenicima.”

               72

               Komisija osporava argumentaciju Orangea.

         – Ocjena Suda

               73

               U točkama 93. i 94. pobijane presude, Opći je sud smatrao da se sadržaj Zakona iz 1996. nije protivio tumačenju Komisije prema kojemu iznimni paušalni doprinos ne predstavlja socijalno davanje poput doprinosa poslodavca radi podmirenja duga, već ide za drugim ciljevima, te je iz toga zaključio da Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava niti prekoračila granice svoje diskrecijske ovlasti kada je ocijenila da neuzimanje u obzir rizika koji nisu zajednički u doprinosu poslodavca radi podmirenja duga, ne može nadoknaditi iznimnim paušalnim doprinosom.

               74

               Ta ocjena je bila utemeljena na utvrđenju iz točke 92. navedene presude, prema kojemu „iz zajedničkog čitanja stavaka (a) i (d) članka 30. Zakona iz 1990. kako je izmijenjen Zakonom iz 1996., proizlazi da je doprinos poslodavca radi podmirenja duga zamišljen kako bi se ‚izjednačile razine obveznih socijalnih i poreznih tereta koji opterećuju plaće’ između France Télécoma i njegovih konkurenata dok te iste odredbe ne predviđaju ništa u odnosu na cilj iznimnog paušalnog doprinosa”.

               75

               Stoga, s jedne strane, kao što je to nezavisni odvjetnik u točki 86. svojeg mišljenja iznio, pobijana presuda jasno izlaže razloge zbog kojih je Opći sud odbacio zahtjeve Orangea.

               76

               S obzirom na to da dano obrazloženje tako omogućava, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, zainteresiranima da se upoznaju s razlozima na kojima je Opći sud temeljio svoju odluku i Sudu da raspolaže elementima dovoljnima da bi vršio svoj nadzor u okviru žalbe, prigovor koji se temelji na nedovoljnom obrazloženju pobijane presude treba odbiti.

               77

               S druge strane, kako je iznio nezavisni odvjetnik u točki 85. svojeg mišljenja, argument preuzet u točki 62. ove presude ne može poništiti utvrđenje iz točke 92. pobijane presude. U tim okolnostima, valja utvrditi da navodno iskrivljenje ne proizlazi očigledno iz elemenata spisa i da svojom argumentacijom Orange stoga poziva zapravo Sud da provede novu ocjenu činjenica i dokaza, što ne ulazi u nadležnost Suda.

               78

               Slijedi da argument koji se temelji na iskrivljavanju Zakona iz 1996. treba odbiti kao očito neosnovan.

               79

               Posljedično, valja odbiti prvi dio žalbenog razloga kao potpuno neosnovan.

         Drugi dio žalbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja koju je počinio Opći sud prilikom ocjene „presedana La Poste”
      – Argumentacija stranaka

               80

               Drugim dijelom žalbenog razloga Orange ističe da je Opći sud povrijedio obvezu obrazlaganja jer je u točkama 99. do 101. pobijane presude samo ponovio ocjene Komisije a da nije analizirao argumente koje je iznio Orange kako bi utvrdio da su te ocjene bile pogrešne. Osim toga, Opći sud nije ispitao druge argumente koje je iznio Orange s ciljem da se utvrdi da Komisija nije opravdano različito postupala s mirovinskom reformom službenika France Télécoma i onom službenika La Postea.

               81

               Komisija osporava argumentaciju Orangea.

         – Ocjena Suda

               82

               U tom smislu, kao što je iznio nezavisni odvjetnik u točkama 90. i 93. svojeg mišljenja, razmatranja koja je Opći sud iznio u točkama 99. do 101. pobijane presude navedena su samo kao dodatak. Stoga je argumentacija Orangea u žalbi nedjelotvorna jer čak i kad bi bila utemeljena, ona ne može dovesti do ukidanja pobijane presude.

               83

               Slijedi da drugi dio drugog žalbenog razloga, pa stoga i taj razlog u cijelosti, treba odbiti kao potpuno neosnovane.

