title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 4. veljače 2016.#Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice STICK MiniMINI Beretta – Raniji verbalni žig Zajednice MINI WINI – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 216/96.#Predmet T-247/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      4. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Zajednice STICK MiniMINI Beretta — Raniji verbalni žig Zajednice MINI WINI — Relativni razlog za odbijanje — Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu — Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Članak 8. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 216/96“
      U predmetu T‑247/14,

         Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG, sa sjedištem u Edewechtu (Njemačka), koji zastupa S. Labesius, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa A. Poch, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Salumificio Fratelli Beretta SpA, sa sjedištem u Barzanòu (Italija), koji zastupaju G. Ghisletti, F. Braga i P. Pozzi, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 14. veljače 2014. (predmet R 1159/2013‑4), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG i Salumificio Fratelli Beretta SpA,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen (izvjestitelj), predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 17. travnja 2014.,
      uzimajući u obzir OHIM‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 26. kolovoza 2014.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 12. kolovoza 2014.,
      uzimajući u obzir tužiteljevu repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 5. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na repliku podnesen tajništvu Općeg suda 28. siječnja 2015.,
      uzimajući u obzir činjenicu da stranke u roku od mjesec dana od obavijesti o zaključenju pisanog postupka nisu podnijele zahtjev za održavanje rasprave i da je, slijedom toga, na temelju izvještaja suca izvjestitelja i primjenom članka 135.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. odlučeno predmet riješiti bez usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 22. lipnja 2011. intervenijent Salumificio Fratelli Beretta SpA podnio je Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) prijavu za registraciju žiga Zajednice, na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za registraciju kojega je podnesena prijava sljedeći je figurativni znak:

               3

               Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija pripadaju osobito u razrede 29. i 43. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 29.: „Meso, perad i divljač“;

                        —

                        razred 43.: „Usluge okrepe (hranjenje)“.

               4

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 2011/139 od 26. srpnja 2011.

               5

               Dana 24. listopada 2011. tužitelj Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 podnio je prigovor protiv registracije žiga za koji je podnesena prijava za proizvode i usluge navedene u točki 3. ove presude.

               6

               Prigovor se temeljio na ranijem verbalnom žigu Zajednice MINI WINI, za koji je prijava podnesena 31. srpnja 2003. i koji je registriran 2. ožujka 2005. pod brojem 3297835.

               7

               Proizvodi obuhvaćeni ranijim žigom na kojem se temelji prigovor pripadaju osobito u razred 29. i odgovaraju sljedećem opisu: „Meso i suhomesnati proizvodi, mesne i suhomesnate konzerve, riba, perad i divljač, također u obliku spremnom za konzumaciju, konzerviranom, mariniranom i zamrznutom obliku; mesni ekstrakti; želei, mesne hladetine; konzerve pripremljenih obroka, sastavljene uglavnom od povrća i/ili mesa i/ili gljiva i/ili suhomesnatih proizvoda i/ili orašastih plodova i/ili krumpira i/ili kiselog kupusa i/ili voća; konzerve povrća i gljiva, juhe pripremljene za kuhanje, juhe pripremljene za jelo, tijesta od povrća; konzervirana hrana, uključujući onu koja se priprema u mikrovalnoj pećnici, pripremljeni obroci spremni za kuhanje ili konzumaciju, međuobroci, uključujući one koji se pripremaju u mikrovalnoj pećnici, koji sadrže uglavnom meso i suhomesnate proizvode, ribu, perad i divljač, gljive, povrće, mahunarke, krumpir i/ili kiseli kupus, hot dogove, suhomesnate proizvode u tijestu; salate“.

               8

               U prilog prigovoru istaknut je razlog iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               9

               Odlukom od 30. travnja 2013. Odjel za prigovore djelomično je prihvatio prigovor, među ostalim, u odnosu na proizvode obuhvaćene razredom 29., „meso, perad i divljač“. S jedne strane, taj je odjel, kad je riječ o „suhomesnatim proizvodima“ – jedinima za koje je, prema mišljenju tog odjela, tužitelj dokazao stvarnu uporabu žiga – zaključio da je postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova. S druge strane, kad je riječ o uslugama obuhvaćenim razredom 43., spomenuti je odjel odbio prigovor zbog nepostojanja sličnosti između tih usluga i proizvoda za koji je dokazana uporaba žiga.

               10

               Intervenijent je 21. lipnja 2013. na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 podnio žalbu OHIM‑u protiv odluke Odjela za prigovore.

               11

               Odlukom od 14. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a prihvatilo je žalbu i u cijelosti poništilo odluku Odjela za prigovore.

               12

               Žalbeno je vijeće, kao prvo, proglasilo nedopuštenima tužiteljeve zahtjeve kojima je tražio izmjenu odluke Odjela za prigovore koja se odnosi na usluge obuhvaćene razredom 43., zbog toga što se njima proširuje predmet žalbenog postupka i zbog toga što ne udovoljavaju pretpostavkama iz članka 60. Uredbe br. 207/2009. Kao drugo, žalbeno je vijeće ocijenilo da, kad je riječ o proizvodima iz razreda 29., nije postojala vjerojatnost dovođenja relevantne javnosti u zabludu glede suprotstavljenih žigova, u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da se njihova sličnost sastojala samo u opisnom elementu „mini“.

         Zahtjevi stranaka

               13

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               14

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               15

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje intervenijentovih troškova.

         Pravo

               16

               U prilog tužbi tužitelj ističe dva tužbena razloga, od kojih se prvi odnosi na povredu članka 8. stavka 3. Uredbe Komisije br. 216/96 od 5. veljače 1996. o utvrđivanju pravila postupka žalbenih vijeća OHIM‑a (SL L 28, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 116.), kako je izmijenjena, dok se drugi odnosi na povredu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

         Prvi tužbeni razlog: povreda članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96

               17

               Uvodno valja podsjetiti da je intervenijent protiv odluke Odjela za prigovore podnio žalbu žalbenom vijeću. U okviru tog žalbenog postupka tužitelj je, u svojstvu tužene strane pred žalbenim vijećem, u svojem odgovoru postavio zahtjev kojim traži izmjenu spomenute odluke glede usluga obuhvaćenih razredom 43. Žalbeno vijeće proglasilo je njegove zahtjeve nedopuštenima.

               18

               U ovom postupku tužitelj ističe da je žalbeno vijeće, proglasivši njegove zahtjeve za izmjenu odluke Odjela za prigovore nedopuštenima, povrijedilo članak 8. stavak 3. Uredbe br. 216/96. Naime, tužitelj podsjeća da, u skladu s tom odredbom „u postupcima inter partes, tuženik može u svom odgovoru tražiti poništaj odluke ili izmjenu pobijane odluke po pitanju koje nije bilo izneseno u žalbi“ i da „[t]akvi zahtjevi nemaju učinak ako podnositelj žalbe odustane od postupka“. Također, suprotno onomu što proizlazi iz točke 21. pobijane odluke žalbenog vijeća, spomenuta odredba nije protivna Uredbi br. 207/2009. Naposljetku, tužitelj ističe da bi njegov zahtjev za izmjenu odluke Odjela za prigovore, da je bio proglašen dopuštenim, imao meritorne posljedice.

               19

               OHIM priznaje da postoje odstupanja žalbenih vijeća kad je riječ o tumačenju članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96. U tom pogledu skreće pozornost Općem sudu na presudu od 7. travnja 2011., Intesa Sanpaolo/OHIM – MIP Metro (COMIT) (T‑84/08, Zb., EU:T:2011:144). Međutim, smatra da o tom pitanju nije potrebno odlučiti, s obzirom na to da, s jedne strane, tužiteljev zahtjev koji se odnosi na usluge o kojima je riječ ne bi bio meritorno prihvaćen i, s druge strane, nisu povrijeđena tužiteljeva prava na obranu.

               20

               Intervenijent ističe da je žalbeno vijeće pravilno protumačilo Uredbu br. 216/96, s obzirom na Uredbu br. 207/2009, i tužiteljeve zahtjeve iz njegova odgovora proglasilo nedopuštenima.

               21

               Kao prvo, valja utvrditi da se, suprotno zaključku žalbenog vijeća iz točke 26. pobijane odluke, u tekstu članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96 ne spominju „zahtjevi“ u smislu zahtjeva dokaza uporabe, zahtjeva za prekid ili zahtjeva za raspravu.

               22

               U skladu sa sudskom praksom, iz formulacije članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96 proizlazi da tuženik u okviru postupka pred žalbenim vijećem u svojem odgovoru može iskoristiti pravo osporavanja pobijane odluke. Sâmo njegovo svojstvo tuženika omogućava mu osporavanje osobito valjanosti odluke Odjela za prigovore. Nadalje, u toj odredbi to pravo nije ograničeno samo na razloge već iznesene u žalbi. Naime, predviđeno je da se zahtjevi odnose na pitanja koja nisu iznesena u žalbi. Usto, u toj se odredbi ne spominje okolnost da je tuženik mogao sam podnijeti žalbu protiv te odluke. Slijedom toga, ta se odluka može osporavati bilo zasebnom žalbom, poput one predviđene člankom 60. Uredbe br. 207/2009, bilo zahtjevima iz članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96 (vidjeti u tom smislu presudu COMIT, t. 19. supra, EU:T:2011:144, t. 23.)

               23

               Kao drugo, suprotno pogrešnom zaključku žalbenog vijeća, proglasiti dopuštenost zahtjeva koje je tužitelj postavio u svojem odgovoru ne znači dopustiti tuženiku pred žalbenim vijećem da podnese tužbu ne poštujući rok i obvezu plaćanja pristojbe, propisane člankom 60. Uredbe br. 207/2009.

               24

               Naime, iz formulacije članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96 jasno proizlazi da je mogućnost postavljanja zahtjeva za poništenje ili izmjenu pobijane odluke po pitanju koje nije bilo izneseno u žalbi ograničena na postupke inter partes. Ti se zahtjevi trebaju postaviti u odgovoru podnesenom u okviru tih postupaka. Zbog toga je, kao što je to pravilno istaknuo tužitelj, tom odredbom predviđeno da takvi zahtjevi nemaju učinak ako podnositelj žalbe odustane od postupka. Slijedom toga, jedini pravni lijek za pobijanje odluke Odjela za prigovore kojim se prigovori sigurno mogu istaknuti jest zasebna žalba, predviđena člankom 60. Uredbe br. 207/2009. Iz toga proizlazi da su zahtjevi za poništenje ili izmjenu pobijane odluke po pitanju koje nije bilo izneseno u žalbi u smislu članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96 različiti od žalbe iz članka 60. Uredbe br. 207/2009. Slijedom toga, kao što je to pravilno istaknuo tužitelj, na spomenute zahtjeve ne primjenjuju se pretpostavke iz članka 60. Uredbe br. 207/2009.

