Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. studenog 2011.#Hristo Gaydarov protiv Director na Glavna direktsia "Ohranitelna politsia" pri Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Zahtjev za prethodnu odluku: Administrativen sad Sofia-grad - Bugarska.#Direktiva 2004/38/EZ.#Predmet C-430/10.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 24. lipnja 2014. # The Hut.com Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-330/12.


Presuda Suda od 19. veljače 2002. # Kazneni postupak protiv Manuele Arduino, uz sudjelovanje Diego Dessi, Giovanni Bertolotto i Compagnia Assicuratrice RAS SpA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretore di Pinerolo - Italija. # Predmet C-35/99.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 15. listopada 2015.#Europska unija protiv Axa Belgium SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio tribunal de première instance francophone de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Dužnosnici – Pravilnik o osoblju za dužnosnike – Članci 73., 78. i 85.a – Prometna nesreća – Nacionalno pravo koje predviđa sustav objektivne odgovornosti – Subrogacija Europske unije – Pojam ,treće strane' – Autonomni pojam prava Unije – Pojam koji obuhvaća sve osobe koje su prema nacionalnom pravu dužne naknaditi štetu koju je pretrpio oštećenik ili njegovi sljednici – Davanja koja u konačnici ne padaju na teret Unije.#Predmet C-494/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      15. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Dužnosnici — Pravilnik o osoblju za dužnosnike — Članci 73., 78. i 85.a — Prometna nesreća — Nacionalno pravo koje predviđa sustav objektivne odgovornosti — Subrogacija Europske unije — Pojam ,treće strane' — Autonomni pojam prava Unije — Pojam koji obuhvaća sve osobe koje su prema nacionalnom pravu dužne naknaditi štetu koju je pretrpio oštećenik ili njegovi sljednici — Davanja koja u konačnici ne padaju na teret Unije“
      U predmetu C‑494/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgija), odlukom od 13. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 6. studenoga 2014., u postupku

         Europska unija

      protiv

         Axa Belgium SA,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Axa Belgium SA, J. Oosterbosch, avocat,

               —

               za belgijsku vladu, S. Vanrie, J.-C. Halleux i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, T. S. Bohr, u svojstvu agenta, uz asistenciju J.-L. Fagnarta, avocat,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 73., 78. i 85.a Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica donesenog Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se određuju pravila za dužnosnike Europskih zajednica i uvjeti zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica te se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije (SL L 56, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, EZUČ, Euratom) br. 781/98 od 7. travnja 1998. (SL L 113, str. 4.) (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju za dužnosnike).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Europske unije i društva AXA Belgium SA (u daljnjem tekstu: Axa Belgium) vezano uz povrat sredstava koja je Europska komisija isplatila jednom od svojih dužnosnika po osnovi zdravstvenih troškova, primitaka od rada koje je i dalje primao i naknade za invalidnost, nakon prometne nesreće u kojoj su sudjelovali on i jedan osiguranik društva Axa Belgium.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1.a stavak 1. Pravilnika propisuje:
               „U primjeni Pravilnika dužnosnici imaju pravo na jednako postupanje bez diskriminacije, izravne ili neizravne, s obzirom na rasu, političko, filozofsko ili religijsko uvjerenje, spol ili spolnu orijentaciju, ne dovodeći u pitanje relevantne odredbe Pravilnika kojima se zahtjeva određeni bračni status.“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Sukladno odredbama članka 73. Pravilnika:
               „1.   Od dana stupanja u službu dužnosnik je osiguran od rizika profesionalnih bolesti ili nezgoda pod uvjetima određenim u pravilima koja sporazumno donose institucije Zajednica nakon savjetovanja s Odborom za Pravilnik o osoblju. Dužnosnik obvezno doprinosi pokrivanju troškova osiguranja od rizika nastalih izvan radnog mjesta u iznosu do 0,1% osnovne plaće.
               U tim pravilima navode se rizici koji nisu osigurani.
               2.   Isplaćuju se sljedeća davanja:
               [...]

                        (b)

                        U slučaju potpune trajne invalidnosti:
                        jednokratna isplata paušalnog iznosa u visini osmerostruke osnovne godišnje plaće dužnosnika, izračunane na temelju plaća primljenih tijekom dvanaest mjeseci prije nezgode; iznos se isplaćuje dužnosniku.

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 78. Pravilnika predviđa:
               „Dužnosnik ima pravo na naknadu za invalidnost kako je predviđeno člancima 13. do 16. Priloga VIII. u slučaju potpune trajne invalidnosti zbog koje ne može obavljati dužnosti koje odgovaraju radnom mjestu u njegovoj karijeri.
               Ako je invalidnost prouzročena nezgodom u obavljanju ili prilikom obavljanja dužnosti, profesionalnom bolešću, žrtvovanjem za opće dobro ili ugrožavanjem vlastitog života radi spašavanja života druge osobe, naknada za invalidnost iznosi 70% osnovne plaće dužnosnika.
               [...]
               Iznos naknade za invalidnost izračunava se na temelju osnovne plaće koju je dužnosnik primao u svojem razredu ako je još bio u službi u trenutku isplate naknade.
               Naknada za invalidnost ne može biti manja od 120% iznosa za minimalne troškove života.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 85.a Pravilnika glasi kako slijedi:
               „1.   Ako je smrt, nezgodu ili bolest osobe obuhvaćene ovim Pravilnikom izazvala treća strana, Zajednice subrogacijom stječu prava oštećenika, odnosno njegovih pravnih sljednika, u odnosu na treću stranu u vezi s obvezama koje iz Pravilnika proizlaze u slučaju smrti, nezgode ili bolesti, uključujući pravo na pokretanje postupka.
               2.   Subrogacijom predviđenom stavkom 1. obuhvaćeno je, među ostalim, sljedeće:

                        —

                        primici od rada koje dužnosnik prima tijekom razdoblja privremene nesposobnosti za rad u skladu s člankom 59.,

                        —

                        [...]

                        —

                        davanja isplaćena u skladu s člancima 72. i 73. te njihovim provedbenim odredbama u vezi s osiguranjem od bolesti i nezgode,

                        —

                        [...]

                        —

                        naknada za invalidnost koja se isplaćuje u slučaju nezgode ili bolesti koja uzrokuje trajnu invalidnost i onemogućuje dužnosniku obavljanje poslova,

                        —

                        [...]

                  3.   Zajednice, međutim, subrogacijom ne stječu prava na naknadu u vezi s posve osobnom štetom, primjerice nematerijalnom štetom, odštetom za pretrpljenu bol kao i štetom zbog naruženosti ili gubitka kvalitete života, koja je veća od naknade koja bi se za te kategorije dodijelila u skladu s člankom 73.
               4.   Odredbama stavaka 1., 2. i 3. ne ograničava se pravo Zajednica na izravno pokretanje postupka.“ [neslužbeni prijevod]

         Belgijsko pravo

               7

               Članak 29. bis stavak 1. Zakona o obveznom osiguranju od automobilske odgovornosti od 21. studenoga 1989. (Moniteur belge od 8. prosinca 1989., str. 20122.; u daljnjem tekstu: Zakon od 21. studenoga 1989.) određuje:
               „U slučaju prometne nesreće u kojoj je sudjelovalo jedno ili više motornih vozila na mjestima iz članka 2. stavka 1., uz iznimku materijalne štete i štete koju pretrpi vozač svakog uključenog motornog vozila, sva šteta koju pretrpe oštećenici i njihovi sljednici uslijed tjelesnih povreda ili smrti, uključujući i štetu na odjeći, solidarno naknađuju osiguravatelji koji u skladu s ovim zakonom pokrivaju odgovornost vlasnika, vozača ili posjednika motornih vozila. Ova odredba primjenjuje se i na štetu koju je vozač namjerno prouzročio.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Gđa Corrazzini, dužnosnica Europske komisije, teško je ozlijeđena 28. svibnja 2002. kao pješak u prometnoj nesreći u kojoj je sudjelovao g. Kohaila, osiguranik društva Axa Belgium. Policijskim izvidom provedenim nakon što se dogodila nesreća nije ustanovljeno da je potonji počinio skrivljeno kažnjivo djelo. Taj je zaključak potvrđen u građanskom postupku koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               9

               Povjerenstvo za invalidska pitanja osnovano pri Komisiji utvrdilo je 6. studenoga 2003. da je gđa Corrazzini pogođena trajnom invalidnošću koja se smatra potpunom, uslijed čega je u nemogućnosti obavljati svoje dužnosti, pa je 3. prosinca 2003. umirovljena te joj je u skladu s odredbama članka 78. stavka 2. Pravilnika odobreno korištenje naknade za invalidnost počevši od 1. siječnja 2004.