         Treći žalbeni razlog, koji se odnosi na pogreške koje se tiču prava koje je počinio Opći sud tijekom ocjene razdoblja u kojem je iznimni paušalni doprinos neutralizirao potporu

      Argumentacija stranaka

               84

               Orange smatra da je Opći sud iskrivio činjenice i izmijenio obrazloženje kada je ocijenio, u točkama 107. i 108. pobijane presude, da je ukidanje troškova kompenzacije i prekomjerne kompenzacije bilo dio potpore određene u članku 1. sporne odluke, iako je Komisija u uvodnoj izjavi 119. te odluke zaključila samo da se ta potpora sastojala od smanjenja protučinidbe koju čini doprinos poslodavca, a da se ne spominju troškovi kompenzacije i prekomjerne kompenzacije.

               85

               Orange dodaje da troškovi kompenzacije i prekomjerne kompenzacije obično terete samo mirovinske fondove a ne izravno poduzetnike. Stoga, ništa ne omogućava Općem sudu smatrati da sustav uveden Zakonom iz 1990. zamjenjuje uobičajene troškove i da je stoga Zakon iz 1996. oslobodio poduzetnika tereta koji uobičajeno opterećuju njegov proračun.

               86

               Komisija osporava argumentaciju Orangea.

         Ocjena Suda

               87

               U točki 107. pobijane presude Opći je sud naveo „da je uvodna izjava 119. [sporne] odluke, koja [sadržava] zaključak o postojanju potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, nažalost [ograničena] na navođenje da se potpora [sastoji] od smanjenja ‚protučinidbe koja je doprinos poslodavca’, a da ne spominje sustave kompenzacije i pretjerane kompenzacije”.

               88

               U točki 108. navedene presude smatrao je međutim da „valja utvrditi kako iz konteksta [sporne] odluke tako i iz njezina članka 1. [proizlazi] da se potpora [sastoji], prema Komisiji, u smanjenju doprinosa koji je žalitelj prethodno plaćao, što je nužno [uključivalo] sve troškove koje je potonji snosio prije stupanja na snagu sporne mjere”.

               89

               Ta je ocjena bila utemeljena na sljedećim razmatranjima, koja se nalaze u točkama 104. do 106. pobijane presude:

                        „104.

                        U ovom slučaju valja utvrditi da je državna potpora u članku 1. [sporne] odluke definirana kao ona koja ‚proizlazi iz smanjenja protučinidbe koju treba isplatiti državi za obračun i plaćanje mirovina, primjenom Zakonika o civilnim i vojnim mirovinama na službenike France Télécoma na temelju [Zakona iz 1996.] kojim se izmjenjuje [Zakon iz 1990.]’

                        105.

                        U uvodnoj izjavi 115. [sporne] odluke Komisija objašnjava da se iznos predmetne potpore može izračunati uzimajući u obzir ‚godišnju razliku između doprinosa poslodavca radi podmirenja duga koji isplaćuje France Télécom državi i troškova koje je isplatio na temelju Zakona iz 1990. naznačenih u tablici br. 1, ako su oni ostali nepromijenjeni, umanjeno za iznos paušalnog doprinosa isplaćenog u 1997.’. Iz tablice br. 1 koja se nalazi u uvodnoj izjavi 18. [sporne] odluke proizlazi da su troškovi kompenzacije i prekomjerne kompenzacije uključeni u troškove koje je tužitelj isplatio državi između 1991. i 1996.

                        106.

                        Komisija je stoga istaknula da su troškovi kompenzacije i prekomjerne kompenzacije uključeni u izračun protučinidbe isplaćene na temelju Zakona iz 1990. i da je državna potpora utvrđena i izračunana kao smanjenje te protučinidbe izvršeno Zakonom iz 1996.”

               90

               Stoga valja utvrditi da donijevši takav zaključak Opći sud nije nikako izmijenio razloge koji se nalaze u spornoj odluci svojim razlozima, već je samo tumačio potonju s obzirom na njezin vlastiti sadržaj. Osim toga, suprotno onomu što tvrdi Orange, to tumačenje vjerno odražava nedosljednosti navedene odluke bez da ih iskrivljava.