               25

               U konkretnom slučaju valja istaknuti da je, u skladu s člankom 8. stavkom 3. Uredbe br. 216/96, tužitelj, u svojstvu tužene strane pred žalbenim vijećem, pravodobno u svojem odgovoru podnio zahtjev za izmjenu odluke Odjela za prigovore koja se odnosi na usluge obuhvaćene razredom 43. Usto, kao što je to istaknuto u točkama 23. i 24. ove presude, tužitelj u tom kontekstu nije bio dužan poštovati rok i podmiriti pristojbu iz članka 60. Uredbe br. 207/2009. Slijedom toga, žalbeno je vijeće te zahtjeve pogrešno odbacilo kao nedopuštene.

               26

               Nadalje, kad je riječ o tvrdnjama tužitelja i OHIM‑a o osnovanosti tužiteljeve argumentacije o uslugama obuhvaćenima razredom 43., valja podsjetiti da je nadzor koji Opći sud izvršava u skladu s člankom 65. Uredbe br. 207/2009 nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća OHIM‑a. U okviru tog nadzora on može poništiti ili izmijeniti pobijanu odluku ako je u trenutku njezina donošenja postojao neki od razloga za poništenje ili izmjenu iz članka 65. stavka 2. te uredbe (presuda od 18. prosinca 2008., Les Éditions Albert René/OHIM, C‑16/06 P, Zb., EU:C:2008:739, t. 123.). Međutim, ta ovlast izmjene kojom raspolaže ne dodjeljuje Općem sudu ovlast provedbe procjene o kojoj spomenuto žalbeno vijeće još nije zauzelo stajalište (vidjeti u tom smislu presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, Zb., EU:C:2011:452, t. 71. i 72.).

               27

               Slijedom toga, u ovom slučaju Opći sud nema ovlast ocjene osnovanosti argumentacije koju nije procijenilo žalbeno vijeće.

               28

               Zaključno, valja prihvatiti prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96, i, slijedom toga, djelomično poništiti pobijanu odluku, u dijelu u kojem su njome odbačeni tužiteljevi zahtjevi vezani uz usluge obuhvaćene razredom 43.

         Drugi tužbeni razlog: povreda članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               29

               Uvodno valja podsjetiti da se drugi tužbeni razlog odnosi na odbijanje prigovora kad je riječ o proizvodima obuhvaćenima razredom 29.

               30

               Tužitelj u bitnome ističe da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo, najprije, da razlikovni karakter ranijeg žiga Zajednice nije bio iznadprosječan, zatim da je stupanj pažnje relevantne javnosti bio prosječan i, naposljetku, da između suprotstavljenih žigova nije postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu.

               31

               OHIM i intervenijent osporavaju tužiteljeve tvrdnje.

               32

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig. Vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.

               33

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, vjerojatnost dovođenja u zabludu postoji kada javnost može vjerovati da proizvodi ili usluge o kojima je riječ potječu od istog poduzeća ili gospodarski povezanih poduzeća. Prema istoj sudskoj praksi, vjerojatnost dovođenja u zabludu mora se procjenjivati sveobuhvatno, prema percepciji koju relevantna javnost ima o predmetnim znakovima i proizvodima ili uslugama i uzimajući u obzir sve relevantne čimbenike u predmetnom slučaju, osobito međuovisnost sličnosti znakova i obuhvaćenih proizvoda i usluga (vidjeti presudu od 9. srpnja 2003., Laboratorios RTB/OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Zb., EU:T:2003:199, t. 30. do 33. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Za potrebe primjene članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, vjerojatnost dovođenja u zabludu istodobno pretpostavlja istovjetnost ili sličnost suprotstavljenih žigova te istovjetnost ili sličnost proizvoda ili usluga koje oni obuhvaćaju. Riječ je o kumulativnim uvjetima (vidjeti presudu od 22. siječnja 2009., Commercy/OHIM – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, Zb., EU:T:2009:14, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Ocjenu žalbenog vijeća o vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova treba ispitati u svjetlu tih načela.

         Relevantna javnost

               36

               Tužitelj prije svega smatra da će, s obzirom na to da su proizvodi o kojima je riječ jeftini, stupanj pažnje javnosti prilikom njihove kupnje biti nizak. Nadalje, tužitelj ocjenjuje da žalbeno vijeće u svojoj ocjeni nije vodilo računa o talijanskoj javnosti i činjenici da je potrošač rijetko imao priliku izravno usporediti različite žigove.

               37

               Prema sudskoj praksi, u okviru sveobuhvatne procjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu valja uzeti u obzir prosječnog potrošača predmetne kategorije proizvoda koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan. Valja uzeti u obzir i činjenicu da razina pažnje potrošača može varirati ovisno o kategoriji proizvoda ili usluga o kojima je riječ (vidjeti presudu od 13. veljače 2007., Mundipharma/OHIM – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, Zb., EU:T:2007:46, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Kad se zaštita ranijeg žiga odnosi na cijelu Europsku uniju, treba uzeti u obzir percepciju suprotstavljenih žigova koju na tom području imaju potrošači proizvoda ili usluga o kojima je riječ. Međutim, valja podsjetiti da je za odbijanje registracije žiga Zajednice dovoljno da u jednom dijelu Unije postoji relativni razlog za odbijanje u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2006., Mast‑Jägermeister/OHIM – Licorera Zacapaneca (VENADO s okvirom i dr.), T‑81/03, T‑82/03 i T‑103/03, Zb., EU:T:2006:397, t. 76. i navedenu sudsku praksu).

               39

               U ovom slučaju, kao što je to pravilno istaknuo OHIM, žalbeno je vijeće s pravom zaključilo da je, s obzirom na to da su proizvodi o kojima je riječ proizvodi široke potrošnje, relevantna javnost bila prosječni potrošač Unije koji je trebao biti uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2007., Cabrera Sánchez/OHIM – Industrias Cárnicas Valle (el charcutero artesano), T‑242/06, EU:T:2007:391, t. 38.).

               40

               Taj se zaključak ne može pobiti tužiteljevim argumentima. Naime, žalbeno vijeće nipošto nije propustilo voditi računa o talijanskoj javnosti. Iz točke 39. pobijane odluke proizlazi da ju je izričito uzelo u obzir, navevši da se pojam „mini“ u cijeloj Uniji, uključujući Italiju, shvaća kao „malen“. Jednako tako, u točki 45. spomenute odluke žalbeno je vijeće, nakon što je podsjetilo na sudsku praksu nastalu na temelju presude od 22. lipnja 1999., Lloyd Schuhfabrik Meyer (C‑342/97, Zb., EU:C:1999:323), s pravom istaknulo da je, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, potrošač rijetko imao priliku izravno usporediti različite žigove, već se trebao pouzdati u njihovu nesavršenu predodžbu koju je imao u svojem pamćenju.

               41

               Slijedom navedenoga, valja odbaciti tužiteljeve tvrdnje koje se odnose na relevantnu javnost.

         Usporedba proizvoda

               42

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom ocjene sličnosti između proizvoda ili usluga o kojima je riječ valja uzeti u obzir sve relevantne čimbenike koji su svojstveni za njihov međusobni odnos. Ti čimbenici osobito uključuju njihovu narav, namjenu, uporabu te njihovu konkurentnost ili komplementarnost. Mogu se uzeti u obzir i drugi čimbenici kao što su kanali isporuke predmetnih proizvoda (vidjeti presudu od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés/OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, Zb., EU:T:2007:219, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U ovom slučaju ranijim su žigom obuhvaćeni svi proizvodi na koje se odnosi žig za koji je podnesena prijava. Slijedom toga, valja zaključiti da su proizvodi o kojima je riječ istovjetni proizvodima na koje se odnosi raniji žig, što se, uostalom, i ne osporava.

         Usporedba znakova

               44

               Tužitelj tvrdi da su prevladavajući elementi znakova o kojima je riječ, s jedne strane, za žig za koji je podnesena prijava, element „minimini“ i, s druge strane, za raniji žig, izraz „mini wini“. Smatra da su ti znakovi vrlo slični jer oba sadržavaju pojam „mini“ i slično se izgovaraju, s obzirom na to da u obama znakovima nakon pojma „mini“ slijedi skupina slova „ini“. Prema tužiteljevu mišljenju, ta dva elementa za svaki od žigova stvaraju rimu te su, slijedom toga, pamtljiviji i relevantna javnost lakše ih prepoznaje. Nadalje, tužitelj ističe da žalbeno vijeće nije vodilo računa o činjenici da je element „minimini“ zbog svoje veličine i istaknutog položaja bio središnji element žiga za koji je podnesena prijava. Naposljetku, ocjenjuje da se slovo „w“ ranijeg žiga može vizualno percipirati kao obrnuto slovo „m“.

               45

               Sveobuhvatna ocjena postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu vizualne, fonetske ili koncepcijske sličnosti suprotstavljenih znakova mora se temeljiti na ukupnom dojmu koji oni ostavljaju, uzimajući osobito u obzir njihove razlikovne i prevladavajuće elemente. Percepcija žigova koju ima prosječni potrošač predmetnih proizvoda ili usluga odlučujuća je u sveobuhvatnoj ocjeni navedene vjerojatnosti. U tom pogledu prosječni potrošač redovito opaža žig kao cjelinu i ne ispituje njegove različite detalje (vidjeti presudu od 12. lipnja 2007., OHIM/Shaker, C‑334/05 P, Zb., EU:C:2007:333, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Ocjena sličnosti dvaju žigova ne može se ograničiti na uzimanje u obzir samo jednog dijela složenog žiga te njegovu usporedbu s drugim žigom. Naprotiv, usporedbu valja provesti ispitivanjem svakog od predmetnih žigova u cjelini, što ne isključuje da u ukupnom dojmu koji složeni žig ostavlja na relevantnu javnost u određenim okolnostima može prevladavati jedan ili više njegovih sastavnih dijelova (vidjeti presudu OHIM/Shaker, t. 45. supra, EU:C:2007:333, t. 41. i navedenu sudsku praksu). Ocjena sličnosti isključivo na temelju prevladavajućeg elementa može se provesti samo ako su svi drugi sastavni dijelovi žiga zanemarivi (presude OHIM/Shaker, t. 45. supra, EU:C:2007:333, t. 42. i od 20. rujna 2007., Nestlé/OHIM, C‑193/06 P, EU:C:2007:539, t. 42.). To bi osobito mogao biti slučaj kad taj sastavni dio može sâm prevladavati na prikazu žiga kojega se relevantna javnost sjeća tako da su u ukupnom dojmu koji žig ostavlja svi njegovi ostali sastavni dijelovi zanemarivi (gore navedena presuda Nestlé/OHIM, EU:C:2007:539, t. 43.).