               10

               Komisija je podmirila zdravstvene troškove gđe Corrazzini te je ona nastavila primati primitke od rada u razdoblju između 28. svibnja 2002. i 1. siječnja 2004., nakon čega joj je isplaćivana naknada za invalidnost.

               11

               Komisija je već 27. lipnja 2002. uputila dopis društvu Axa Belgium obavještavajući ga da su na nju subrogacijom prešla prava gđe Corrazzini. Ta je institucija 20. rujna 2004. od društva Axa Belgium zatražila da joj povrati iznos sredstava koja je isplatila gđi Corrazzini.

               12

               Budući da je Axa Belgium odbila izvršiti navedeni povrat s obrazloženjem da Komisija nije dokazala odgovornost njezina osiguranika, ta je institucija pokrenula postupak pred belgijskim sudovima protiv društva Axa Belgium temeljeći svoj zahtjev među ostalim na članku 29. bis Zakona od 21. studenoga 1989. Tribunal de police de Bruxelles (Policijski sud u Bruxellesu) 6. siječnja 2012. donio je presudu kojom je odbio zahtjev Komisije. Unija, zastupana po Komisiji, podnijela je žalbu na tu odluku pred Tribunalom de première instance francophone de Bruxelles (Prvostupanjskim sudom u Bruxellesu za govornike francuskog jezika), sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, tražeći da se društvu Axa Belgium naloži plaćanje iznosa od 392.650,14 eura, na ime zdravstvenih troškova u korist gđe Corrazzini, primitaka od rada koje je i dalje primala u razdoblju od 25. svibnja 2002. do 31. prosinca 2003. i naknade za invalidnost za razdoblje od 1. siječnja 2004. do kolovoza 2012., kao i iznosa od 167.970,03 eura za dodatak za invalidnost počevši od 1. rujna 2012.

               13

               Axa Belgium je pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdila da Unija nema valjano pravo pozivati se na subrogaciju prava gđe Corrazzini jer članak 85.a Pravilnika predviđa regresni zahtjev samo u odnosu na treću stranu. Međutim Axa Belgium tvrdi da nije dokazano da je njezin osiguranik odgovoran za nesreću. Sud koji je uputio zahtjev stoga se pita koje je točno značenje pojma „treće strane“ iz članka 85.a Pravilnika.

               14

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev smatra da se povrat naknade za invalidnost koju je Unija isplaćivala gđi Corrazzini nikako ne može zahtijevati na temelju regresnog zahtjeva u smislu članka 85.a stavka 1. Pravilnika jer Unija, na koju prelaze prava oštećenika, ne može tražiti više prava nego što ih je oštećenik imao prema „trećoj strani“ sukladno mjerodavnom nacionalnom pravu. Naime, smatra da je naknada za invalidnost koju je Unija priznala gđi Corrazzini isključena iz područja primjene obveze naknade štete koju Axa Belgium ima prema gđi Corrazzini, sukladno članku 29.bis Zakona od 21. studenoga 1989., jer je ta naknada za invalidnost prema nacionalnoj sudskoj praksi odvojena i neovisna od štete koju je pretrpjela gđa Corrazzini.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev s druge strane smatra da bi se povrat naknade za invalidnost koju je Unija isplaćivala gđi Corrazzini u načelu mogao tražiti putem izravne tužbe sukladno članku 85.a stavku 4. Pravilnika. U tom smislu on smatra da ne postoji nikakva prepreka da se Uniju kao poslodavca oštećenika smatra „sljednikom“ u smislu članka 29. bis Zakona od 21. studenoga 1989. Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se je li ispunjen uvjet propisan tim člankom prema kojem se traži da je Unija osobno pretrpjela štetu. S tim u vezi on ističe da, iako prema nacionalnoj sudskoj praksi svaka osoba koja je dužna izvršiti plaćanje, na temelju ugovora, zakona ili podzakonskog propisa, može pokrenuti postupak protiv treće odgovorne osobe, ta je mogućnost isključena kada je riječ o troškovima i davanjima koji prema tekstu ili cilju sporazuma, zakona ili podzakonskog propisa trebaju u konačnici ostati na teret onoga koji se obvezao ili koji ih treba izvršiti sukladno zakonu ili podzakonskom propisu.

               16

               U tim je okolnostima Tribunal de première instance francophone de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li pojam ,treće strane' iz članka 85.a stavka 1. Pravilnika tumačiti autonomno u pravu Unije ili on upućuje na značenje koje taj pojam ima u nacionalnom pravu?

                        2.

                        U slučaju da treba imati autonoman doseg, treba li ga tumačiti tako da se odnosi na svaku osobu koja je izazvala smrt, nezgodu ili bolest ili samo na osobu koja se smatra odgovornom zbog pogreške koju je počinila?

                        3.

                        U slučaju da pojam ,treća strana' upućuje na nacionalno pravo, nameće li pravo Unije nacionalnom sucu da usvoji regresnu tužbu koju je podnijela Europska unija kada je jedan od članova njezina osoblja bio oštećenik u prometnoj nezgodi u kojoj je sudjelovalo vozilo čija odgovornost nije utvrđena, s obzirom na to da članak 29. bis Zakona od 21. studenoga 1989. predviđa automatsko obeštećenje osjetljivih sudionika u prometu od strane osiguravatelja koji pokrivaju odgovornost vlasnika, vozača ili posjednika motornih vozila koji su sudjelovali u nesreći, bez potrebe utvrđivanja odgovornosti potonjih?

                        4.

                        Podrazumijeva li sadržaj ili sustav uspostavljen odredbama Pravilnika da troškovi Europske unije u skladu s člancima 73. i 78. tog pravilnika trebaju definitivno ostati na njezin teret?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               17

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti želi znati treba li pojam „treće strane“ iz članka 85.a Pravilnika tumačiti na način da on upućuje na nacionalno pravo koje se primjenjuje na uzrok smrti, nezgode ili bolesti u smislu te odredbe, ili pak taj pojam treba tumačiti autonomno i ujednačeno u okviru pravnog sustava Unije.

               18

               Prethodno valja podsjetiti da prema praksi Suda članak 85.a Pravilnika nema za cilj izmjenu nacionalnih pravila mjerodavnih za određivanje postoji li i u kojoj mjeri odgovornost treće osobe koja je uzrokovala štetu. U pogledu odgovornosti te osobe primjenjuju se materijalnopravne norme koje obično treba primijeniti nacionalni sud pred kojim je oštećenik pokrenuo postupak, to jest, u pravilu, zakonodavstvo države članice na čijem je području šteta nastala (presuda Clinique La Ramée i Winterthur, C‑397/02, EU:C:2004:502, t. 17. i navedena sudska praksa).

               19

               Prvo pitanje stoga ne treba shvaćati kao da se odnosi na materijalnopravne norme za određivanje postoji li i u kojoj mjeri odgovornost treće osobe koja je uzrokovala štetu, s obzirom na to da su te norme obuhvaćene mjerodavnim nacionalnim pravom. Tim se pitanjem zapravo želi utvrditi sadrži li pojam „treće strane“ restriktivni element subrogacije iz članka 85.a Pravilnika ovisno o razlikovanju, koje čini nacionalno pravo, dvaju mehanizama obeštećenja oštećenika u slučaju nezgode, jednog koji se zasniva na odgovornosti i drugog na objektivnom obeštećenju, odnosno treba li ga tumačiti autonomno i ujednačeno u okviru pravnog sustava Unije.