               91

               Stoga treći žalbeni razlog treba odbiti kao potpuno neosnovan.

               92

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               93

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               94

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               95

               Budući da Orange nije uspio u svojim zahtjevima te s obzirom na to da je Komisija to zatražila, valja mu naložiti da snosi troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se Orangeu snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. studenog 2011.#Computer Task Group Luxembourg PSF SA (CTG Luxembourg PSF) protiv Suda Europske unije.#Tužba za poništenje.#Spojeni predmeti T-170/10 i T-340/10.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 12. srpnja 1990. # Gerlach & Co. BV protiv Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tariefcommissie - Nizozemska. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-43/89.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 20. srpnja 2016.#GY protiv Europske komisije.#Javna služba – Otvoreni natječaj – Obavijest o natječaju EPSO/AD/293/14 – Nedostatan broj bodova na testiranju ‚Probir talenata’ – Nepozivanje u centar za procjenu – Odbijanje zahtjeva za preispitivanje.#Predmet F-123/15.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 18. ožujka 2015.#DK protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Osoblje EEAS‑a – Dužnosnik – Stegovni postupak – Udaljavanje s radnog mjesta bez smanjenja mirovinskih prava – Članak 25. Priloga IX. Pravilniku o osoblju – Kazneni postupci u tijeku – Istovjetnost činjenica podnesenih tijelu za imenovanje i kaznenom sudu.#Predmet F-27/14.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 7. rujna 2017.#Birgit Bossen i dr. protiv Brussels Airlines SA/NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Promet – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članak 7. stavak 1. – Opća pravila o odšteti i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku – Let koji se sastoji od više dijelova – Pojam ‚udaljenost’ koja se uzima u obzir.#Predmet C-559/16.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      7. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Promet – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članak 7. stavak 1. – Opća pravila o odšteti i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku – Let koji se sastoji od više dijelova – Pojam ‚udaljenost’ koja se uzima u obzir”
      U predmetu C‑559/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Hamburg (Općinski sud u Hamburgu, Njemačka), odlukom od 4. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 4. studenoga 2016., u postupku

         Birgit Bossen,

         Anja Bossen,

         Gudula Gräßmann

      protiv

         Brussels Airlines SA/NV,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i M. Safjan, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za B. Bossen, A. Bossen i G. Gräßmann, F. Puschkarski, Rechtsanwältin,

               –

               za Brussels Airlines SA/NV, D. Smielick, Rechtsanwalt,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, E. de Moustier i M.-L. Kitamura, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Garofolija, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, W. Mölls i N. Yerrell, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Birgit Bossen, Anje Bossen i Gudule Gräßmann, s jedne strane, i društva Brussels Airlines SA/NV, s druge strane, vezano uz iznos odštete koja im se mora isplatiti zbog dužeg kašnjenja leta u polasku te zrakoplovne kompanije.

         Pravni okvir

               3

               U članku 2. točki (h) Uredbe br. 261/2004, naslovljenom „Definicije”, određuje se:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               […]

                        (h)

                        ‚konačno odredište’ znači destinacija na karti predstavljena na šalteru za registraciju putnika ili, u slučaju izravno povezanih letova, odredište zadnjeg leta; zamjenski povezani letovi koji su dostupni neće uzimati u obzir izvorno planirano vrijeme dolaska”.

               4

               Prema članku 5. stavku 1. točki (c) te uredbe:
               „1.   U slučaju otkazivanja leta, dotični putnici:
               […]

                        (c)

                        imaju pravo na odštetu od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 7., osim ako:

                                 i.

                                 su obaviješteni o otkazivanju leta najmanje dva tjedna prije vremena polaska predviđenog redom letenja; ili

                                 ii.

                                 su obaviješteni o otkazivanju leta u roku od dva tjedna do sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja i ponuđeno im je preusmjeravanje koje im omogućuje da otputuju ne više od dva sata prije vremena polaska predviđenog redom letenja i da stignu u mjesto [konačnog] odredišta unutar četiri sata od planiranog vremena dolaska; ili

                                 iii.