               47

               Usto, u skladu sa sudskom praksom, valja uočiti da javnost u pravilu neće opisni element koji čini dio složenog žiga smatrati razlikovnim elementom i elementom koji prevladava ukupnim dojmom žiga (presude od 3. srpnja 2003., Alejandro/OHIM – Anheuser Busch (BUDMEN), T‑129/01, Zb., EU:T:2003:184, t. 53.; od 6. listopada 2004., New Look/OHIM – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE i NLCollection), T‑117/03 do T‑119/03 i T‑171/03, Zb., EU:T:2004:293, t. 34. i od 7. srpnja 2005., Miles International/OHIM – Biker Miles (Biker Miles), T‑385/03, Zb., EU:T:2005:276, t. 44.).

         – Vizualna usporedba

               48

               Najprije valja upozoriti da prilikom ocjene razlikovnog karaktera sastavnog elementa žiga treba ispitati koliko taj element može doprinijeti prepoznavanju da proizvodi ili usluge za koje je žig registriran potječu od određenog poduzeća i razlikovanju tih proizvoda ili usluga od onih drugih poduzeća. Prilikom te ocjene osobito valja voditi računa o značajkama svojstvenima elementu o kojem je riječ s obzirom na pitanje posjeduje li on ikakav opisni karakter proizvoda za koje je žig registriran (vidjeti presudu od 13. lipnja 2006., Inex/OHIM – Wiseman (Prikaz kravlje kože), T‑153/03, Zb., EU:T:2006:157, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               49

               U ovom slučaju valja istaknuti da oba znaka o kojima je riječ sadržavaju pojam „mini“, koji aludira na značajku proizvoda o kojima je riječ. Naime, kao što je to točno analiziralo žalbeno vijeće u točki 39. pobijane odluke, spomenuti pojam upućuje na malu veličinu proizvoda, što, uostalom, ni tužitelj ne osporava. Slijedom toga, taj pojam sadržava opisni prizvuk te stoga može manje doprinijeti prepoznavanju da proizvodi za koje je žig registriran potječu od određenog poduzeća.

               50

               Nadalje, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, ponavljanje pojma „mini“ u elementu „minimini“ žiga za koji je podnesena prijava ne čini taj element više razlikovnim. Naime, čak i pod pretpostavkom da taj element treba analizirati kao cjelinu, kao što to tvrdi tužitelj, relevantna javnost percipirat će ga samo kao ponavljanje pojma „mini“. Ona će u tom elementu stoga vidjeti samo oznaku vrlo male veličine proizvoda o kojima je riječ. Ta javnost neće element o kojem je riječ percipirati kao razlikovni element.

               51

               Usto, javnost u pravilu neće opisni element koji čini dio složenog žiga smatrati razlikovnim elementom i elementom koji prevladava ukupnim dojmom žiga. Međutim, slab razlikovni karakter elementa složenog žiga ne znači nužno da on ne može biti prevladavajući element, s obzirom na to da se, osobito zbog svojeg položaja u znaku ili svoje veličine, može nametnuti u percepciji i pamćenju potrošača (vidjeti u tom smislu presudu Prikaz kravlje kože, t. 48. supra, EU:T:2006:157, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Slijedom toga, treba ispitati može li se element „minimini“ žiga za koji je podnesena prijava zbog svoje veličine ili svojeg položaja nametnuti kao prevladavajući element tog žiga.

               53

               U tom pogledu valja upozoriti da se složeni žig može smatrati sličnim drugom žigu, istovjetnom ili sličnom jednom od sastavnih dijelova složenog žiga, samo ako predstavlja prevladavajući element u ukupnom dojmu složenog žiga. O tome je riječ kad taj sastavni dio može sâm prevladavati na prikazu žiga kojega se relevantna javnost sjeća tako da su u ukupnom dojmu koji žig ostavlja svi njegovi ostali sastavni dijelovi zanemarivi (presuda od 23. listopada 2002., Matratzen Concord/OHIM – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Zb., EU:T:2002:261, t. 33.). Slijedom toga, ocjena sličnosti samo na temelju prevladavajućeg elementa može se provesti samo u slučaju da su svi drugi elementi žiga zanemarivi.

               54

               U ovom slučaju valja utvrditi da, s obzirom na riječi „stick“, „fratelli“, „beretta“, „1812“ i „gli originali“ koje ga okružuju, element „minimini“ ne predstavlja prevladavajući element žiga za koji je podnesena prijava, u smislu sudske prakse navedene u točki 53. ove presude.

               55

               Točno je, kao što je to navelo žalbeno vijeće, da će riječi „fratelli“, „1812“ i „gli originali“ žiga za koji je podnesena prijava zbog svoje male veličine privući manje pažnje relevantne javnosti, dok će se element „stick“ uklopiti u ukupan dojam anglofone javnosti koja će smatrati da se njime opisuje oblik proizvoda o kojima je riječ.

               56

               Međutim, pažnju javnosti zaokupit će element „beretta“ žiga za koji je podnesena prijava, koji, za razliku od pojma „mini“, nema značenje u relevantnim jezicima. Valja pojasniti, kao što je to učinilo i žalbeno vijeće u točki 41. pobijane odluke, da činjenica da prosječni talijanski potrošač taj element može prepoznati kao patronim nije relevantna, s obzirom na to da on nema ekvivalent u ranijem znaku te s njime nema nikakve sličnosti. Valja naglasiti da je taj element ispisan bijelom bojom unutar tamnog ovalnog oblika, što ga čini vizualno uočljivim.

               57

               Slijedom toga, svi elementi koji čine žig za koji je podnesena prijava, a osobito element „beretta“, doprinose određivanju slike tog žiga koju relevantna javnost pamti te stoga nisu zanemarivi. Stoga valja zaključiti da vizualnu usporedbu znakova o kojima je riječ treba provesti na temelju svih njihovih elemenata, a ne samo na temelju elemenata „minimini“ za spomenuti žig i „mini wini“ za raniji žig.

               58

               Vodeći računa o svemu navedenom, pobijanu odluku valja potvrditi u dijelu u kojem se u točki 41. zaključuje da znakovi o kojima je riječ imaju samo malu vizualnu sličnost.

               59

               Usto, čak i pod pretpostavkom da se slovo „w“ ranijeg žiga može percipirati kao obrnuto slovo „m“, ta tužiteljeva tvrdnja nema utjecaja na navodni prevladavajući karakter elementa „minimini“ žiga za koji je podnesena prijava i ne može povećati stupanj sličnosti žigova o kojima je riječ.

         – Fonetska usporedba

               60

               Kad je riječ o fonetskoj usporedbi, valja potvrditi utvrđenja žalbenog vijeća sukladno kojima postoji mala sličnost žigova o kojima je riječ.

               61

               Naime, valja utvrditi, kao što je to zaključilo i žalbeno vijeće u točki 42. pobijane odluke, da će relevantna javnost svoju pažnju usmjeriti na element „beretta“ žiga za koji je podnesena prijava, koji je više razlikovan, i u određenoj mjeri na element „stick“ tog žiga, za dio javnosti koji ne razumije njegovo značenje. Nijedan od tih dvaju elemenata nema ekvivalent u ranijem žigu. Slijedom toga, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, znakovi o kojima je riječ ne izgovaraju se jednako.

               62

               Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da je fonetska sličnost znakova o kojima je riječ mala.

         – Koncepcijska usporedba

               63

               Kad je riječ o koncepcijskoj usporedbi, žalbeno je vijeće pravilno zaključilo za postoji samo mala sličnost znakova o kojima je riječ, s obzirom na to da im je zajednički samo element „mini“, koji samo opisuje značajku proizvoda o kojima je riječ.

               64

               Slijedom toga, valja zaključiti da je žalbeno vijeće pravilno smatralo da postoji mala sličnost znakova o kojima je riječ na koncepcijskom planu.

         Vjerojatnost dovođenja u zabludu

               65

               Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da iz dokaza koje je on podnio nije izvelo zaključak o postojanju povećanog razlikovnog karaktera ranijeg žiga. Prigovara mu i da se prilikom svoje ocjene nije dovoljno usredotočilo na talijanskog potrošača. Nadalje, ocjenjuje da će relevantna javnost prilikom pamćenja ili imenovanja proizvoda o kojima je riječ biti sklona skraćivanju žiga za koji je podnesena prijava. Usto, ocjenjuje da se riječi „stick“, „gli originali“ i „fratelli beretta 1812“ žiga za koji je podnesena prijava neće percipirati jednako važnima kao element „minimini“ tog žiga. Naime, prema tužiteljevu mišljenju, potonji je element, uz to što nema nikakvo značenje, najčitljiviji element tog žiga. Slijedom toga, žalbeno je vijeće trebalo element o kojem je riječ smatrati elementom koji najviše prevladava ukupnim dojmom žiga za koji je podnesena prijava ili barem priznati njegovu nezavisnu razlikovnu ulogu. Žalbeno je vijeće stoga počinilo pogrešku isključivši postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

               66

               Sveobuhvatna ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu podrazumijeva određenu međuovisnost čimbenika koji se uzimaju u obzir te osobito sličnosti žigova i obuhvaćenih proizvoda ili usluga. Na taj se način nizak stupanj sličnosti obuhvaćenih proizvoda ili usluga može nadomjestiti višim stupnjem sličnosti između žigova i obrnuto (presude od 29. rujna 1998., Canon, C‑39/97, Zb., EU:C:1998:442, t. 17. i VENADO s okvirom i dr., t. 38. supra, EU:T:2006:397, t. 74.).

               67

               Kad je riječ o dokazima koje je podnio tužitelj, valja podsjetiti na to da iznadprosječni razlikovni karakter, zbog prepoznatljivosti žiga na tržištu od strane javnosti, nužno pretpostavlja da je taj žig poznat barem značajnom dijelu javnosti o kojoj je riječ (vidjeti presudu od 12. srpnja 2006., Vitakraft‑Werke Wührmann/OHIM – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), T‑277/04, Zb., EU:T:2006:202, t. 34. i navedenu sudsku praksu). U konkretnom slučaju utvrđeno je da je relevantna javnost potrošač Unije.