               20

               Naime, prema članku 85.a Pravilnika prelazak prava subrogacijom s oštećenika ili njegovih sljednika na Uniju vrijedi samo u pogledu stjecanja prava i prava na pokretanje postupaka u odnosu na „treću stranu“. Stoga, tumačiti taj pojam znači utvrditi ima li subrogacija iz članka 85.a Pravilnika ujednačenu primjenu u cijeloj Uniji odnosno ovisi li ta primjena o razgraničenju odgovornosti ovisno o kategorijama koje postoje u nacionalnom pravu.

               21

               Treba istaknuti da prema ustaljenoj praksi Suda iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadrži nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje njihova smisla i dosega trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje, koje treba dati uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj predmetnog propisa (presude Deckmyn i Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, t. 14. i navedena sudska praksa te Modelo Continente Hipermercados, C‑343/13, EU:C:2015:146, t. 27. i navedena sudska praksa).

               22

               U tom pogledu treba reći da članak 85.a stavak 1. Pravilnika ne sadrži takvo izričito upućivanje kada je riječ o pojmu „treće strane“.

               23

               Da bi se utvrdilo treba li tom pojmu dati autonomno i ujednačeno tumačenje u pravnom sustavu Unije, potrebno je, u svjetlu sudske prakse na koju se podsjeća u točki 21. ove presude, uzeti u obzir normativni kontekst čiji je dio članak 85.a Pravilnika s obzirom na to da je cilj tog članka urediti pravne odnose između europskih institucija i njihovih dužnosnika, uspostavljajući niz uzajamnih prava i obveza (vidjeti u tom smislu presudu Johannes, C‑430/97, EU:C:1999:293, t. 19.).

               24

               Sukladno članku 1.a Pravilnika, dužnosnici imaju pravo na jednako postupanje u primjeni tog pravilnika, zbog čega ga je potrebno, načelno, tumačiti autonomno i ujednačeno u cijeloj Uniji.

               25

               Slijedom navedenoga, pojmu „treće strane“ kojim se određuje doseg subrogacije predviđene člankom 85.a Pravilnika treba dati tumačenje koje omogućuje njegovu ujednačenu primjenu u cijeloj Uniji.

               26

               Naime, ako bi subrogacija ovisno o tumačenju koje treba dati pojmu „treće strane“ trebala ovisiti o tome kako različita nacionalna prava kvalificiraju usporedive sustave naknade štete, kao one koji uključuju ili kao one koji ne uključuju odgovornost, to bi moglo rezultirati nejednakošću koja pogoduje određenim dužnosnicima. Dok bi na Uniju subrogacijom prešla prava dužnosnika u slučaju kad nacionalno pravo podrazumijeva obvezu treće osobe prema tom dužnosniku tako da uključuje odgovornost, takva bi subrogacija bila isključena ako se ista obveza obeštećenja oštećenika u nacionalnom pravu kvalificira kao zasebni oblik naknade štete. Stoga bi postojao rizik da bi dužnosnici koji ne bi bili obuhvaćeni subrogacijom Unije mogli biti dvaput obeštećeni za istu štetu, dok to ne bi bio slučaj kada je riječ o dužnosnicima čija bi prava subrogacijom prešla na Uniju.

               27

               Stoga, ako bi tumačenje pojma „treće strane“ predstavljalo kategoriju predviđenu nacionalnim pravom, postojala bi opasnost da na Uniju subrogacijom prijeđu prava dužnosnika, kada je riječ o pitanju odgovornosti, prema jednom, ali ne i prema drugom nacionalnom pravu, što bi dovelo do razlika u primjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike i pogodovanja pojedinim dužnosnicima ovisno o mjerodavnom nacionalnom pravu.

               28

               Slijedom navedenoga, pojam „treće strane“ iz članka 85.a stavka 1. Pravilnika u cilju određivanja opsega u njemu predviđene subrogacije treba tumačiti autonomno i ujednačeno u okviru pravnog sustava Unije.

         Drugo pitanje

               29

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati odnosi li se pojam „treće strane“ iz članka 85.a stavka 1. Pravilnika samo na treću osobu koja je dužna naknaditi štetu koju je prouzročila dotičnom dužnosniku zbog pogreške koju je ta treća osoba učinila i koja je dovela do štete, ili se odnosi na svaku osobu, uključujući osiguravatelja, koja je prema nacionalnom pravu dužna naknaditi štetu koju je pretrpio oštećenik ili njegovi sljednici.

               30

               Prije svega, kada je riječ o tekstu odredbe članka 85.a Pravilnika, treba primjera radi istaknuti da iako se verzija na njemačkom jeziku izričito poziva na pojam krivnje koristeći izraz „auf das Verschulden eines Dritten“, verzija na engleskom jeziku koristi neutralniji termin „koji je prouzrokovala treća osoba“ („caused by a third party“). Druge jezične verzije, kao što su ona na francuskom („imputable à un tiers“), talijanskom („imputabile a un terzo“), španjolskom („imputable a un tercero“), portugalskom („imputável a um terceiro“) i nizozemskom jeziku (“aan een derde is te wijten“), referiraju se na pojam pripisivanja odgovornosti ne spominjući pojam krivnje.

               31

               Prema ustaljenoj praksi Suda, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Naime, odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, uzimajući u obzir verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju razlike između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije, predmetnu odredbu treba tumačiti u sklopu opće strukture i krajnjeg cilja propisa čiji je ona dio (presuda Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, t. 35. i navedena sudska praksa).

               32

               Slijedom navedenoga, uzimajući u obzir razlike spomenute u točki 29. ove presude u pogledu različitih jezičnih verzija članka 85.a Pravilnika, navedenu odredbu treba tumačiti prije svega s obzirom na njezinu svrhu.

               33

               Prema ustaljenoj praksi Suda, cilj je prava Unije na subrogaciju predviđenog člankom 85.a Pravilnika izbjegavanje situacije u kojoj bi dužnosnik bio dvaput obeštećen za istu štetu. Ako šteta koju je dužnosnik pretrpio ima za posljedicu obvezu Unije da mu isplati davanja predviđena Pravilnikom, rizik takvog kumuliranja može se izbjeći samo tako da dužnosnik ostane bez svojih prava, u korist Unije, prema trećoj osobi odgovornoj za štetni događaj (vidjeti u tom smislu presude Royale belge, C‑333/90, EU:C:1992:94, t. 9. i navedenu sudsku praksu te Lucaccioni/Komisija, C‑257/98 P, EU:C:1999:402, t. 20).

               34

               Taj je cilj moguće u potpunosti ostvariti samo ako subrogacija predviđena tim člankom pokriva sustave naknade štete oštećenih u nezgodama, bez obzira na to smatraju li se prema dotičnom nacionalnom pravu sustavom odgovornosti temeljem krivnje ili nekim drugim oblikom obveze naknade štete, i to čak i onda kad predviđaju, kao u slučaju propisa iz glavnog postupka, da je treća osoba dužna naknaditi štetu neovisno o bilo kakvoj krivnji.

               35

               Stoga, uzimajući u obzir svrhu subrogacije predviđene člankom 85.a Pravilnika, pojam „treće strane“ treba tumačiti široko i ne smije se ograničiti samo na odgovornost temeljem krivnje.

               36

               Slijedom navedenoga, na drugo pitanje treba odgovoriti da se pojam „treće strane“ u smislu članka 85.a stavka 1. Pravilnika odnosi na svaku osobu, uključujući i osiguravatelja, koja je prema nacionalnom pravu dužna naknaditi štetu koju je pretrpio oštećenik ili njegovi sljednici.