                                 su obaviješteni o otkazivanju leta u roku od sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja i ponuđeno im je preusmjeravanje, čime im je omogućeno da otputuju ne više od sat vremena ranije od predviđenog vremena polaska i da stignu u mjesto [konačnog] odredišta unutar dva sata od planiranog vremena dolaska.”

               5

               Članak 6. te uredbe formuliran je kako slijedi:
               „Kašnjenje leta
               1.   Kada stvarni zračni prijevoznik razumno očekuje kašnjenje leta u polasku izvan vremena predviđenog redom letenja:

                        (a)

                        za dva sata i više za letove od 1500 km ili kraće; ili

                        (b)

                        za tri sata ili više za sve letove unutar Zajednice duže od 1500 km i za sve ostale letove između 1500 km i 3500 km; ili

                        (c)

                        za četiri sata ili više, u slučaju svih letova koji ne spadaju pod točke (a) ili (b),

                  [stvarni] zračni prijevoznik dužan je putnicima pružiti:

                        i.

                        pomoć propisanu u članku 9. stavku 1. točki (a) i članku 9. stavku 2.; i

                        ii.

                        kada je razumno očekivano vrijeme polaska najmanje dan nakon prethodno najavljenog vremena polaska, pomoć propisanu u članku 9. stavku 1. točki (b) i članku 9. stavku 1. točki (c); i

                        iii.

                        kada je kašnjenje leta najmanje pet sati, pomoć propisanu člankom 8. stavkom 1. točkom (a).

                  2.   U svakom slučaju, pomoć će se pružiti unutar gore propisanih vremenskih rokova, a s obzirom na svaku pojedinu kategoriju udaljenosti.”

               6

               U članku 7. iste uredbe predviđa se:
               „Pravo na odštetu
               1.   Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu od:

                        (a)

                        250 EUR za sve letove dužine 1500 km ili kraće;

                        (b)

                        400 EUR za sve letove unutar Zajednice, duže od 1500 km i za sve druge letove dužine između 1500 km i 3500 km;

                        (c)

                        600 EUR za sve letove koji ne spadaju pod točke (a) ili (b).

                  U određivanju udaljenosti, kao baza se uzima mjesto [krajnjeg] odredišta na koje će, zbog uskraćivanja ukrcaja ili otkazivanja leta, putnici stići s određenim vremenskim zakašnjenjem u odnosu na vrijeme dolaska predviđenim redom letenja.
               […]
               4.   Udaljenosti iz stavaka 1. i 2. određuju se pomoću metode za određivanje rute preko velikog kruga ortodrome.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               Tužiteljice su kod Brussels Airlinesa rezervirale prijevoz za putovanje iz Rima (Italija) u Hamburg (Njemačka) s vezanim letom preko Bruxellesa (Belgija). Let iz Rima za Bruxelles trebao je poletjeti u 10:25 i sletjeti u 12:40 sati, dok je let iz Bruxellesa za Hamburg trebao poletjeti u 13:35 i sletjeti u 14:45 sati.

               8

               Let iz Rima za Bruxelles je kasnio. Zrakoplov je u Bruxelles sletio tek u 13:22 sati, pa tužiteljice nisu mogle stići na vrijeme na svoj vezani let.

               9

               One su potom u Hamburg prevezene sljedećim letom, koji je stigao u 18:35 sati, odnosno sa zakašnjenjem od tri sata i pedeset minuta u odnosu na prvotno planirano vrijeme dolaska.

               10

               Prema ortodromskoj metodi udaljenost između Rima i Hamburga iznosi 1326 km. Udaljenost između Rima i Bruxellesa iznosi 1173 km, a udaljenost između Bruxellesa i Hamburga 483 km, pa stoga ukupna udaljenost tih dvaju letova zajedno iznosi 1656 km.