               68

               Kako bi se ispitalo ima li određeni žig zbog svoje prepoznatljivosti kod javnosti jak razlikovni karakter, valja uzeti u obzir sve relevantne elemente predmeta, i to osobito tržišni udio žiga, intenzitet, zemljopisni doseg i trajanje uporabe žiga, značaj ulaganja poduzeća u njegovu promidžbu, udio zainteresirane javnosti koja zahvaljujući žigu prepoznaje da proizvod ili usluge potječu od određenog poduzeća kao i izjave gospodarskih i industrijskih komora ili drugih strukovnih udruga (vidjeti presudu VITACOAT, t. 67. supra, EU:T:2006:202, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               69

               U konkretnom slučaju tužitelj je žalbenom vijeću podnio iste dokaze koje je podnio i Odjelu za prigovore. Riječ je o sljedećim dokazima:

                        —

                        potvrdi tužiteljeva glavnog direktora o obujmu prodaje i prometu u razdoblju od 2006. do 2009.;

                        —

                        preslikama deklaracija proizvoda;

                        —

                        dopisu tužiteljeve marketinške agencije o iznosima utrošenima za televizijsko oglašavanje između 2005. i 2009. (358700 eura do 476300 eura, 668 do 934 oglasa godišnje);

                        —

                        promotivnim brošurama za suhomesnate proizvode;

                        —

                        CD‑u s primjerima televizijskog oglašavanja;

                        —

                        fakturama i narudžbama za proizvode za koje je utvrđeno da je riječ o suhomesnatim proizvodima koji se prodaju pod žigom MINI WINI;

                        —

                        snimkama zaslona internetskih stranica koje se bave maloprodajom prehrambenih proizvoda putem interneta, a koje nude suhomesnate proizvode koji se prodaju pod žigom MINI WINI;

                        —

                        izvatku iz registra Deutsche Patent‑und Markemamta (njemački ured za patente i žigove) o verbalnom žigu MINI WINI;

                        —

                        snimke zaslona internetske stranice s oglasom za suhomesnate proizvode koji se prodaju pod žigom MINI WINI;

                        —

                        preslici fotografije tužiteljevih proizvoda u staklenci i tužiteljevoj izjavi o različitim aspektima njegovih proizvoda, poput njihovih sastojaka.

               70

               Prije svega treba istaknuti da se dokazi o obujmu prodaje i oglašivačkom materijalu za raniji žig ne mogu smatrati izravnim dokazima postojanja većeg razlikovnog karaktera zbog eventualne prepoznatljivosti žiga kod javnosti. Naime, obujam prodaje i oglašivački materijal ne dokazuju kao takvi da javnost kojoj su namijenjeni proizvodi o kojima je riječ percipira znak kao oznaku komercijalnog porijekla (vidjeti po analogiji presudu od 12. rujna 2007., Glaverbel/OHIM (Tekstura staklene površine), T‑141/06, EU:T:2007:273, t. 41.).

               71

               Kad je riječ o stvaranju i emitiranju televizijskih oglasa, tužitelj je, među ostalim, podnio dopis marketinške agencije u kojem su u tabličnom obliku naznačeni broj emitiranja i iznosi utrošeni za televizijske oglase za promidžbu proizvoda na koje se odnosi raniji žig u razdoblju između 2005. i 2009. Iz te tablice proizlazi da su televizijski oglasi o kojima je riječ u navedenom razdoblju dosegnuli broj od 668 do 934 godišnje, za što su bili potrebni troškovi od 358700 do 476300 eura godišnje. Na temelju tih iznosa, ako su oni relevantni, ne može se izvesti zaključak da je raniji žig prepoznatljiv za barem jedan značajan dio relevantne javnosti. Ipak, ti brojevi jesu indicija. Međutim, oni nisu dovoljni da se na temelju njih samih utvrdi postojanje iznadprosječnog razlikovnog karaktera, s obzirom na to da nisu potkrijepljeni, osobito elementima koji upućuju na to da su televizijski oglasi o kojima je riječ imali učinak kod javnosti na koju se odnosi raniji žig (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2009., Lange Uhren/OHIM (Geometrijska polja na brojčaniku sata), T‑152/07, EU:T:2009:324, t. 145. i navedenu sudsku praksu).

               72

               Naposljetku valja utvrditi da tužitelj nije podnio nijedan dokaz, poput ispitivanja javnog mnijenja, ispitivanja tržišta ili izjava strukovnih udruženja, koji bi upućivao na udio relevantne javnosti koji zahvaljujući tom žigu prepoznaje da proizvodi potječu od tužitelja. Nadalje, kao što je to istaknulo žalbeno vijeće, podneseni dokazi ne sadržavaju nikakav podatak o tužiteljevu tržišnom udjelu.

               73

               Slijedom toga, žalbeno je vijeće u točki 50. pobijane odluke pravilno zaključilo da, iako su podneseni dokazi upućivali na uporabu ranijeg žiga u Njemačkoj za suhomesnate proizvode, na temelju njih nije bilo moguće zaključiti da je razlikovni karakter tog žiga bio iznadprosječan. Naime, činjenica da se žig nekoliko godina upotrebljavao u Uniji nije sama po sebi dovoljna da se utvrdi da relevantna javnost zahvaljujući tom žigu prepoznaje da proizvodi potječu od određenog poduzeća.

               74

               Iz prethodno navedenog proizlazi da tužiteljeve tvrdnje o povećanom razlikovnom karakteru ranijeg žiga treba odbiti. Slijedom toga, žalbeno je vijeće u točki 47. pobijane odluke pravilno zaključilo da je, zbog nepostojanja značenja znaka MINI WINI, promatranog u njegovoj cjelini, razlikovni karakter ranijeg žiga bio prosječan.

               75

               Usto, valja upozoriti na to da je, kad je raniji žig žig Zajednice, relevantno područje za analizu vjerojatnosti dovođenja u zabludu cjelokupna Unija. Slijedom toga, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku ne usredotočivši se više na talijansku javnost. Također treba upozoriti na to da je prethodno utvrđeno da je relevantna javnost, uključujući talijansku javnost, element „minimini“ žiga za koji je podnesena prijava shvaćala samo kao ponavljanje pojma „mini“.

               76

               Usto, iako je točno da se žig može skratiti (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., Monster Energy/OHIM – Balaguer (icexpresso + energy coffee), T‑61/14, EU:T:2015:750, t. 55. i navedenu sudsku praksu), u točkama 56. i 61. ove presude već je utvrđeno da je element „minimini“ žiga za koji je podnesena prijava manje razlikovan od elementa „beretta“ spomenutog žiga te stoga privlači manje pažnje relevantne javnosti. Slijedom navedenog, valja odbiti tužiteljeve tvrdnje o sklonosti potrošača skraćivanju žiga za koji je podnesena prijava i pamćenju samo elementa „minimini“, zanemarujući ostale elemente.

               77

               Naposljetku, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, element „minimini“ žiga za koji je podnesena prijava nije jedini savršeno čitljiv tekstualni element u smislu presude od 20. listopada 2009., Aldi Einkauf/OHIM – Goya Importaciones y Distribuciones (4 OUT Living) (T‑307/08, EU:T:2009:409). Naime, kao što je to utvrđeno u točkama 56. i 61. ove presude, element „beretta“ spomenutog žiga nije manje uočljiv od njegova elementa „minimini“. Stoga tužiteljev argument valja odbiti.

               78

               Također valja utvrditi, vodeći računa o svemu prethodno navedenom, da znak za koji je podnesena prijava nije sastavljen od naziva poduzeća intervenijenta i ranijeg žiga koji je bio upotrebljavan praktično na istovjetan način. Slijedom toga, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, nije dokazano da je element „minimini“ žiga za koji je podnesena prijava imao nezavisnu razlikovnu ulogu u smislu presude od 6. listopada 2005.Medion (C‑120/04, Zb., EU:C:2005:594).

               79

               Zaključno valja naglasiti, kao prvo, da je stupanj pažnje relevantne javnosti u odnosu na proizvode o kojima je riječ prosječan. Kao drugo, zbog razloga navedenih u točki 74. ove presude, raniji žig prosječnog je razlikovnog karaktera. Kao treće, valja podsjetiti da su proizvodi na koje se odnose znakovi o kojima je riječ istovjetni. Kao četvrto, iz točaka 44. do 64. ove presude proizlazi da na vizualnom, fonetskom i koncepcijskom planu između tih znakova postoji samo nizak stupanj sličnosti.

               80

               Iz svih tih razmatranja proizlazi da je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da nije postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i da stoga nije bilo potrebno ispitati dokaz o uporabi.

               81

               Slijedom navedenog, drugi tužbeni razlog valja odbiti.

               82

               Iz prethodno navedenog proizlazi da pobijanu odluku valja poništiti u dijelu u kojem je žalbeno vijeće odbacilo tužiteljeve zahtjeve za izmjenu odluke Odjela za prigovore o uslugama iz razreda 43.

         Troškovi

               83

               U skladu s člankom 134. stavkom 3. podstavkom 1. Poslovnika Općeg suda, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, Opći sud može odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove. Budući da su stranke u ovom slučaju djelomično uspjele u svojim zahtjevima, svakoj stranci valja naložiti snošenje vlastitih troškova.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (šesto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 14. veljače 2014. (predmet R 1159/2013‑4) poništava se u dijelu u kojem su odbačeni zahtjevi društva Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG za izmjenu odluke Odjela za prigovore o uslugama iz razreda 43.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG, Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) i Salumificio Fratelli Beretta SpA snosit će vlastite troškove.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 4. veljače 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 20. studenog 2007. # Francesco Ianniello protiv Komisije Europskih zajednica. # Javna služba - Dužnosnici - Tužba za poništenje - Tužba za naknadu štete. # Predmet T-308/04.


Presuda Suda od 31. svibnja 2001. # D i Kraljevina Švedska protiv Vijeća Europske unije. # Žalba - Dužnosnik. # Spojeni predmeti C-122/99 P i C-125/99 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. prosinca 1989. # Corsica Ferries France protiv Direction générale des douanes françaises. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Pomorski promet - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-49/89.


Presuda Suda od 21. ožujka 1955. # Kraljevina Nizozemska protiv Visoke vlasti Europske zajednice za ugljen i čelik. # Predmet 6-54.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2. prosinca 2009.#Europska komisija protiv Irske i dr.#Žalba.#Predmet C-89/08 P.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 6. srpnja 2000. # Agricola Tabacchi Bonavicina Snc di Mercati Federica (ATB) i drugi protiv Ministero per le Politiche Agricole, Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (AIMA) i Mario Pittaro. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija. # Predmet C-402/98.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 30. travnja 2013. # Boehringer Ingelheim International GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-640/11.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 6. listopada 2017.#Ino Karelia protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije KARELIA – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje opisnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-878/16.