         Treće pitanje

               37

               Uzevši u obzir odgovore na prvo i drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.

         Četvrto pitanje

               38

               Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li Pravilnik tumačiti na način da, u kontekstu izravne tužbe prema članku 85.a stavku 4. Pravilnika, davanja koja je Unija dužna isplatiti na osnovi, s jedne strane, članka 73. Pravilnika u svrhu osiguranja od rizika bolesti i nezgode i, s druge strane, članka 78. Pravilnika u svrhu isplate naknade za invalidnost, trebaju u konačnici ostati na njezin teret.

               39

               Prije svega treba istaknuti da, kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, s obzirom na to da naknada za invalidnost prema nacionalnoj sudskoj praksi ne predstavlja obeštećenje oštećenika nezgode iz glavnog postupka, ona je odvojena i neovisna o šteti koju je oštećenik pretrpio. Međutim, obveza Unije da isplati davanja u korist oštećenika sukladno člancima 73. i 78. Pravilnika može predstavljati vlastitu štetu za Uniju.

               40

               Sud koji je uputio zahtjev naime smatra da bi sukladno nacionalnoj sudskoj praksi spomenutoj u točki 14. ove presude takva mogućnost bila isključena ako bi predmetno davanje trebalo sukladno mjerodavnom propisu u konačnici ostati na teret Unije.

               41

               U tom pogledu treba reći da bi vlastita šteta pretrpljena od strane Unije proizlazila iz obveze koja je tereti u pogledu isplate u korist oštećenika davanja iz članaka 73. i 78. Pravilnika te bi stoga ona bila rezultat, kada je o njoj riječ, obveze predviđene Pravilnikom.

               42

               Vezano uz pitanje trebaju li davanja iz članaka 73. i 78. Pravilnika u konačnici ostati na teret Unije, treba s jedne strane reći da članak 85.a stavak 4. Pravilnika izričito propisuje da Unija nije ograničena samo na mogućnost potraživanja temeljem subrogacije sukladno članku 85.a stavku 1. Pravilnika u pogledu štete koju su pretrpjeli dužnosnici, nego može i izravno pokrenuti postupak radi ishođenja naknade vlastite štete, posebice zbog davanja koja je bila dužna isplaćivati temeljem Pravilnika.

               43

               S druge strane, iako narav naknade za invalidnost o kojoj je riječ u glavnom postupku proizlazi iz posebnosti vezane uz odnos između Unije i njezinih dužnosnika propisan Pravilnikom, poštovanje te posebnosti ne zahtijeva da davanja isplaćena na osnovi naknade za invalidnost u konačnici trebaju ostati na teret Unije.

               44

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na četvrto pitanje treba odgovoriti da se Pravilnik ne može tumačiti na način da, u kontekstu izravne tužbe prema članku 85.a stavku 4. Pravilnika, davanja koja je Unija dužna isplatiti na osnovi, s jedne strane, članka 73. Pravilnika u svrhu osiguranja od rizika bolesti i nezgode i, s druge strane, članka 78. Pravilnika u svrhu isplate naknade za invalidnost, trebaju u konačnici ostati na njezin teret.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Pojam „treće strane“ iz članka 85.a stavka 1. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica donesenog Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se određuju pravila za dužnosnike Europskih zajednica i uvjeti zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica te se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, EZUČ, Euratom) br. 781/98 od 7. travnja 1998., treba tumačiti autonomno i ujednačeno u okviru pravnog sustava Unije.

                           2.

                           Pojam „treće strane“ iz članka 85.a stavka 1. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica donesenog Uredbom br. 259/68, kako je izmijenjena Uredbom br. 781/98, odnosi se na svaku osobu, uključujući osiguravatelja, koja je prema nacionalnom pravu dužna naknaditi štetu koju je pretrpio oštećenik ili njegovi sljednici.

                           3.

                           Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica donesen Uredbom br. 259/68, kako je izmijenjena Uredbom br. 781/98, ne može se tumačiti na način da, u kontekstu izravne tužbe prema članku 85.a stavku 4. Pravilnika, davanja koja je Unija dužna isplatiti na osnovi, s jedne strane, članka 73. Pravilnika u svrhu osiguranja od rizika bolesti i nezgode i, s druge strane, članka 78. Pravilnika u svrhu isplate naknade za invalidnost, trebaju u konačnici ostati na njezin teret.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 2010. srpanj 08.#Europska komisija protiv Françoise Putterie-De-Beukelaer.#Predmet T-160/08 P.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. srpnja 2015.#Beteiligungsgesellschaft Larentia + Minerva mbH & Co. KG i Finanzamt Hamburg-Mitte protiv Finanzamt Nordenham i Marenave Schiffahrts AG.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – PDV – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 17. – Pravo na odbitak – Djelomičan odbitak – PDV koji plaćaju holding društva za stjecanje kapitala uloženog u njihovim društvima kćerima – Obavljanje usluga društvima kćerima – Društva kćeri osnovana kao društva osoba – Članak 4. – Osnivanje skupine osoba koja se može smatrati jedinstvenim poreznim obveznikom – Uvjeti – Nužnost odnosa podređenosti – Izravan učinak.#Spojeni predmeti C-108/14 i C-109/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑108/14 i C‑109/14,
            povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukama od 11. prosinca 2013., koje je Sud zaprimio 6. ožujka 2014., u postupcima
            Beteiligungsgesellschaft Larentia + Minerva mbH & Co. KG
            protiv
            Finanzamt Nordenham (C‑108/14),
            i
            Finanzamt Hamburg‑Mitte
            protiv
            Marenave Schiffahrts AG (C‑109/14),
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça et C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: I. Illéssy, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. siječnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za društvo Beteiligungsgesellschaft Larentia + Minerva mbH & Co. KG, M. Hertwig i G. Jorewitz, Steuerberater, uz asistenciju C. Hensella, Rechtsanwalt ,
            – za društvo Marenave Schiffahrts AG, A. Fresh, Prozessbevollmächtigter ,
            – za njemačku vladu T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,
            – za Irsku E. Creedon i J. Quaney, kao i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Traversa, barrister ,
            – za austrijsku vladu C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za poljsku vladu B. Majczyna i A. Kramarczyk‑Szaładzińska, u svojstvu agenata,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju O. Thomasa, barrister ,
            – za Europsku komisiju, M. Wasmeier i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 4. i 17. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvenu poreznu osnovicu (SL L 145, str. 1.) kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/69/EZ od 24. srpnja 2006. (SL L 221, str. 9., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).
            2. Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između, s jedne strane, društva Beteiligungsgesellschaft Larentia + Minerva mbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Larentia + Minerva) i Finanzamt Nordenhama (Porezne uprave Nordenham, Njemačka) (C‑108/14), te, s druge strane, Finanzamt Hamburg‑Mittea (Porezne uprave Hambourg‑Mitte, Njemačka) i društva Marenave Schiffahrts AG (u daljnjem tekstu: Marenave) (C‑109/14) o uvjetima za odbitak poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) kojeg su kao pretporez platila ova holding društva u vezi sa stjecanjem kapitala radi kupnje udjela u društvima kćerima koja su osnovana kao društva osoba i kojima su zatim naknadno holding društva obavila usluge koje podliježu PDV‑u.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 4. Šeste direktive određuje:
            „1. Poreznim obveznikom smatra se svaka osoba koja samostalno i na bilo kojem mjestu obavlja bilo koju gospodarsku djelatnost navedenu u stavku 2., bez obzira na svrhu ili rezultat te djelatnosti.
            2. Gospodarske djelatnosti iz stavka 1. su sve djelatnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja isporučuje usluge, uključujući rudarske, poljoprivredne i djelatnosti samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja. Gospodarskom djelatnošću posebno se smatra korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi trajnog ostvarivanja prihoda.
            [...]
            4. Pojam „samostalno“ korišten u stavku 1. isključuje iz PDV‑a zaposlene i ostale osobe ukoliko su vezane za poslodavca ugovorom o radu ili bilo kojim drugim pravnim odnosom kojim se stvara odnos podređenosti poslodavca i zaposlenika u pogledu uvjeta rada, primitaka za rad i odgovornosti poslodavca.
            Uz rezervu konzultiranja predviđenog u članku 29., svaka država članica ima mogućnost smatrati jedinstvenim poreznim obveznikom osobe s poslovnim nastanom na teritoriju države koje su neovisne s pravnog stajališta, ali su međusobno usko povezane financijskim, gospodarskim i organizacijskim vezama.
            Država članica koja se koristi mogućnošću iz drugog podstavka može primijeniti sve mjere potrebne za sprečavanje utaje ili izbjegavanja poreza primjenom ove odredbe.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            4. U skladu s člankom 17. Šeste direktive:
            „1. Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.
            2. Ako se roba ili usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ovlašten je odbiti od poreza koji je dužan platiti:
            a) PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen na području države za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;
            [...]
            5. Za robu ili usluge koje porezni obveznik koristi kako u transakcijama iz stavaka 2. i 3. kod kojih postoji pravo na odbitak PDV‑a, tako i u transakcijama kod kojih ne postoji pravo na odbitak, odbija se samo onaj dio PDV‑a koji je razmjeran iznosu koji se može pripisati prvim transakcijama.
            Taj razmjerni udio poreza za odbitak utvrđuje se sukladno članku 19. za sve transakcije koje obavlja porezni obveznik.
            Međutim, države članice mogu također:
            a) dopustiti da porezni obveznik odredi razmjerni dio za svako područje svojeg poslovanja, ako za svako područje poslovanja vodi zasebno knjigovodstvo;
            b) zahtijevati da porezni obveznik odredi udio za svako područje svojeg poslovanja te da za svako područje poslovanja vodi zasebno knjigovodstvo;
            c) dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik provede odbitak na temelju upotrebe robe i usluga u cijelosti ili njihova dijela;
            d) dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik sukladno pravilima iz prvog podstavka provede odbitak vezano uz svu robu i usluge korištene za sve transakcije iz spomenutog podstavka;
            e) ako je [PDV] za koji porezni obveznik nema pravo odbitka neznatan, odrediti da se smatra kao da ga nema.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            Njemačko pravo
            5. U skladu s člankom 2. Zakona o porezu na promet iz 2005. (Umsatzsteuergesetz 2005, BGBl. I str. 386., u daljnjem tekstu: UStG):
            „1. Poduzetnik je onaj koji samostalno obavlja neku industrijsku, trgovačku, obrtničku ili profesionalnu djelatnost. Poduzeće podrazumijeva sve industrijske, trgovačke, obrtničke ili profesionalne djelatnosti poduzetnika. Pod ,industrijskom, trgovačkom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću‘ podrazumijeva se svaka trajna djelatnost koja se obavlja radi stjecanja prihoda, čak i u nedostatku namjere stjecanja dobiti ili ako skupina osoba obavlja svoje djelatnosti samo u odnosu na svoje članove.
            2. Industrijska, trgovačka, obrtnička ili profesionalna djelatnost ne obavlja se samostalno
            1. ako su fizičke osobe, pojedinačno ili grupno, uključene u ono poduzeće u kojem moraju slijediti upute poduzetnika,
            2. kada ukupne stvarne okolnosti pokazuju da je pravna osoba financijski, gospodarski i organizacijski integrirana u poduzeće nositelja integrirane grupe (porezna grupa). Učinci porezne grupe ograničavaju se na interne isporuke između poslovnih jedinica poduzeća u toj državi. Ove poslovne jedinice trebaju se smatrati jednim poduzećem. Ako se upravni odbor nositelja integrirane grupe nalazi u inozemstvu, ekonomski najvažnija poslovna jedinica poduzeća u toj državi smatra se poduzetnikom.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            6. U skladu s člankom 15. UStG‑a:
            „1. Poduzetnik može odbiti plaćene pretporeze u sljedećem iznosu:
            1. dugovani iznos poreza koji se zakonski potražuje za isporuku i druge usluge koje je izvršio drugi poduzetnik za potrebe svog poduzeća [...]
            2. Odbitak se ne može primijeniti na plaćeni porez za dostavu, uvoz ili nabavku proizvoda unutar Zajednice ili drugih usluga koje je koristio poduzetnik kako bi izvršio sljedeće transakcije:
            1. izuzete transakcije;
            [...]
            3. Isključenje odbitka iz stavka 2. ne primjenjuje se kada su transakcije
            1. u slučajevima iz stavka 2. točke 1.
            (a) izuzete na temelju članka 4. točke 1. do 7., članka 25. stavka 2. ili odredaba navedenih u članku 26. stavku 5. [...]
            [...]
            4. Ako poduzetnik samo djelomično koristi robu ili druge usluge dostavljene, uvezene ili nabavljene u Zajednici za ostvarenje transakcija za koje ne postoji pravo na odbitak, dio plaćenog pretporeza na ulazne usluge gospodarski povezan s tim transakcijama ne daje pravo na odbitak. Poduzetnik može izvršiti razumnu procjenu iznosa na temelju kojeg ne postoji pravo na odbitak. Određivanje neodbitnog dijela poreza s obzirom na postotak prometa na temelju kojeg ne postoji pravo na odbitak u odnosu na postotak prometa koji daje pravo na odbitak dopušten je samo kada ni jedna druga gospodarska raspodjela nije moguća. [...]“ [neslužbeni prijevod]
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            Predmet C‑108/14
            7. Društvo Larentia + Minerva drži u svojstvu komanditora 98 % udjela u dvama društvima kćerima osnovanim kao komanditna društva osoba ograničene odgovornosti (GmbH & Co. KG). Ono im, nadalje, u svojstvu „upravnog odbora holdinga“ naplatno obavlja upravne i trgovačke usluge.
            8. Za ove usluge koje podliježu plaćanju PDV‑a, društvo Larentia + Minerva odbilo je ukupan pretporez kojeg je platilo za stjecanje kapitala od treće osobe kojim se financiralo stjecanje udjela u svojim društvima kćerima, kao i za obavljanje svojih usluga.
            9. Finanzamt Nordenham samo je djelomično odbilo porez jer prema mišljenju tog tijela, samo posjedovanje udjela u društvima kćerima nije osnova za stjecanje prava na odbitak. Društvo Larentia + Minerva osporavalo je izmijenjeno porezno rješenje od 24. rujna 2007. o PDV‑u kojeg je dužno platiti za 2005. godinu pred Niedersächsisches Finanzgericht (Porezni sud u Land de Basse‑Saxeu, Njemačka) koji je odbio tužbu presudom od 12. svibnja 2011. Društvo Larentia + Minerva pokrenulo je revizijski postupak protiv te presude pred Bundesfinanzhof (Savezni porezni sud).
            10. Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o, s jedne strane, načinu izračuna odbitka plaćenog pretporeza kada taj odbitak može biti samo djelomičan i, s druge strane, opsegu članka 4. stavka 4. Šeste direktive o „PDV grupaciji“ na koje se poziva društvo Larentia + Minerva. U pogledu potonjeg, taj sud osobito pita je li nacionalno pravo u skladu s ovom odredbom iako ono isključuje društvo osoba od primjene takve izreke i zahtijeva podređenost društava kćeri u odnosu na nositelja integrirane grupe.
            11. U tim je okolnostima Bundesfinanzhof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Po kojoj metodi izračuna treba izračunati (djelomičan) odbitak plaćenog pretporeza holdinga na usluge u vezi sa stjecanjem kapitala radi kupnje udjela u društvima kćerima ako holding kasnije (kao što je namjeravano od samog početka) ovim društvima obavlja isporučuje različite usluge koje podliježu oporezivanju?
            2. Protivi li se odredbi po kojoj se više osoba smatra jedinstvenim poreznim obveznikom iz članka 4. stavku 4. drugog podstavka Šeste direktive [...], nacionalni propis na temelju kojeg (kao prvo) samo pravna osoba – ali ne društvo osoba – može biti integrirana u poduzeće drugog poreznog obveznika (tzv. nositelja porezne integracije) te koji (kao drugo) pretpostavlja da je ta pravna osoba financijski, gospodarski i organizacijski (hijerarhizacijom odnosa) „integrirana u poduzeće nositelja integrirane grupe”?
            3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: može li se porezni obveznik izravno pozivati na članak 4. stavak 4. drugi podstavak Šeste direktive [...]?“
            Predmet C‑109/14
            12. Društvo Marenave povećalo je svoj kapital tijekom 2006. godine te je za troškove izdavanja povezanih s tim povećanjem nastala obveza plaćanja PDV‑a u iznosu od 373.347,57 eura.
            13. Ovo društvo, u svojstvu holdinga, iste je godine steklo udjele u četiri „brodarska komanditna društva“ u čijem upravljanju sudjeluje naplatno. Od PDV‑a kojeg je dužno platiti na temelju ove djelatnosti upravljanja, društvo je osobito odbilo ukupni iznos od 373.347,57 eura na ime plaćenog pretporeza.
            14. Finanzamt Hamburg‑Mitte nije prihvatio odbitak poreza koji odgovara tom iznosu. Presudom od 10. prosinca 2012. Finanzgericht Hamburg‑Mitte (Porezni sud u Hambourg‑Mitteu) je usvojio tužbu društva Marenave protiv te odluke.
            15. Sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu ista prethodna pitanja kao što su pitanja navedena u točki 11. ove presude.
            16. Rješenjem predsjednika Suda od 26. ožujka 2014. predmeti C‑108/14 i C‑109/14 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            17. Prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev, koji se dovodi u situaciju u kojoj se plaćeni pretporez odbija samo u mjeri u kojoj se troškovi koje je naveo porezni obveznik mogu samo djelomično pripisati svojoj gospodarskoj djelatnosti, postavlja pitanje načina izračuna prema kojima PDV, dakle pretporez kojeg je platilo holding društvo za stjecanje kapitala radi kupnje udjela u društvima kćerima, treba raspodijeliti između gospodarskih i negospodarskih djelatnosti navedenog društva.
            18. U tom pogledu treba podsjetiti da, kao prvo, holding društvo čiji je jedini cilj stjecanje udjela u drugim poduzećima bez izravnog ili neizravnog zadiranja u upravljanje tim društvima nije ni obveznik PDV‑a u smislu članka 4. Šeste direktive, niti ima pravo na odbitak prema članku 17. ove direktive, uz poštovanje prava da to holding društvo drži udjele u svojstvu vlasnika udjela ili člana (vidjeti, osobito, presude Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t.18., i Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 31.).
            19. Sama činjenica stjecanja ili držanja udjela ne treba se smatrati gospodarskom djelatnošću u smislu Šeste direktive na temelju koje imatelj udjela ostvaruje svojstvo poreznog obveznika. Naime, sama činjenica stjecanja financijskog udjela u drugim poduzećima ne predstavlja korištenje imovine kojima se ostvaruju prihodi na kontinuiranoj osnovi jer eventualna dividenda, plod tog udjela, proizlazi iz same činjenice vlasništva imovine (vidjeti, osobito, presude Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t. 19., i Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 32.).
            20. Drugačije je kada udjel sadržava izravno ili neizravno zadiranje u upravljanje društvom u kojima su stečeni udjeli, ne dovodeći u pitanje prava imatelja udjela kao dioničara ili člana (vidjeti, osobito, presude Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t. 20., i Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 33.).
            21. Zadiranje holding društva u upravljanje društvima u kojima ima udjele predstavlja gospodarsku djelatnost u smislu članka 4. stavka 2. Šeste direktive u mjeri u kojoj uključuje provedbu transakcija koje podliježu PDV‑u u smislu članka 2. ove direktive, kao što je obavljanje upravnih, financijskih, trgovačkih i tehničkih usluga holding društava njihovim društvima kćerima (vidjeti osobito presude Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t. 22., i Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 34.).
            22. Kao drugo, također treba podsjetiti da je pravo na odbitak predviđeno u članku 17. i sljedećim člancima Šeste direktive sastavni dio sustava PDV‑a i ne može u načelu biti ograničeno. Ono se može odmah izvršavati za sve poreze koji se primjenjuju na ulazne transakcije. Stoga svako ograničenje prava na odbitak utječe na razinu poreznog opterećenja i treba se primijeniti na sličan način u svim državama članicama. Odstupanja posljedično mogu biti dopuštena samo u slučajevima izričito predviđenim Šestom direktivom (vidjeti osobito presudu Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 35.).
            23. Da bi se PDV odbio, sve ulazne transakcije trebaju predstavljati izravnu i neposrednu vezu s izlaznim transakcijama koje daju pravo na odbitak PDV‑a. Dakle, pravo na odbitak PDV‑a na stjecanje robe ili usluga pretpostavlja da su troškovi izvršeni za stjecanje istih dio konstitutivnih elemenata cijene operacijâ koje se izlazno oporezuje, a što otvara pravo na odbitak (vidjeti osobito presude Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t. 31., i Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 36.).
            24. Međutim, priznaje se pravo poreznog obveznika na odbitak čak i kad ne postoji neposredna i trenutna veza između određene ulazne i jedne ili više izlaznih transakcija na temelju kojih se ostvaruje pravo na odbitak, kada troškovi predmetnih usluga čine dio općih troškova potonjeg pa su kao takvi sastavni elementi cijene robe i usluga koje isporučuje. Naime, takvi troškovi održavaju neposrednu i trenutnu vezu s ukupnom gospodarskom djelatnošću poreznog obveznika (vidjeti osobito presude Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t. 33., i Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 37.).
            25. U tim okolnostima, kao što je to naglasio nezavisni odvjetnik u točki 39. svojeg mišljenja, troškovi stjecanja udjela u društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koji sudjeluje u njihovu upravljanju i s tog naslova obavlja gospodarsku djelatnost, kao što je utvrđeno u točki [21.] ove presude, trebaju se smatrati pripisanim gospodarskoj djelatnosti tog društva i plaćeni PDV na te troškove daje pravo na potpuni odbitak primjenom članka 17. stavka 2. Šeste direktive.
            26. Kad je riječ o sustavu odbitka predviđenog u članku 17. stavku 5. Šeste direktive, on se odnosi samo na slučajeve u kojima porezni obveznik koristi robu i usluge u gospodarskim transakcijama u kojima postoji pravo na odbitak i u gospodarskim transakcijama u kojima ne postoji pravo na odbitak, to jest na robu i usluge čija je uporaba mješovita. Države članice mogu koristiti za navedenu robu i usluge samo jednu metodu odbitka navedenu u članku 17. stavku 5. trećem podstavku ove direktive (presuda Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 40.).
            27. Pravila sadržana u članku 17. stavku 5. Šeste direktive tiču se pretporeza koji tereti troškove koji se isključivo odnose na gospodarske transakcije. Određivanje metoda i kriterija raspodjele iznosa plaćenog pretporeza između gospodarskih i negospodarskih djelatnosti u smislu Šeste direktive, u diskrecijskoj je ovlasti država članica koje prilikom izvršavanja te ovlasti moraju uzimati u obzir svrhu i strukturu ove direktive i s tog naslova propisati način izračuna koji objektivno odražava dio stvarnih ulaznih troškova koji se pripisuju svakoj od tih dviju djelatnosti (presude Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, t. 33. i 39., kao i Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 42.).
            28. U konkretnom slučaju, iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da su u glavnim postupcima holding društva obveznici PDV‑a s naslova gospodarske djelatnosti koja se sastoji od usluge koje holding društva naplatno obavljaju svim svojim društvima kćerima. Stoga PDV plaćen na troškove obavljanja usluga treba biti u potpunosti odbijen osim ako izlazne gospodarske transakcije nisu izuzete od PDV‑a na temelju Šeste direktive, u kojem slučaju se pravo na odbitak treba provesti samo u skladu s metodama predviđenima u članku 17. stavku 5. te direktive.
            29. Stoga samo u slučaju u kojem bi sud koji je uputio zahtjev tvrdio da su udjeli, proizašli iz kapitalnih transakcija koje su izvršila predmetna holding društva u glavnom postupku, bili djelomično pripisani drugim društvima kćerima u čijoj upravi ova holding društva ne sudjeluju, kao što je sud koji je uputio zahtjev predvidio u prvom pitanju, pretporez plaćen na troškove tih transakcija može biti samo djelomično odbijen. Naime, u ovom slučaju, samo posjedovanje njihovih udjela u tim društvima kćerima ne može se smatrati gospodarskom djelatnošću ovih holding društava i potrebno je dakle raspodijeliti pretporez na onaj koji se odnosi na gospodarske djelatnosti i onaj koji se odnosi na negospodarske djelatnosti potonjih.
            30. U tom okviru, državama članicama je dopušteno primjenjivati prema potrebi ili kriterij raspodjele u skladu s prirodom ulaganja ili kriterij raspodjele u skladu s prirodom transakcije ili drugi odgovarajući kriterij, a da pritom nisu obavezni ograničiti se na jednu od ovih metoda (presuda Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, t. 38.).
            31. Stoga je samo na nacionalnim tijelima, pod sudskim nadzorom, da utvrde kriterije raspodjele između gospodarskih i negospodarskih djelatnosti koji objektivno odražavaju dio stvarnih ulaznih troškova koji se pripisuju svakoj od tih dviju djelatnosti uzimajući u obzir svrhu i strukturu Šeste direktive (presuda Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, t. 39.).
            32. U tim okolnostima i zbog istih razmatranja kao što su ona sadržana u točkama 20. i 21. mišljenja nezavisnog odvjetnika, nije u nadležnosti Suda zamijeniti ni zakonodavca Europske unije ni nadležna nacionalna tijela radi utvrđivanja opće metode izračuna udjela gospodarske i negospodarske djelatnosti.
            33. Na temelju svih ovih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 17. stavke 2. i 5. Šeste direktive treba tumačiti na način da:
            – troškove stjecanja udjela u svojim društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koji sudjeluje u njihovu upravljanju i s tog naslova obavlja gospodarsku djelatnost, treba smatrati dijelom njegovih općih troškova i PDV plaćen na te troškove treba, u načelu, u cijelosti odbiti, osim ako određene izlazne gospodarske transakcije nisu izuzete od PDV‑a na temelju Šeste direktive, u kojem slučaju se pravo na odbitak treba provesti samo u skladu s metodama predviđenima u članku 17. stavku 5. te direktive;
            – troškovi stjecanja udjela u svojim društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koje sudjeluje u upravljanju samo nekima od tih društava kćeri i koje u odnosu na druga, međutim, ne obavlja gospodarsku djelatnost, trebaju se samo djelomično smatrati dijelom njegovih općih troškova, tako da se PDV plaćen na te troškove može odbiti samo razmjerno troškovima povezanima s gospodarskom djelatnošću, u skladu s kriterijima raspodjele koje su utvrdile države članice, a koje prilikom izvršavanja te ovlasti moraju uzimati u obzir – što nacionalna nadležna tijela provjeravaju – svrhu i strukturu Šeste direktive i, s tog naslova, propisati način izračuna koji objektivno odražava dio stvarnih ulaznih troškova koji se pripisuju gospodarskoj i negospodarskoj djelatnosti.
            Drugo pitanje
            34. Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 4. stavak 4. drugi podstavak Šeste direktive tumačiti na način da se protivi tomu da pravo države članice zadržava mogućnost utvrđivanja skupine osoba koja se može smatrati jedinstvenim obveznikom PDV‑a (u daljnjem tekstu: PDV grupa), kao što je predviđeno ovom odredbom, jedino tijelima koja imaju pravnu osobnost i koja su s nositeljem integrirane grupe povezana odnosom podređenosti.
            35. Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje opsega ove odredbe u mjeri u kojoj je njegova primjena istaknuta pred tim sudom. Kao što je to naglasio nezavisni odvjetnik u točki 55. svojeg mišljenja, odgovor na ovo pitanje može predstavljati, suprotno sumnji koju je u tom pogledu izrazila Irska u pisanim očitovanjima, interes za rješenje glavnih postupaka. Naime, statut grupe PDV‑a dodijeljen holding društvu i njegovim društvima kćerima mogao bi dovesti do dopuštanja toj grupi, zbog naplatnih transakcija izvršenih između društava kćeri i trećih poduzeća, primjene ukupnog odbitka plaćenog pretporeza s naslova kapitalnih transakcija koje je izvršilo holding društvo.
            36. Što se tiče odgovora koji valja dati na suštinsko drugo pitanje, treba podsjetiti da je Sud u vezi s tumačenjem članka 11. prvog podstavka Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), čiji je tekst preuzeo sadržaj članka 4. stavka 4. drugog podstavka Šeste direktive, utvrdio da ove odredbe svakoj državi članici daju mogućnost smatrati jedinstvenim poreznim obveznikom osobe s poslovnim nastanom na teritoriju države koje su neovisne s pravnog stajališta, ali su međusobno usko povezane financijskim, gospodarskim i organizacijskim vezama i ne podvrgavaju njihovu primjenu drugim uvjetima (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Irska, C‑85/11, EU:C:2013:217, t. 36.).
            37. Dakle, najprije treba podsjetiti da, za razliku od drugih odredaba Šeste direktive, osobito njezinih članaka 28.a i 28.b koji se izričito odnose na „pravne osobe“, članak 4. stavak 4. drugi podstavak Šeste direktive koji se odnose na „pravne osobe“ ne isključuje on sâm iz svojeg područja primjene tijela koja, kao predmetno komanditno društvo, u glavom postupku, nemaju pravnu osobnost.
            38. Članak 4. stavak 4. drugi podstavak Šeste direktive više izričito ne propisuje mogućnost državama članicama da nametnu druge uvjete gospodarskim subjektima kako bi mogli uspostaviti PDV grupu (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Švedska, C‑480/10, EU:C:2013:263, t. 35.) i osobito, mogućnost državama članicama da zahtijevaju da samo tijela koja imaju pravnu osobnost mogu biti članovi grupe PDV‑a.
            39. Važno je stoga provjeriti da li diskrecijski prostor država članica koje imaju mogućnost dopustiti da se na njihovu području uspostavljaju takve PDV grupe, ovlašćuje te države članice da iz područja primjene članka 4. stavka 2. Šeste direktive izuzmu tijela koja nemaju pravnu osobnost.
            40. Iz obrazloženja prijedloga Komisije [COM(73) 950 final ] koji je doveo do donošenja Šeste direktive proizlazi da je zakonodavac Unije, donošenjem članka 4. stavka 4. drugog podstavka ove direktive, želio omogućiti državama članicama da sustavno ne povezuju svojstvo poreznog obveznika s isključivim pravnim značenjem pojma neovisnosti zbog upravnog pojednostavljenja ili zbog izbjegavanja zlouporabe kao što je, na primjer, podjela poduzeća na više poreznih obveznika s ciljem korištenja posebnog sustava (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Švedska, C‑480/10, EU:C:2013:263, t. 37.).
            41. U tom pogledu, Sud je već presudio da za primjenu članka 11. prvog podstavka Direktive 2006/112 države članice, u okviru njihova diskrecijskog prostora, mogu podvrgnuti primjenu sustava PDV grupe određenim ograničenjima pod uvjetom da su ograničenja naznačena u cilju te direktive kako bi se spriječila nepravedna postupanja i zlouporabe ili se borilo protiv utaje ili izbjegavanja poreza (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Švedska, C‑480/10, EU:C:2013:263, t. 38. i 39.).
            42. Međutim, ako Šesta direktiva do stupanja na snagu trećeg podstavka njezina članka 4. stavka 4. proizašlog iz Direktive 2006/69 ne obuhvaća izričite odredbe usporedive s onima iz članka 11. drugog podstavka Direktive 2006/112, ta okolnost ne lišava države članice mogućnosti donošenja, prije stupanja na snagu tog podstavka, jednakih učinkovitih mjera jer je borba država članica protiv utaje i izbjegavanja poreza cilj koji Šesta direktiva priznaje i potiče, čak u nepostojanju izričitog ovlaštenja zakonodavca Unije (vidjeti u tom smislu presudu Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 70. i 71.).
            43. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li izuzeće tijela koja nemaju pravnu osobnost od primjene sustava PDV grupe, kao što je ono izuzeće koje proizlazi iz nacionalnog prava primjenjivog u glavnim postupcima, nužna i odgovarajuća mjera tim ciljevima kojima se sprječava nepravedno postupanje i zlouporabe ili borba protiv utaje ili izbjegavanja poreza.
            44. Kao drugo, čak iz sadržaja članka 4. stavka 4. drugog podstavka Šeste direktive proizlazi da svaka država članica može smatrati kao jedinstvenog poreznog obveznika sve osobe koje imaju poslovni nastan na teritoriju te države članice koje su, iako pravno samostalne, međusobno usko povezane financijskim, gospodarskim i organizacijskim vezama. Samo narav bliskih veza koje povezuju ove osobe ne može nadalje, u odsutnosti svih drugih zahtjeva, dovesti do zaključka da je zakonodavac Unije namjeravao osigurati primjenu sustava PDV grupe samo tijelima koji su u odnosu podređenosti prema nositelju integrirane grupe razmatranog poduzeća.
            45. Ako postojanje takva odnosa podređenosti omogućava pretpostavku bliskih veza između predmetnih osoba, ono se međutim, u načelu, ne može smatrati nužnim uvjetom za uspostavljanje PDV grupe, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 99. svojeg mišljenja. Drukčije bi bilo jedino u iznimnim slučajevima u kojima bi takav uvjet u nacionalnom kontekstu bio nužna i odgovarajuća mjera za postizanje ciljeva sprječavanja nepravednog postupanja i zlouporabe ili borbe protiv utaje ili izbjegavanja poreza.
            46. S obzirom na prethodno navedena razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da se članak 4. stavak 4. drugi podstavak Šeste direktive treba tumačiti na način da se protivi tomu da nacionalni propisi zadržavaju mogućnost uspostavljanja PDV grupe, kakva je predviđena navedenom odredbom, samo tijelima koja imaju pravnu osobnost i koja su s nositeljem integrirane grupe povezana odnosom podređenosti, osim ako ova dva zahtjeva pretpostavljaju nužne i odgovarajuće mjere za postizanje ciljeva sprječavanja nepravednog postupanja i zlouporabe ili borbe protiv utaje ili izbjegavanja poreza.
            Treće pitanje
            47. Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se smatrati da članak 4. stavak 4. Šeste direktive ima izravan učinak koji omogućuje poreznim obveznicima tražiti primjenu tog članka protiv njihove države članice u slučaju u kojem zakonodavstvo potonje nije spojivo s ovom odredbom i ne može se tumačiti na način koji je sukladan s njom.
            48. U tom pogledu valja podsjetiti da se, u svim slučajevima u kojima se odredbe neke direktive, s obzirom na svoj sadržaj, pokažu bezuvjetnima i dovoljno preciznima pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (vidjeti osobito presudu GMAC UK, C‑589/12, EU:C:2014:2131, t. 29.).
            49. Odredba prava Unije bezuvjetna je ako propisuje obvezu koja ne sadržava nijedan uvjet i ne ovisi u svojoj provedbi ili u svojim učincima o poduzimanju nijedne mjere od strane institucija Unije ili država članica (vidjeti osobito presudu GMAC UK, C‑589/12, EU:C:2014:2131, t. 29.).
            50. Kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 112. svojeg mišljenja, uvjet iz članka 4. stavka 4. Šeste direktive, prema kojemu je uspostavljanje PDV grupe podređeno postojanju povezanosti dotičnih osoba uskim financijskim, gospodarskim i organizacijskim vezama, treba biti određen na nacionalnoj razini. Ovaj članak je dakle uvjetan jer podrazumijeva intervenciju nacionalnih o dredbi koje određuju stvarni opseg takve povezanosti.
            51. Stoga članak 4. stavak 4. Šeste direktive ne ispunjava potrebne uvjete za izravan učinak.
            52. Prema tome, na treće pitanje treba odgovoriti da se ne može smatrati da članak 4. stavak 4. Šeste direktive ima izravan učinak koji omogućuje poreznim obveznicima tražiti primjenu tog članka protiv njihove države članice u slučaju u kojem zakonodavstvo potonje nije spojivo s ovim odredbama i ne može se tumačiti na način koji je sukladan tim odredbama.
            Troškovi
            53. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 17. stavke 2. i 5. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvenu poreznu osnovicu, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/69/EZ od 24. srpnja 2006., treba tumačiti na način da:
            – troškove stjecanja udjela u društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koji sudjeluje u njihovu upravljanju i s tog naslova obavlja gospodarsku djelatnost, treba smatrati dijelom njihovih općih troškova i porez na dodanu vrijednost plaćen na te troškove treba, u načelu, u cijelosti odbiti, osim ako određene izlazne gospodarske transakcije nisu izuzete od poreza na dodanu vrijednost na temelju Šeste direktive 77/388 kako je izmijenjena Direktivom 2006/69, u kojem slučaju se pravo na odbitak treba provesti samo u skladu s metodama predviđenima u članku 17. stavku 5. ove direktive;
            – troškovi stjecanja udjela u društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koje sudjeluje u upravljanju samo nekima od tih društava kćeri i koje u odnosu na druga, međutim, ne obavlja gospodarsku djelatnost, trebaju se samo djelomično smatrati dijelom općih troškova, tako da se porez na dodanu vrijednost plaćen na te troškove može odbiti samo razmjerno troškovima povezanima s gospodarskom djelatnošću, u skladu s kriterijima raspodjele koje su utvrdile države članice, a koje prilikom izvršavanja te ovlasti moraju uzimati u obzir – što nacionalna nadležna tijela provjeravaju – svrhu i strukturu ove direktive i, s tog naslova, propisati način izračuna koji objektivno odražava dio stvarnih ulaznih troškova koji se pripisuju gospodarskoj i negospodarskoj djelatnosti.
            2. Članak 4. stavak 4. drugi podstavak Šeste direktive 77/388, kako je izmijenjena Direktivom 2006/69, treba tumačiti na način da se protivi tomu da nacionalni propis osigurava mogućnost uspostavljanja skupine osoba koja se može smatrati jedinstvenim poreznim obveznikom, kako je predviđeno navedenom odredbom, samo tijelima koja imaju pravnu osobnost i koja su s nositeljem integrirane grupe povezana odnosom podređenosti, osim ako ta dva zahtjeva uspostavljaju nužne i odgovarajuće mjere za postizanje ciljeva sprječavanja nepravednog postupanja i zloporabe ili borbe protiv utaje ili izbjegavanja poreza, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            3. Ne može se smatrati da članak 4. stavak 4. Šeste direktive 77/388, kako je izmijenjena Direktivom 2006/69, ima izravan učinak koji omogućuje poreznim obveznicima tražiti primjenu tog članka protiv njihove države članice u slučaju u kojem zakonodavstvo potonje nije spojivo s tom odredbom i ne može se tumačiti na način koji je s njom sukladan.