               11

               Tužiteljice su pred Amtsgerichtom Hamburg (Općinski sud u Hamburgu, Njemačka) podnijele tužbu tražeći svaka odštetu u visini od 400 eura na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 261/2004.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je među strankama nesporno da tužiteljice imaju pravo na odštetu zbog dužeg kašnjenja leta u polasku, pri čemu je Brussels Airlines po toj osnovi svakoj već isplatio 250 eura.

               13

               Tužiteljice sada traže dodatni iznos od 150 eura za svaku jer su u izračun udaljenosti prema njihovu mišljenju morala biti uključena oba dijela leta te je ona stoga bila veća od 1500 km, a ne ortodromska udaljenost između Rima i Hamburga.

               14

               U tim je okolnostima Amtsgericht Hamburg (Općinski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 7. stavak 1. drugu rečenicu Uredbe (EZ) br. 261/2004 tumačiti na način da pojam ‚udaljenost’ obuhvaća samo izravnu udaljenost između mjesta polijetanja i krajnjeg odredišta izračunatu prema ortodromskoj metodi, neovisno o stvarno prijeđenoj udaljenosti leta?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u bitnome želi znati treba li članak 7. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da pojam „udaljenost” u slučaju zračnih linija s vezanim letovima obuhvaća samo udaljenost između mjesta prvog polijetanja i konačnog odredišta, koju treba izračunati prema ortodromskoj metodi, neovisno o stvarno prijeđenoj udaljenosti leta.

               16

               Uvodno treba reći da je nesporno da su tužiteljice iz predmeta u glavnom postupku pri dolasku na svoje konačno odredište pretrpjele kašnjenje za koje imaju pravo na odštetu. U tom je predmetu stoga jedino sporno određivanje iznosa te odštete prema uvjetima utvrđenima u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 261/2004.

               17

               Najprije valja podsjetiti da se u tekstu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 261/2004 navodi, među ostalim, da pozivanjem na taj članak putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu koji se kreće od 250 do 600 eura, ovisno o udaljenosti prijeđenoj na odnosnim letovima, pri čemu se uzima u obzir krajnje odredište dotičnog putnika, a tu udaljenost, u skladu s člankom 7. stavkom 4. te uredbe, treba izračunati pomoću ortodromske metode određivanja rute.

               18

               U tom pogledu treba istaknuti da, iako članak 5. Uredbe br. 261/2004, koji se odnosi na otkazivanja letova, upućuje na članak 7. te uredbe, to, naprotiv, nije slučaj s člankom 6. iste uredbe, koji se odnosi na kašnjenja letova.

               19

               Međutim, Sud je podsjetio da svaki pravni akt Unije treba tumačiti u skladu s ukupnim primarnim pravom, uključujući načelo jednakog postupanja, kojim se zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2012., Nelson i dr., C‑581/10 i C‑629/10, EU:C:2012:657, t. 33.).

               20

               Sud je utvrdio da u slučaju putnika na letovima koji kasne najmanje tri sata i putnika na letovima koji su otkazani i preusmjereni u okolnostima koje nisu u skladu s ograničenjima predviđenima u članku 5. stavku 1. točki (c) podtočki iii. Uredbe br. 261/2004 treba smatrati da se radi o usporedivim situacijama zato što i jedni i drugi trpe slične neugodnosti koje čine temelj za njihovu odštetu (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2012., Nelson i dr., C‑581/10 i C‑629/10, EU:C:2012:657, t. 34).

               21

               Iz toga slijedi da Uredbu br. 261/2004 treba tumačiti na način da putnici na letovima koji kasne najmanje tri sata moraju imati pravo na istu odštetu kao i putnici na otkazanim letovima koji su preusmjereni u okolnostima koje nisu u skladu s ograničenjima predviđenima u članku 5. stavku 1. točki (c) podtočki iii. Uredbe br. 261/2004 (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2012., Nelson i dr., C‑581/10 i C‑629/10, EU:C:2012:657, t. 38).

               22

               Navedenu sudsku praksu treba shvatiti na način da se njome zahtjeva da se prema objema kategorijama putnika spomenutima u prethodnoj točki postupa na jednak način, ne samo kada je riječ o samom stjecanju prava na odštetu nego i u pogledu visine takve odštete.