Presuda Suda od 21. ožujka 1972. # Ministère public de la Talijanska Republika protiv Società agricola industria latte (SAIL). # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Bari - Italija. # Predmet 82-71.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. studenoga 2016.#Stadt Wiener Neustadt protiv Niederösterreichische Landesregierung.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Procjena učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš – Direktiva 85/337/EEZ – Direktiva 2011/92/EU – Područje primjene – Pojam ‚specifični nacionalni zakonodavni akt’ – Nepostojanje procjene učinaka na okoliš – Konačno odobrenje – A posteriori zakonsko uređenje nepostojanja procjene utjecaja na okoliš – Načelo suradnje – Članak 4. UEU‑a.#Predmet C-348/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      17. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Procjena učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš — Direktiva 85/337/EEZ — Direktiva 2011/92/EU — Područje primjene — Pojam ‚specifični nacionalni zakonodavni akt’ — Nepostojanje procjene učinaka na okoliš — Konačno odobrenje — A posteriori zakonsko uređenje nepostojanja procjene utjecaja na okoliš — Načelo suradnje — Članak 4. UEU‑a“
      U predmetu C-348/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 25. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 10. srpnja 2015., u postupku
      Stadt Wiener Neustadt
      protiv
      Niederösterreichische Landesregierung,
      uz sudjelovanje:
      .A. S. A. Abfall Service AG,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Stadt Wiener Neustadt, E. Allinger, Rechtsanwalt,

               —

               za.A. S. A. Abfall Service, H. Kraemmer, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, L. Pignataro‑Nolin i C. Hermes, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 5. Direktive Vijeća 85/337/EEZ od 27. lipnja 1985. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 1985., L 175, str. 40.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 97/11/EZ od 3. ožujka 1997. (SL 1997., L 73, str. 5.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 85/337), članka 1. stavka 4. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2011/92/EU od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012., L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.) kao i načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Stadta Wiener Neustadt (grad Bečko Novo Mjesto, Austrija) i Niederösterreichische Landesregierunga (vlada savezne zemlje Donje Austrije) o zakonitosti odluke kojom je potonja vlada utvrdila da iskorištavanje društva. A. S. A. Abfall Service postrojenja za preradu alternativnih goriva treba smatrati odobrenim.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavak 1. Direktive 85/337, čiji je sadržaj preuzet u članku 1. stavku 1. Direktive 2011/92, propisuje:
               „Ova se Direktiva odnosi na procjenu učinaka na okoliš onih javnih i privatnih projekata koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš.“

               4

               Članak 1. stavak 2. Direktive 85/337, čiji je sadržaj u biti preuzet u članku 1. stavku 2. točki (c) Direktive 2011/92, propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]
               odobrenje za provedbu projekta:
               znači odluka nadležnog tijela ili više njih koja nositelju projekta daje pravo da nastavi s projektom;
               […]“

               5

               Članak 1. stavak 5. Direktive 85/337, čiji je sadržaj u biti preuzet u članku 1. stavku 4. Direktive 2011/92, propisuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na projekte koji su detaljno usvojeni određenim aktom nacionalnog zakonodavstva, budući da se ciljevi ove Direktive, uključujući i cilj dostavljanja informacija, postižu zakonodavnim postupkom.“

               6

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 85/337:
               „Države članice usvajaju sve potrebne mjere kako bi se prije davanja odobrenja osiguralo da se projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju njihove prirode, veličine ili lokacije, podvrgnu obvezi ishođenja odobrenja za provedbu projekta i procjeni u pogledu njihovih učinaka. Ti su projekti utvrđeni u članku 4.“

         Austrijsko pravo

               7

               Članak 3. stavak 6. Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetza (UVP‑G 2000) (Zakon o procjeni učinaka na okoliš iz 2000. (UVP‑G 2000.), BGBl. 697/1993), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: UVP‑G 2000.), propisuje:
               „Nikakvo odobrenje ne može se izdati prije konačne izrade procjene učinaka na okoliš ili pojedinačne procjene za projekte koji podliježu odobrenju sukladno stavcima 1., 2. ili 4., a izjave učinjene na temelju upravnih odredbi prije konačne izrade procjene učinaka na okoliš neće imati pravne učinke. Odobrenja dodijeljena kršenjem ove odredbe nadležno tijelo može poništiti u roku od tri godine, sukladno članku 39. stavku 3.“

               8

               Članak 46. stavak 20. točka 4. UVP‑G-a 2000. propisuje:
               „Sljedeće odredbe primjenjuju se na stupanje na snagu izmijenjenih odredbi ili odredbi koje su dodane saveznim zakonom objavljenim u BGBl. I br. 87/2009 kao i na prelazak na novi pravni okvir:
               […]

                        4.

                        Projekti čije odobrenje više nije izloženo riziku poništenja iz članka 3. stavka 6. na datum stupanja na snagu saveznog zakona objavljenog u BGBl. I br. 87/2009 smatraju se odobrenima na temelju zakona.“

               9

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku razvidno je da verzija članka 46. stavka 20. točke 4. UVP‑G-a 2000., kako se navodi u točki 8. ove presude, proizlazi iz Bundesgesetza, mit dem das Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000 geändert wird (UVP‑G‑Novelle 2009) (Savezni zakon o izmjeni Zakona o procjeni učinaka na okoliš iz 2000. (UVP‑G-Novelle 2009), BGBl. I, 87/2009), koji je stupio na snagu 19. kolovoza 2009.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               .A. S. A. Abfall Service na području grada Bečkog Novog Mjesta iskorištava postrojenje za preradu alternativnih goriva u kojem se u najvećem dijelu prerađuje plastični otpad, pri čemu se on usitnjava na malene dijelove sve do dobivanja goriva koje je načelno namijenjeno industriji cementa. U tom se postrojenju obavlja fizička prerada neopasnog otpada.

               11

               Tijekom 1986. i 1993. godine gradonačelnik tog grada dodijelio je odobrenja za iskorištavanje koja su omogućavala kapacitet prerade od 9990 tona godišnje.

               12

               Odlukom od 10. prosinca 2002. predsjednik savezne vlade Donje Austrije na temelju propisa o gospodarenju otpadom odobrio je povećanje maksimalnog kapaciteta prerade na 34000 tona godišnje. To povećanje kapaciteta trebalo se ostvariti produženjem postojeće trake za preradu i izgradnjom druge.

               13

               To je odobrenje dodijeljeno a da u odnosu na projekt produženja nije provedena procjena učinaka na okoliš propisana UVP‑G-om 2000.

               14

               Dopisom od 30. travnja 2014. Umweltanwalt (ombudsman za okoliš) savezne zemlje Donje Austrije zahtijevao je od vlade te iste savezne zemlje da odredi je li u odnosu na to postrojenje trebalo provesti procjenu učinaka na okoliš, sukladno UVP‑G-u 2000.

               15

               Odlukom od 27. lipnja 2014. vlada te savezne zemlje dala je negativan odgovor na to pitanje, ocijenivši da to postrojenje valja smatrati odobrenim na temelju članka 46. stavka 20. točke 4. UVP‑G-a 2000.

               16

               Grad Bečko Novo Mjesto podnio je Bundesverwaltungsgerichtu (Savezni upravni sud, Austrija) zahtjev za poništenje te odluke.

               17

               Presudom od 12. rujna 2014. taj sud odbio je taj zahtjev kao neosnovan.

               18

               Bundesverwaltungsgericht je, naime, smatrao da nije trebalo ispitivati je li povećanje kapaciteta prerade, kako je odobreno odlukom od 10. prosinca 2002., prethodno trebalo biti podvrgnuto procjeni učinaka na okoliš na temelju UVP‑G-a 2000., s obzirom na to da se na temelju članka 46. stavka 20. točke 4. UVP‑G-a 2000. moglo zaključiti da se smatralo da je to odobrenje zakonito dodijeljeno za iskorištavanje o kojem je riječ u glavnom postupku. Osim toga, ta odredba nije protivna pravu Unije.

               19

               Grad Bečko Novo Mjesto podnio je reviziju protiv te presude Verwaltungsgerichtshofu (Visoki upravni sud, Austrija). On tvrdi da je članak 46. stavak 20. točka 4. UVP‑G-a 2000. protivan pravu Unije. Konkretno, on smatra da u glavnom postupku nisu bili ispunjeni uvjeti na temelju kojih se projekt sukladno nacionalnom zakonodavstvu može isključiti iz područja primjene Direktive 85/337 ili Direktive 2011/92.

               20

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se pravu Unije, osobito Direktivi 2011/92, a osobito njezinu članku 1. stavku 4., odnosno Direktivi 85/337 te osobito njezinu članku 1. stavku 5., nacionalna odredba prema kojoj se projekti koji su trebali biti podvrgnuti procjeni učinaka na okoliš, ali nisu imali odobrenje u skladu s UVP‑G-om 2000., nego samo odobrenja po zakonima za pojedinačna područja (poput Abfallwirtschaftsgesetza (Zakon o gospodarenju otpadom), koja 19. kolovoza 2009. […] zbog isteka trogodišnjeg roka propisanog u nacionalnom pravu (članak 3. stavak 6. UVP‑G-a 2000.) više nisu mogla biti poništena, smatraju odobrenima u skladu s UVP‑G-om 2000., ili takvo uređenje odgovara načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja koja su zajamčena pravom Unije?“

         O prethodnom pitanju

               21

               Najprije valja istaknuti da je projekt povećanja kapaciteta prerade postrojenja iz glavnog postupka, uzimajući u obzir datum kada je odobren na temelju propisa o gospodarenju otpadom, odnosno 10. prosinca 2002., mogao biti obuhvaćen pravom Unije i na tom temelju biti predmet procjene svojih učinaka na okoliš. Međutim, to nije slučaj s odobrenjima za iskorištavanje dodijeljenima tijekom 1986. i 1993. godine, odnosno prije pristupanja Republike Austrije Uniji.

               22

               Također valja pojasniti da sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti je li u odnosu na takav projekt morala biti provedena procjena njegovih učinaka na okoliš, sukladno članku 2. stavku 1. Direktive 85/337, te, prema potrebi, je li, kao što to tvrdi operator, sektorsko odobrenje dodijeljeno odlukom od 10. prosinca 2002. na temelju propisa o gospodarenju otpadom u praksi omogućavalo poštovanje zahtjeva za zaštitu okoliša propisanih tom direktivom.

               23

               Konačno, valja istaknuti da se, uzimajući u obzir datum odluka o kojima je riječ u glavnom postupku, ne treba pozivati na Direktivu 2011/92.

               24

               Stoga valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev u biti pita, na prvome mjestu, treba li članak 1. stavak 5. Direktive 85/337 tumačiti na način da iz područja njezina primjene isključuje zakonsku odredbu poput članka 46. stavka 20. točke 4. UVP‑G-a 2000., na temelju koje projekt koji je bio predmet odluke kojom je povrijeđena obveza procjene njegovih učinaka na okoliš, u odnosu na koju je istekao rok za podnošenje tužbe za poništenje, valja smatrati zakonito odobrenim.

               25

               Općenito, sud koji je uputio zahtjev također želi znati, na drugome mjestu, može li se takva zakonska odredba opravdati u pravu Unije na temelju načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

               26

               Kad je riječ o prvom dijelu prethodnog pitanja, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da članak 1. stavak 5. Direktive 85/337 isključenje projekta iz područja primjene te direktive podvrgava dvama uvjetima. Na prvome mjestu, projekt mora biti detaljno donesen specifičnim zakonodavnim aktom. Na drugome mjestu, ciljevi te direktive, uključujući cilj stavljanja na raspolaganje informacija, moraju se postići zakonodavnim postupkom (presude od 16. rujna 1999., WWF i dr., C-435/97, EU:C:1999:418, t. 57. i od 18. listopada 2011., Boxus i dr., C-128/09 do C-131/09, C-134/09 i C-135/09, EU:C:2011:667, t. 37.).

               27

               Prvi uvjet podrazumijeva da zakonodavni akt ima ista obilježja kao i odobrenje u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 85/337. On, među ostalim, mora omogućiti nositelju projekta pravo njegova ostvarenja i mora sadržavati, poput odobrenja, sve elemente projekta koji su relevantni za procjenu učinaka na okoliš, nakon što ih je zakonodavac uzeo u obzir (vidjeti u tom smislu presude od 16. rujna 1999., WWF i dr., C-435/97, EU:C:1999:418, t. 58. i 59. i od 18. listopada 2011., Boxus i dr., C-128/09 do C-131/09, C-134/09 i C-135/09, EU:C:2011:667, t. 38. i 39.). Tako zakonodavnim aktom mora biti potvrđeno da su ciljevi Direktive 85/337 postignuti u odnosu na dotični projekt (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2011., Boxus i dr., C-128/09 do C-131/09, C-134/09 i C-135/09, EU:C:2011:667, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               28

               To nije slučaj ako akt ne sadržava elemente nužne za procjenu učinaka odobrenja tog projekta na okoliš (vidjeti u tom smislu presude od 16. rujna 1999., WWF i dr., C-435/97, EU:C:1999:418, t. 62. i od 18. listopada 2011., Boxus i dr., C-128/09 do C-131/09, C-134/09 i C-135/09, EU:C:2011:667, t. 40.).

               29

               Drugi uvjet podrazumijeva da se ciljevi Direktive 85/337 postignu zakonodavnim postupkom. Naime, iz njezina članka 2. stavka 1. proizlazi da joj je glavni cilj jamčenje da projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju svoje prirode, veličine ili lokacije, „prije davanja odobrenja“ budu podvrgnuti procjeni u pogledu svojih učinaka na okoliš (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2011., Boxus i dr., C-128/09 do C-131/09, C-134/09 i C-135/09, EU:C:2011:667, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Iz toga proizlazi da zakonodavac u trenutku donošenja projekta mora raspolagati dostatnim informacijama. U tom pogledu, informacije koje treba dostaviti nositelj projekta moraju u najmanju ruku sadržavati opis projekta zajedno s informacijama u vezi s njegovom lokacijom, koncepcijom i njegovim dimenzijama, opis mjera koje se namjeravaju poduzeti radi izbjegavanja i smanjenja značajnih negativnih učinaka i, po mogućnosti, njihova uklanjanja te podatke nužne za identificiranje i procjenu glavnih učinaka koje bi projekt mogao imati na okoliš (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2011., Boxus i dr., C-128/09 do C-131/09, C-134/09 i C‑135/09, EU:C:2011:667, t. 43.).

               31

               Iako nacionalni sud treba utvrditi jesu li ti uvjeti ispunjeni, uzimajući u obzir i sadržaj donesenog zakonodavnog akta i cjelokupan zakonodavni postupak koji je prethodio njegovu donošenju, a osobito pripremne akte i parlamentarne rasprave (presuda od 18. listopada 2011., Boxus i dr., C-128/09 do C-131/09, C-134/09 i C-135/09, EU:C:2011:667, t. 47.), ipak se čini da zakonodavna odredba poput članka 46. stavka 20. točke 4. UVP‑G-a 2000. ne ispunjava te uvjete.

               32

               Naime, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da ta odredba, s obzirom na projekte na koje se odnosi, nema ista obilježja kao i odobrenje u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 85/337.

               33

               Također, ne čini se da se ciljevi te direktive mogu postići člankom 46. stavkom 20. točkom 4. UVP‑G-a 2000., s obzirom na to da nacionalni zakonodavac prilikom donošenja te odredbe nije raspolagao informacijama o učincima na okoliš projekata na koje se ona može odnositi i da je ta odredba u svakom slučaju namijenjena primjeni na već ostvarene projekte.

               34

               Posljedično, čini se da zakonska odredba poput članka 46. stavka 20. točke 4. UVP‑G-a 2000. ne ispunjava uvjete iz članka 1. stavka 5. Direktive 85/337, tako da ona nije mogla imati za učinak isključivanje operacija na koje se odnosi iz područja primjene te direktive. Međutim, sud koji je uputio zahtjev to mora provjeriti, s obzirom na sva obilježja nacionalnog prava i točan doseg koji valja pripisati predmetnoj odredbi.

               35

               Kad je riječ o drugom dijelu prethodnog pitanja – koji se odnosi na mogućnost opravdanja u pravu Unije na temelju načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja zakonske odredbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – valja navesti sljedeća pojašnjenja.

               36

               Pravu Unije ne protivi se to da nacionalne odredbe u određenim slučajevima dopuštaju legalizaciju operacija ili akata koji su u odnosu na to pravo nepropisni. Takva mogućnost, međutim, podliježe uvjetu da na temelju nje zainteresiranim osobama nije moguće zaobići pravila prava Unije ili se osloboditi obveze njihove primjene i da stoga treba ostati iznimka (presuda od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska,C-215/06, EU:C:2008:380, t. 57.).

               37

               Stoga je Sud presudio da se zakonodavstvom na temelju kojeg dozvola za legalizaciju, koja se može izdati i u slučaju da ne postoje izvanredne okolnosti, ima iste učinke poput građevinske dozvole krše zahtjevi iz Direktive 85/337. Naime, projekti za koje se zahtijeva procjena učinaka na okoliš na temelju članka 2. stavka 1. te direktive moraju se identificirati, a zatim – prije davanja odobrenja i, posljedično, nužno prije provedbe – podvrgnuti zahtjevu za odobrenje i toj procjeni (presuda od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska,C-215/06, EU:C:2008:380, t. 61.).

               38

               Isto vrijedi i za zakonodavnu mjeru, poput članka 46. stavka 20. točke 4. UVP‑G-a 2000., za koju se čini da omogućava, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, čak i bez nalaganja naknadne procjene i kada ne postoje nikakve posebne izvanredne okolnosti, da se smatra da je za projekt u odnosu na koji je trebalo provesti procjenu učinaka na okoliš u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 85/337 takva procjena provedena.

               39

               Točno je da se odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku odnosi samo na „projekte čije odobrenje više nije izloženo riziku poništenja“ zbog proteka roka za podnošenje tužbe za poništenje od tri godine iz članka 3. stavka 6. UVP‑G-a 2000.

               40

               Međutim, ta okolnost ne može izmijeniti prethodni zaključak. Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je, u nedostatku propisa Unije u nekom području, na unutarnjem pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i uredi postupovna pravila za sudske postupke koji trebaju osigurati punu zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, ako navedena pravila nisu manje povoljna od onih koja uređuju slične postupke koji se temelje na unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i ako stvarno ne onemogućavaju ili pretjerano otežavaju korištenje prava koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti).

               41

               Sud također smatra da je utvrđivanje primjerenih rokova za pokretanje postupka u interesu pravne sigurnosti, čiju zaštitu istodobno uživaju i pojedinac i upravno tijelo, u skladu s pravom Unije. Konkretno, on je presudio da takvi rokovi praktički ne mogu onemogućiti ili pretjerano otežati korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (vidjeti u tom smislu presude od 15. travnja 2010., Barth,C-542/08, EU:C:2010:193, t. 28. i od 16. siječnja 2014., Pohl,C-429/12, EU:C:2014:12, t. 29.).

               42

               Posljedično, pravu Unije, kojim nisu propisana pravila u vezi s rokovima za pobijanje odobrenja izdanog kršenjem obveze prethodne procjene učinaka na okoliš iz članka 2. stavka 1. Direktive 85/337, ne protivi se, načelno i pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti, određivanje dotične države članice roka za pokretanje postupka od tri godine, poput onoga iz članka 3. stavka 6. UVP‑G-a 2000., na koji upućuje članak 46. stavak 20. točka 4. UVP‑G-a 2000.

               43

               Međutim, nije sukladna toj direktivi nacionalna odredba iz koje proizlazi, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, da se projekti čije se odobrenje više ne može izravno pobijati, zbog proteka roka za pobijanje propisanog nacionalnim zakonodavstvom, jednostavno smatraju zakonski odobrenima u odnosu na obvezu procjene učinaka na okoliš.

               44

               Kao što je to u biti istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 42. do 44. svojeg mišljenja, Direktivi 85/337 protivi se već samoj po sebi takva odredba, već i zbog toga što je pravni učinak potonje oslobađanje nadležnih tijela obveze uzimanja u obzir činjenice da je projekt u smislu te direktive proveden a da nisu procijenjeni njegovi učinci na okoliš i osiguranja da se takva procjena obavi, ako radovi ili fizičke intervencije u vezi s tim projektom zahtijevaju naknadno odobrenje (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2011., Brussels Hoofdstedelijk Gewest i dr., C-275/09, EU:C:2011:154, t. 37.).

               45

               Nadalje, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da su države članice dužne popraviti svaku štetu prouzročenu propuštanjem procjene učinaka na okoliš (presuda od 7. siječnja 2004., Wells,C-201/02, EU:C:2004:12, t. 66.).

               46

               U tu svrhu, nadležna nacionalna tijela moraju poduzeti sve opće ili posebne mjere kako bi popravila takvo propuštanje (presuda od 7. siječnja 2004., Wells,C-201/02, EU:C:2004:12, t. 68.).

               47

               U tom pogledu valja pojasniti da, iako su uvjeti za takvu tužbu za naknadu štete, a osobito oni koji se odnose na pitanje treba li svaku nezakonitost smatrati skrivljenom i oni koji se odnose na uspostavljanje uzročne veze, u nedostatku odredbi prava Unije, propisani nacionalnim pravom te iako podnošenje takve tužbe, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, može biti ograničeno određenim rokom, ta se tužba ipak mora moći podnijeti sukladno razumnim uvjetima na temelju načela djelotvornosti.

               48

               Iz prethodno navedenog proizlazi da, ako nacionalna odredba po isteku propisanog roka sprečava podnošenje bilo kakve tužbe za naknadu štete zbog povrede obveze procjene učinaka na okoliš iz članka 2. stavka 1. Direktive 85/337, iako rok kojim je u nacionalnom pravu ograničeno podnošenje tužbe za naknadu štete još nije protekao, ona bi i zbog toga bila nespojiva s pravom Unije.

               49

               Posljedično, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 5. Direktive 85/337 treba tumačiti na način da iz područja primjene te direktive ne isključuje projekt na koji se odnosi zakonska odredba poput one u glavnom postupku, na temelju koje projekt koji je bio predmet odluke kojom je povrijeđena obveza procjene njegovih učinaka na okoliš, u odnosu na koju je istekao rok za podnošenje tužbe za poništenje, valja smatrati zakonito odobrenim. Pravu Unije protivi se takva zakonska odredba u mjeri kojom je njome propisano da se prethodna procjena učinaka na okoliš treba smatrati obavljenom u odnosu na taj projekt.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 5. Direktive Vijeća 85/337/EEZ od 27. lipnja 1985. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 97/11/EZ od 3. ožujka 1997., treba tumačiti na način da iz područja primjene te direktive ne isključuje projekt na koji se odnosi zakonska odredba poput one u glavnom postupku, na temelju koje projekt koji je bio predmet odluke kojom je povrijeđena obveza procjene njegovih učinaka na okoliš, u odnosu na koju je istekao rok za podnošenje tužbe za poništenje, valja smatrati zakonito odobrenim. Pravu Unije protivi se takva zakonska odredba u mjeri kojom je njome propisano da se prethodna procjena učinaka na okoliš treba smatrati obavljenom u odnosu na taj projekt.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: njemački


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 15. listopada 2008.#Ashley Neil Mote protiv Europskog parlamenta.#Predmet T-345/05.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. prosinca 1984. # Kazneni postupak protiv J. G. Abbink. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nizozemska. # Predmet 134/83.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2010. listopad 28.#Soukaïna Fares protiv Europska komisija.#Predmet F-6/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 21. rujna 2005.#Ahmed Ali Yusuf i Al Barakaat International Foundation protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica.#Sudski nadzor - Tužba za poništenje.#Predmet T-306/01.


Presuda Suda (peto vijeće) od 29. listopada 1998. # Manuel de Castro Freitas (C-193/97) i Raymond Escallier (C-194/97) protiv Ministre des Classes moyennes et du Tourisme. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif - Veliko Vojvodstvo Luksemburg. # Direktiva 64/427/EEZ. # Spojeni predmeti C-193/97 i C-194/97.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. studenog 2007.#Firma ING. AUER - Die Bausoftware GmbH protiv Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz - Austrija.#Predmet C-251/06.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. siječnja 2014. # UAB "Juvelta" protiv VĮ "Lietuvos prabavimo rūmai". # Zahtjev za prethodnu odluku: Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas - Litva. # Slobodno kretanje robe - Članak 34. UFEU-a - Količinska ograničenja uvoza - Mjere istovrsnog učinka - Prodaja proizvoda od plemenitih kovina - Žig - Zahtjevi koje nameću propisi države članice uvoza. # Predmet C-481/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Slobodno kretanje robe — Članak 34. UFEU‑a — Količinska ograničenja uvoza — Mjere istovrsnog učinka — Prodaja proizvoda od plemenitih kovina — Žig — Zahtjevi koje nameću propisi države članice uvoza“
      U predmetu C‑481/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva), odlukom od 27. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 25. listopada 2012., u postupku

         UAB „Juvelta“

      protiv

         VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za UAB „Juvelta“, A. Astauskienė, advokatė,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i R. Krasuckaitė, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Steiblytė i G. Wilms, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 34. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između UAB „Juvelta“ (u daljnjem tekstu: Juvelta) i VĮ Lietuvos prabavimo rūmai (litavski ured za ispitivanje plemenitih kovina) zbog odluke potonjeg kojom je Juvelti naložio da, u ovlaštenom i neovisnom državnom uredu, proizvode od zlata koje prodaje označi žigovima koji su u skladu sa zahtjevima litavskih propisa.

         Pravni okvir

               3

               Prema članku 3. stavku 21. Zakona Republike Litve o nadzoru plemenitih kovina i dragoga kamenja (Lietuvos Respublikos tauriųjų metalų ir brangakmenių valstybinės priežiūros įstatymas), u verziji mjerodavnoj za glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o nadzoru), nacionalni žig VĮ Lietuvos prabavimo rūmai je žig koji su odredile države Europskoga gospodarskog prostora (EGP) i Republika Turska, a koji potvrđuje da je proizvode koji su njime označeni ispitao i žigovao neovisni i od države ovlašteni ured za ispitivanje plemenitih kovina te da ti proizvodi odgovaraju stupnju čistoće izraženom arapskim brojkama na žigu koje pokazuju udio plemenite kovine u ukupnoj masi slitine, izražen u tisućitim dijelovima.

               4

               Na temelju članka 17. stavka 1. tog zakona, proizvode od plemenitih kovina i dragoga kamenja uvezene u Litvu državnim žigom te države mora žigovati VĮ Lietuvos prabavimo rūmai.

               5

               Članak 17. stavak 2. točka 2. navedenog zakona propisuje da se proizvodi od plemenitih kovina i dragoga kamenja uvezeni iz druge države, odnosno države EGP‑a ili Republike Turske, kada je njihovo stavljanje na tržište dopušteno, mogu prodavati bez žiga VĮ Lietuvos prabavimo rūmai ili bez potvrde o kvaliteti ako ih je ispitao i žigovao neovisni ured za ispitivanje plemenitih kovina koji je ovlastila ta država te ako imaju obveznu oznaku o odgovornosti koja je registrirana u toj istoj državi i stavljena prilikom njihove proizvodnje.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Juvelta je društvo koje među ostalim obavlja djelatnost maloprodaje nakita izrađenoga od plemenitih kovina.

               7

               Nakon jedne inspekcije službenici VĮ Lietuvos prabavimo rūmai utvrdili su da jedan dio pregledanih proizvoda od zlata (355 predmeta) nije u skladu sa zahtjevima iz članka 17. stavka 2. točke 2. Zakona o nadzoru.

               8

               U zapisniku inspekcije br. 04‑13-41 od 15. ožujka 2011., u kojem su izneseni rezultati te inspekcije, VĮ Lietuvos prabavimo rūmai naložio je Juvelti da, u ovlaštenom i neovisnom uredu za ispitivanje plemenitih kovina, proizvode od zlata koje prodaje označi žigovima u skladu s litavskim propisima.

               9

               Iz toga zapisnika proizlazi da su proizvodi o kojima je riječ označeni žigom neovisnog ureda za ispitivanje koji je ovlastila Republika Poljska, ali da, prema VĮ Lietuvos prabavimo rūmai, taj žig nije u skladu sa zahtjevima iz članka 17. stavka 2. točke 2. Zakona o nadzoru, u svezi s člankom 3. stavkom 21. toga zakona, iz razloga što arapska brojka „3“ na njemu ne označava udio označene plemenite kovine u ukupnoj masi slitine, izražen u tisućitim dijelovima.

               10

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da nije sporno da je, u Republici Poljskoj, oznaka brojem „3“ na takvom žigu namijenjena označavanju proizvoda od plemenitih kovina čiji stupanj čistoće, izražen u tisućitim dijelovima mase slitine, iznosi 585.

               11

               Osim toga, taj sud navodi da je Juvelta izvršila dodatno označavanje predmetnih proizvoda stavljanjem oznake „585“ na njih, kako bi stupanj čistoće tih proizvoda bio naznačen u obliku razumljivom litavskim potrošačima.

               12

               Nakon što je protiv tog zapisnika podnijela žalbu pred ravnateljem VĮ Lietuvos prabavimo rūmai, koji je odlukom br. 1.5-264 od 15. travnja 2011. odbio žalbu i potvrdio valjanost tog zapisnika, Juvelta je zahtijevala poništenje tog zapisnika i te odluke pred Vilniaus apygardos administracinis teismas, koji je odbio njezin zahtjev presudom od 18. kolovoza 2011.

               13

               Juvelta je protiv te presude uložila žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev.

               14

               U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 34. UFEU‑a tumačiti na način da zabranjuje nacionalne propise prema kojima, kako bi se mogli prodavati na tržištu države članice Europske unije, proizvodi od zlata, uvezeni iz druge države članice čija je prodaja dopuštena na tržištu te države članice (izvoza), moraju biti žigovani oznakom neovisnog ureda za ispitivanje koji je ovlastila država članica, a koja potvrđuje da je taj ured ispitao proizvod koji je njome označen i koja sadrži razumljive podatke glede stupnja čistoće tih proizvoda za potrošače države članice uvoza, u okolnostima kada su ti podaci glede stupnja čistoće sadržani u odvojenoj i dodatnoj oznaci ili znaku utisnutome na isti proizvod od zlata?

                        2.

                        Je li za odgovor na prvo pitanje bitno to što, kao u predmetnom slučaju, dodatno označavanje koje se odnosi na stupanj čistoće proizvoda od zlata, koje se nalazi na proizvodima i razumljivo je potrošačima države članice uvoza (na primjer, označavanje trima arapskim brojkama ‘585’) nije izvršio neovisni ured za ispitivanje koji je ovlastila država članica Europske unije, ali podaci koje pruža ta oznaka svojim sadržajem odgovaraju onima koji se nalaze na žigu, koji je na isti proizvod utisnuo neovisni ured za ispitivanje koji je ovlastila država članica izvoza (na primjer, označavanje arapskom brojkom ‘3’ od strane države izvoza posebno izražava, na temelju zakonodavstva te države, stupanj čistoće 585)?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               15

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 34. UFEU‑a tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi, kao oni u glavnom postupku, na temelju kojih, da bi se mogli prodavati na tržištu jedne države članice, proizvode od plemenitih kovina uvezene iz druge države članice, u kojoj je njihova prodaja dopuštena i koji su označeni žigom u skladu s propisima te druge države članice, mora, kada podaci o stupnju čistoće tih proizvoda koji se nalaze na žigu nisu u skladu sa zahtjevima propisa prve države članice, ponovno označiti neovisni ured za ispitivanje koji je ovlastila prva država članica, putem žiga kojim se potvrđuje da su ti proizvodi ispitani i na kojem se naznačuje njihov stupanj čistoće u skladu sa spomenutim zahtjevima.

               16

               Valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, svaki trgovinski propis država članica koji može izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno sprječavati trgovinu unutar Unije treba smatrati mjerom istovrsnog učinka kakav imaju količinska ograničenja u smislu članka 34. UFEU‑a (vidjeti, osobito, presude od 11. srpnja 1974., Dassonville, 8/74, Zb., str. 837., t. 5. i od 2. prosinca 2010., Ker‑Optika, C-108/09, Zb., str. I-12213., t. 47.).

               17

               Tako zapreke slobodnom kretanju robe koje, zbog neusklađenosti zakonodavstava, proizlaze iz primjene pravila glede uvjeta koje mora ispunjavati roba podrijetlom iz drugih država članica, gdje je proizvedena i prodaje se u skladu sa zakonom, za tu robu, čak i ako se ta pravila bez razlike primjenjuju na sve proizvode, predstavljaju mjere istovrsnog učinka zabranjene člankom 34. UFEU‑a, osim ako tu primjenu može opravdati cilj općeg interesa koji ima prednost pred zahtjevima slobodnog kretanja robe (vidjeti presude od 22. lipnja 1982., Robertson i dr., 220/81, Zb., str. 2349., t. 9. od 15. rujna 1994., Houtwipper, C-293/93, Zb., str. I-4249., t. 11. kao i od 21. lipnja 2001., Komisija/Irska, C-30/99, Zb., str. I-4619., t. 26.).

               18

               U tom pogledu Sud je već presudio da nacionalni propisi koji zahtijevaju da se proizvodi od plemenitih kovina uvezeni iz drugih država članica, u kojima se oni zakonito prodaju i žigovani su u skladu sa zakonodavstvom tih država, moraju ponovno žigovati u državi članici uvoza za učinak imaju otežavanje i poskupljivanje uvoza (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude Robertson i dr., t. 10.; Houtwipper, t. 13. kao i Komisija/Irska, t. 27.).

               19

               Tako je u slučaju propisa iz glavnog postupka. Na temelju tih propisa proizvodi od plemenitih kovina i dragoga kamenja označeni žigom čiji podaci nisu u skladu sa zahtjevima spomenutih propisa mogu se prodavati u Litvi samo ako prethodno budu ponovno žigovani u toj državi članici.

               20

               Posljedično, takvi propisi predstavljaju mjeru istovrsnog učinka kakav ima količinsko ograničenje uvoza koje je zabranjeno člankom 34. UFEU‑a.

               21

               Što se tiče mogućnosti opravdanja takve mjere, Sud je već presudio da je obveza uvoznika da proizvode od plemenitih kovina označi žigom iz kojeg je vidljiv stupanj čistoće u načelu takva da može osigurati učinkovitu zaštitu potrošača i promicati pošteno poslovanje (vidjeti gore navedene presude Robertson i dr., t. 11.; Houtwipper, t. 14. kao i Komisija/Irska, t. 29.).

               22

               Međutim, u tom kontekstu, Sud je također presudio da država članica ne bi mogla nametnuti novo označavanje proizvoda uvezenih iz druge države članice, u kojoj se zakonito prodaju i žigovani su u skladu sa zakonodavstvom te države članice, ako su podaci koje pruža izvorni žig, bez obzira na to u kojem je obliku, jednaki onima koje propisuje država članica uvoza i razumljivi njezinim potrošačima (vidjeti gore navedene presude Robertson i dr., t. 12.; Houtwipper, t. 15. kao i Komisija/Irska, t. 30. i 69.).

               23

               Kako bi se odredilo pruža li oznaka stupnja čistoće koja nije predviđena propisima države članice potrošačima te države jednake i razumljive podatke, potrebno je uzeti u obzir pretpostavljena očekivanja prosječnog potrošača, relativno dobro informiranoga te koji je razumno pažljiv i oprezan (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Komisija/Irska, t. 32.).

               24

               U pogledu spora pred sudom koji je uputio zahtjev valja istaknuti da je utvrđeno da je proizvode iz glavnog postupka označio neovisni ured za ispitivanje plemenitih kovina koji je ovlastila Republika Poljska, u skladu sa zakonodavstvom te države.

               25

               Također, sud koji je uputio zahtjev ističe da nije sporno da je iz žiga kojim su označeni spomenuti proizvodi razvidna njihova čistoća zbog oznake brojem „3“ te da je u Poljskoj taj broj namijenjen označavanju plemenitih kovina čiji stupanj čistoće, izražen u tisućitim dijelovima mase slitine, iznosi 585.

               26

               Iz toga proizlazi da je podatak koji taj broj pruža, u pogledu proizvoda od plemenitih kovina koji su žigovani u Poljskoj, jednak onome koji pruža broj „585“ na žigu kojim je proizvode označio neovisni ured za ispitivanje koji je ovlastila Litva, u skladu sa svojim zakonodavstvom.

               27

               Međutim, također valja provjeriti pruža li broj „3“ na žigu kojim su označeni proizvodi u glavnom postupku podatak razumljiv prosječnom litavskom potrošaču, koji je relativno dobro informiran te razumno pažljiv i oprezan.

               28

               U tom pogledu valja utvrditi da je vjerojatno da spomenuti broj neće biti razumljiv takvom potrošaču s obzirom na to da on u načelu ne mora poznavati poljski sustav navođenja stupnja čistoće proizvoda od plemenitih kovina.

               29

               Međutim, iako se ograničavajući učinci propisa u glavnom postupku mogu opravdati ciljem osiguranja učinkovite zaštite litavskih potrošača, time što im pružaju podatke o stupnju čistoće proizvoda od plemenitih kovina uvezenih u Litvu koji su im razumljivi, takvo opravdanje moglo bi se dopustiti samo ako su ti propisi razmjerni cilju koji se želi postići, odnosno, ako u postizanju tog cilja ne idu dalje od onoga što potrebno za njegovo ostvarenje.

               30

               Stoga valja ispitati može li se taj cilj ostvariti mjerama koje trgovinu proizvodima od plemenitih kovina unutar Unije ograničavaju manje nego nametanje novog žigovanja u državi članici uvoza, koje predviđaju spomenuti propisi.

               31

               U tom kontekstu valja podsjetiti na to da je Juvelta, kao što navodi i sud koji je uputio zahtjev, kako bi stupanj čistoće proizvoda iz glavnog postupka izrazila u obliku razumljivom litavskim potrošačima, dodatno označila te proizvode stavljanjem oznake „585“ na njih, jer taj broj odgovara stupnju čistoće tih proizvoda od plemenitih kovina, izraženome u tisućitim dijelovima mase slitine.

               32

               Dakle, valja smatrati da se takvim označavanjem može postići cilj kojemu teže propisi iz glavnog postupka i da ono predstavlja mjeru koja manje ograničava kretanje proizvoda od plemenitih kovina unutar Unije nego novo žigovanje koje nameću ti propisi, pod uvjetom da podaci koje to označavanje pruža odgovaraju onima koje sadrži žig koji je na predmetne proizvode stavilo neovisno tijelo za ispitivanje koje je ovlastila država članica iz koje se ti proizvodi izvoze.

               33

               Nadalje, potrebno je istaknuti da, osim dodatnog označavanja žigom kakvo je ono u glavnom postupku, druge mjere, poput obveznog postojanja, u mjestu prodaje proizvoda od plemenitih kovina podrijetlom iz drugih država članica, korelacijskih tablica koje je odobrilo neovisno tijelo za ispitivanje države članice uvoza koje potrošačima pružaju podatke o žigovima stupnja čistoće drugih država članica i njihovom ekvivalentu u spomenutoj državi članici ili obveze stavljanja oznake na te proizvode, u kojoj se navode svi podaci koje zahtijeva zakonodavstvo te iste države članice, mogle bi predstavljati dostatne mjere koje omogućuju osiguranje učinkovite zaštite potrošača.

               34

               U tim okolnostima, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 34. UFEU‑a treba tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi, poput onih u glavnom postupku, na temelju kojih se proizvodi od plemenitih kovina, uvezeni iz druge države članice u kojoj je dopuštena njihova prodaja i koji su žigovani u skladu sa zakonodavstvom te druge države članice, moraju, kada podaci na žigu koji se odnose na stupanj čistoće tih proizvoda nisu u skladu sa zahtjevima zakonodavstva prve države članice, ponovno označiti žigom neovisnog ureda za ispitivanje koji je ovlastila prva država članica, koji potvrđuje da je ured te proizvode ispitao i koji sadrži podatke glede stupnja njihove čistoće u skladu s tim zahtjevima.

         Drugo pitanje

               35

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita ima li okolnost da dodatno označavanje uvezenih proizvoda od plemenitih kovina radi pružanja podataka o stupnju čistoće tih proizvoda u obliku razumljivom potrošačima države članice uvoza nije izvršilo neovisno tijelo za ispitivanje koje je ovlastila država članica utjecaj na odgovor na prvo pitanje.

               36

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je, s obzirom na to da su proizvodi iz glavnog postupka dodatno označeni samo dopunom žigu stupnja čistoće koji je utisnuo neovisni ured za ispitivanje plemenitih kovina koji je ovlastila država članica izvoza, u ovom slučaju Republika Poljska, funkcija jamstva tog žiga ispunjena (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Houtwipper, t. 19.).

               37

               Situaciju u glavnom postupku treba razlikovati od one kada proizvode od plemenitih kovina žiguju sami proizvođači u državi članici izvoza. Ta posljednja situacija može dovesti do prijevara, s kojima se, u nepostojanju propisa Unije, države članice, koje raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću, moraju suočiti donošenjem mjera koje smatraju potrebnima u tom pogledu (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Houtwipper, t. 20. do 22.).

               38

               Međutim, podaci koje pruža dodatna oznaka kao što je ona u glavnom postupku moraju, u svakom slučaju, odgovarati onima koji se nalaze na žigu utisnutome na predmetne proizvode, koje je stavilo neovisno tijelo za ispitivanje koje je ovlastila država članica izvoza.

               39

               Dakle, kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku kao i iz točaka 25. i 26. ove presude, takav je slučaj u glavnom postupku.

               40

               U tim okolnostima, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da okolnost što dodatno označavanje uvezenih proizvoda od plemenitih kovina radi pružanja podataka o stupnju čistoće tih proizvoda u obliku razumljivom potrošačima države članice uvoza nije izvršilo neovisno tijelo za ispitivanje koje je ovlastila država članica nema utjecaj na odgovor na prvo pitanje, s obzirom na to da je žig stupnja čistoće na te proizvode prethodno utisnuo neovisni ured koji je ovlastila država članica izvoza i da su podaci koje pruža ta oznaka u skladu s onima koji se nalaze na žigu.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 34. UFEU‑a treba tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi, poput onih u glavnom postupku, na temelju kojih se proizvodi od plemenitih kovina, uvezeni iz druge države članice u kojoj je dopuštena njihova prodaja i koji su žigovani u skladu sa zakonodavstvom te druge države članice, moraju, kada podaci na žigu koji se odnose na stupanj čistoće tih proizvoda nisu u skladu sa zahtjevima zakonodavstva prve države članice, ponovno označiti žigom neovisnog ureda za ispitivanje koji je ovlastila prva država članica, koji potvrđuje da je ured te proizvode ispitao i koji sadrži podatke glede stupnja njihove čistoće u skladu s tim zahtjevima.

                           2.

                           Okolnost što dodatno označavanje uvezenih proizvoda od plemenitih kovina radi pružanja podataka o stupnju čistoće tih proizvoda u obliku razumljivom potrošačima države članice uvoza nije izvršilo neovisno tijelo za ispitivanje koje je ovlastila država članica nema utjecaj na odgovor na prvo pitanje, s obzirom na to da je žig stupnja čistoće na te proizvode prethodno utisnuo neovisni ured koji je ovlastila država članica izvoza i da su podaci koje pruža ta oznaka u skladu s onima koji se nalaze na žigu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. lipnja 2013.#Vodafone Malta Limited i Mobisle Communications Limited protiv L-Avukat Ġenerali i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po null.#Predmet C-71/12.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. listopada 2011.#Finanzamt Essen-NordOst protiv GFKL Financial Services AG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-93/10.


Presuda Suda od 13. listopada 1992. # Portugalska Republika i Kraljevina Španjolska protiv Vijeća Europskih zajednica. # Ribarstvo. # Spojeni predmeti C-63/90 i C-67/90.