               23

               Stoga upravo u svjetlu tog zahtjeva treba tumačiti članak 7. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 kao i članak 5. stavak 1. točku (c) podtočku iii. te uredbe.

               24

               Kao što to slijedi iz samog teksta tih odredbi, njima se predviđa pravo na odštetu putnika, ali se ne pravi razlika prema tome jesu li putnici na konačno odredište stigli izravnim letom ili vezanim letovima.

               25

               Isto treba vrijediti i kada je riječ o izračunu visine takve odštete.

               26

               Naime, izbor i razmjer različitih mjera za koje se zakonodavac Unije odlučio u sklopu Uredbe br. 261/2004 variraju ovisno o značaju štete koju su putnici pretrpjeli (vidjeti u tom smislu presudu od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 85.). Različite razine iznosa odštete koja se isplaćuje putnicima treba stoga shvatiti tako da se njima odražavaju razlike u razmjerima neugodnosti koje je dotični putnik pretrpio u slučajevima predviđenima u članku 7. stavku 1. točkama (a) do (c) Uredbe br. 261/2004.

               27

               U tom smislu Sud je već naveo da razlog za obeštećenje putnika u skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) podtočkom iii. te uredbe leži u tome što im je zbog otkazivanja leta u zadnji tren praktički oduzeta mogućnost da slobodno preorganiziraju svoje putovanje. Dakle, unatoč činjenici da iz ovog ili onog razloga do svojeg konačnog odredišta nužno moraju stići u određeno vrijeme, oni nikako ne mogu izbjeći gubitak vremena koji podrazumijeva nova situacija te u tom smislu nemaju nikakvog manevarskog prostora (presuda od 23. listopada 2012., Nelson i dr., C‑581/10 i C‑629/10, EU:C:2012:657, t. 35).

               28

               S obzirom na narav tako pretrpljene neugodnosti, činjenica da određeni putnici na koje se primjenjuje članak 5. stavak 1. točka (c) podtočka iii. Uredbe br. 261/2004 do konačnog odredišta ne putuju izravnim letom nego, naprotiv, vezanim letovima, što u potonjem slučaju dovodi do stvarnog povećanja prijeđene udaljenosti, sama po sebi ne povećava razmjer neugodnosti u odnosu na onu koju imaju putnici koji putuju izravnim letom.

               29

               Pri određivanju visine odštete stoga treba uzeti u obzir samo udaljenost između mjesta prvog polijetanja i konačnog odredišta te zanemariti eventualne vezane letove.

               30

               Nadalje, kao što to sugerira zahtjev spomenut u točki 21. ove presude, istu metodu izračuna valja primijeniti kada je riječ o putnicima na letovima koji kasne najmanje tri sata.

               31

               Konkretno, Sud je naveo da su temelj za njihovo obeštećenje neugodnosti pretrpljene zbog gubitka vremena od najmanje tri sata u odnosu na njihov prvotno planirani prijevoz, kako je utvrđen, uključujući i u slučajevima vezanih letova, prilikom dolaska na njihovo konačno odredište (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Folkerts, C‑11/11, EU:C:2013:106, t. 35.).

               32

               S obzirom na narav tako pretrpljenih neugodnosti, eventualne razlike u stvarno prijeđenoj udaljenosti same po sebi nikako ne utječu na razmjer tih neugodnosti.

               33

               Iz svih navedenih razmatranja proizlazi da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da pojam „udaljenost” u slučaju zračnih linija s vezanim letovima obuhvaća samo udaljenost između mjesta prvog polijetanja i konačnog odredišta, koja se izračunava prema ortodromskoj metodi, neovisno o stvarno prijeđenoj udaljenosti leta.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 treba tumačiti na način da pojam „udaljenost” u slučaju zračnih linija s vezanim letovima obuhvaća samo udaljenost između mjesta prvog polijetanja i konačnog odredišta, koja se izračunava prema ortodromskoj metodi, neovisno o stvarno prijeđenoj udaljenosti leta.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački