title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. rujna 2016.#Kazneni postupak protiv Etablissements Fr. Colruyt NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2011/64/EU – Članak 15. stavak 1. – Sloboda proizvođača i uvoznika da utvrđuju najviše maloprodajne cijene proizvoda od prerađenog duhana – Nacionalni propis koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju tih proizvoda po cijenama nižima od onih naznačenih na taksenoj naljepnici – Slobodno kretanje robe – Članak 34. UFEU‑a – Načini prodaje – Članak 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a.#Predmet C-221/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      21. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2011/64/EU — Članak 15. stavak 1. — Sloboda proizvođača i uvoznika da utvrđuju najviše maloprodajne cijene proizvoda od prerađenog duhana — Nacionalni propis koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju tih proizvoda po cijenama nižima od onih naznačenih na taksenoj naljepnici — Slobodno kretanje robe — Članak 34. UFEU‑a — Načini prodaje — Članak 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a“
      U predmetu C‑221/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 5. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 13. svibnja 2015., u kaznenom postupku protiv

         Etablissements Fr. Colruyt NV

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Etablissements Fr. Colruyt NV, R. Verstraeten i H. De Bauw, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, N. Zimmer, J. Van Holm i M. Jacobs, a zatim J. Van Holm i M. Jacobs, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Fromonta, advocaat,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas, J. Bousin i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, A. Brigas Afonso i M. Rebelo, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Manhaeve, H. van Vliet i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavka 1. Direktive Vijeća 2011/64/EU od 21. lipnja 2011. o strukturi i stopama trošarine koje se primjenjuju na prerađeni duhan (SL 2011., L 176, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 63., str. 313.), u vezi s člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), na tumačenje članaka 34. UFEU‑a, te na tumačenje članka 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru kaznenog postupka koji se vodi protiv društva Établissements Fr. Colruyt NV (u daljnjem tekstu: društvo Colruyt) zbog prodaje duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 2., 3., 9. i 10. Direktive 2011/64 navodi se:

                        „(2)

                        Poreznim se zakonodavstvom Unije o duhanskim proizvodima mora osigurati uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i istodobno visoka razina zdravstvene zaštite [...]

                        (3)

                        Jedan od ciljeva Ugovora o Europskoj uniji jest zadržati gospodarsku uniju, čija su obilježja slična obilježjima domaćega tržišta na kojemu postoji zdravo tržišno natjecanje. U pogledu prerađenog duhana, postizanje tog cilja pretpostavlja da primjena poreza koji utječu na potrošnju proizvoda u ovome sektoru u državama članicama ne narušava uvjete tržišnog natjecanja i ne sprečava njihovo slobodno kretanje unutar Unije.

                  [...]

                        (9)

                        Što se tiče trošarina, usklađivanje struktura mora posebno imati za posljedicu tržišno natjecanje u različitim kategorijama prerađenog duhana iz iste skupine koje nije narušeno učincima naplate poreza te time dovesti do otvaranja nacionalnih tržišta država članica.

                        (10)

                        Tržišno natjecanje posebno zahtijeva postojanje sustava sa slobodno oblikovanim cijenama za sve skupine prerađenog duhana.”

               4

               U članku 1. te direktive, koji se nalazi u njezinu poglavlju 1. i nosi naslov „Predmet”, određeno je:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju opća načela za usklađivanje strukture i stopa trošarine koju države članice primjenjuju na prerađeni duhan.”

               5

               U članku 7. stavku 1. prvom podstavku navedene direktive propisano je:
               „Cigarete proizvedene u Uniji i cigarete uvezene iz trećih zemalja podliježu trošarini ad valorem izračunatoj na temelju najveće maloprodajne cijene, uključujući carinska davanja, te posebnoj trošarini izračunatoj po jedinici proizvoda.”

               6

               Članak 15. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „1. Proizvođači ili, ovisno o slučaju, njihovi predstavnici ili ovlašteni posrednici u Uniji te uvoznici duhana iz trećih zemalja mogu slobodno utvrditi najvišu maloprodajnu cijenu za svaki od svojih proizvoda za svaku državu članicu u kojoj se predmetni proizvodi stavljaju u potrošnju.
               Međutim, prvi podstavak ne smije ometati provedbu nacionalnih zakonodavnih sustava u pogledu nadzora nad razinama cijena ili poštovanja propisanih cijena, pod uvjetom da su u skladu sa zakonodavstvom Zajednice.”

         Belgijsko pravo

               7

               U članku 7. stavku 2.a točki 1. wet betreffende de bescherming van de gezondheid van de gebruikers op het stuk van de voedingsmiddelen en andere producten (Zakon o zaštiti zdravlja potrošača u vezi s prehrambenim i drugim proizvodima, Belgisch Staatsblad, od 8. travnja 1977., str. 4501.) od 24. siječnja 1977., u verziji primjenjivoj u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o zaštiti zdravlja), određeno je:
               „Zabranjeno je oglašavanje duhana, duhanskih ili sličnih proizvoda (u daljnjem tekstu: duhanski proizvodi) ili sponzoriranje putem takvih proizvoda.
               Svaki oblik komunikacije ili djelovanja posredno ili neposredno usmjerenih na unapređenje prodaje, neovisno o mjestu, sredstvima komuniciranja ili korištenoj tehnici, smatra se oglašavanjem ili sponzoriranjem.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Društvo Colruyt u Belgiji upravlja lancem supermarketa istog naziva.

               9

               Nakon istrage koju je proveo federale overheidsdienst van volksgezondheid (savezna služba za javno zdravlje, Belgija), openbaar ministerie (državno odvjetništvo, Belgija) utvrdio je da je društvo Colruyt u svojim supermarketima oglašavalo duhan, protivno članku 7. stavku 2.a točki 1. Zakona o zaštiti zdravlja. Društvo Colruyt je tako prodavalo različite duhanske proizvode:

                        —

                        po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima;

                        —

                        uz količinski popust, koji je označen tako da je na prodajnoj polici cijena iskazana na žutoj i crvenoj podlozi;

                        —

                        uz privremeni opći popust od 3 % za sve klijente;

                        —

                        uz privremeni opći popust od 3 % za posebnu kategoriju osoba, to jest za članove organizacija mladih, nazvan kampkorting (kampinški popust).

               10

               Presudom correctionele rechtbank te Brussel (Kazneni sud u Bruxellesu, Belgija) od 10. svibnja 2013. društvu Colruyt izrečena je, među ostalim, novčana kazna od 270000 eura zbog povrede navedene odredbe.

               11

               Društvo Colruyt podnijelo je protiv te presude žalbu hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija) osobito ističući da je zabrana prodaje po maloprodajnim cijenama nižima od onih koje je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na duhanskim proizvodima neusklađena s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2011/64, člankom 34. UFEU‑a, te s člankom 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a.

               12

               U tim je okolnostima hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članku 15. stavku 1. Direktive 2011/64/EU, po potrebi u vezi s člancima 20. i 21. Povelje, nacionalna mjera koja trgovcima na malo nameće obvezu poštovanja najnižih cijena time što im zabranjuje da duhanske proizvode prodaju po cijeni koja je niža od one koju je proizvođač/uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici?”

                        2.

                        Protivi li se članku 34. UFEU‑a nacionalna mjera koja trgovcima na malo nameće obvezu poštovanja najnižih cijena time što im zabranjuje da duhanske proizvode prodaju po cijeni koja je niža od one koju je proizvođač/uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici?

                        3.

                        Protivi li se članku 4. stavku 3. [UEU‑a] , u vezi s člankom 101. UFEU‑a, nacionalna mjera koja trgovcima na malo nameće obvezu poštovanja najnižih cijena time što im zabranjuje da duhanske proizvode prodaju po cijeni koja je niža od one koju je proizvođač/uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               13

               Belgijska vlada ističe da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten zato što, kao prvo, članak 7. stavak 2.a točka 1. Zakona o zaštiti zdravlja nema veze s predmetom glavnog postupka, s obzirom na to da su maloprodajne cijene duhanskih proizvoda u Belgiji uređene drugim odredbama belgijskog prava. Spomenuta vlada, kao drugo, tvrdi da tumačenje Direktive 2011/64 nije relevantno za rješenje predmetnog spora jer cilj spomenutog članka 7. stavka 2.a točke 1. nije prenošenje te direktive u belgijsko pravo. Kao treće, ona smatra da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne udovoljava uvjetima iz članka 94. Poslovnika Suda jer ne sadržava dovoljno informacija o pravnom i činjeničnom okviru navedenog spora i ne precizira iz kojih razloga sud koji je uputio zahtjev dvoji o tumačenju odredbi prava Unije. Francuska vlada također izražava sumnje o dopuštenosti tog zahtjeva.

               14

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koju je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se moglo dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 16. srpnja 2015., Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, t. 32. i navedena sudska praksa).

               15

               Kada je riječ o prvom razlogu nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, dovoljno je podsjetiti da u okviru postupka ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a, nije na Sudu da odluči o tumačenju odredaba nacionalnog prava ili da sudi o tome je li tumačenje nacionalnog suda ispravno (presuda od 7. listopada 2010., dos Santos Palhota i dr., C‑515/08, EU:C:2010:589, t. 18.).

               16

               Kada je riječ o drugom razlogu nedopuštenosti koji je istaknula belgijska vlada, nije očito to da okolnosti u glavnom postupku nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive 2011/64 ili da, u najmanju ruku, članak 7. stavak 2.a točka 1. Zakona o zaštiti zdravlja ni na koji način ne može oduzeti koristan učinak nekim njezinim odredbama te da zatraženo tumačenje spomenute direktive nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom. K tomu, spomenuti prigovor odnosi se na meritum prvog prethodnog pitanja.

               17

               Što se tiče trećeg razloga nedopuštenosti, valja napomenuti da je sud koji je uputio zahtjev u predmetnom slučaju dovoljno precizno iznio pravni i činjenični okvir glavnog postupka da bi Sud mogao korisno odgovoriti na upućena pitanja, a zainteresirane osobe iz članka 23. Statuta Suda Europske unije podnijeti očitovanja. Nadalje, iz zahtjeva za prethodnu odluku je vidljivo da sud koji ga je uputio dvoji o usklađenosti nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku s odredbama prava Unije čije je tumačenje zatraženo i da u slučaju neusklađenosti tog propisa sa spomenutim odredbama optužbe protiv društva Colruyt treba smatrati neutemeljenima.

               18

               S obzirom na navedeno, zahtjev za prethodnu odluku valja ocijeniti dopuštenim.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               19

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. stavak 1. Direktive 2011/64, u vezi s člancima 20. i 21. Povelje, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima.

               20

               Kao što to proizlazi iz članka 1. Direktive 2011/64 njezina je svrha utvrđivanje općih načela za usklađivanje struktura i stopa trošarine koju države članice primjenjuju na prerađeni duhan. Prema tome, ta direktiva dio je poreznog zakonodavstva Unije koje se primjenjuje na duhanske proizvode, a čiji je cilj, među ostalim, prema uvodnoj izjavi 2. navedene direktive, osigurati uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta.

               21

               K tomu, iz uvodne izjave 3. Direktive 2011/64 proizlazi da se njome, radi postizanja tog cilja, nastoji zajamčiti da primjena poreza koji utječu na potrošnju proizvoda u sektoru prerađenog duhana u državama članicama ne narušava uvjete tržišnog natjecanja i ne sprečava slobodno kretanje tih proizvoda unutar Unije. Konkretno, u uvodnoj izjavi 9. te direktive navedeno je da usklađivanje struktura trošarina mora posebno imati za posljedicu tržišno natjecanje u različitim kategorijama prerađenog duhana iz iste skupine koje nije narušeno učincima naplate poreza te time dovesti do otvaranja nacionalnih tržišta država članica.

               22

               Iz prethodno navedenog slijedi da je cilj Direktive 2011/64 osigurati uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta kada je riječ o primjeni trošarina na proizvode iz sektora prerađenog duhana u državama članicama.

               23

               Članak 15. stavak 1. prvi podstavak te direktive treba tumačiti u svjetlu spomenuta cilja. U tom je članku određeno da proizvođači ili, ovisno o slučaju, njihovi predstavnici ili ovlašteni posrednici u Uniji te uvoznici duhana iz trećih zemalja mogu slobodno utvrditi najvišu maloprodajnu cijenu za svaki od svojih proizvoda za svaku državu članicu u kojoj se predmetni proizvodi stavljaju u potrošnju, kako bi se zajamčilo njihovo učinkovito tržišno natjecanje.

               24

               Sud je ocijenio da se tom odredbom nastoji, s jedne strane, osigurati da se na utvrđivanje osnove za izračun proporcionalne trošarine na duhanske proizvode, odnosno najviše maloprodajne cijene tih proizvoda, u svim državama članicama primjenjuju ista pravila i da se, s druge strane, sačuva sloboda tih gospodarskih subjekata koja im omogućava da doista iskoriste konkurentsku prednost proizišlu iz niže cijene koštanja (vidjeti po analogiji presudu od 4. ožujka 2010., Komisija/Francuska, C‑197/08, EU:C:2010:111, t. 36.).

               25

               Nadalje, spomenuta odredba dio je mehanizma oporezivanja duhana koja podrazumijeva to da se cijena koju utvrde proizvođač ili uvoznik i koju odobri javno tijelo nameće kao najviša cijena koja se kao takva mora poštovati u svim fazama distribucijskog lanca, sve do prodaje krajnjem potrošaču, kako bi se izbjeglo to da se prekoračenjem te cijene ugrozi cjelovitost poreznih prihoda (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2010., Komisija/Francuska, C‑197/08, EU:C:2010:111, t. 43.).

               26

               Prema tome, cilj je članka 15. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2011/64 osigurati to da primjena pravila o trošarinama na duhanske proizvode ne ugrozi zahtjeve tržišnog natjecanja koji uključuju, kako to proizlazi iz uvodne izjave 10. te direktive, i postojanje sustava cijena koje su proizvođači ili uvoznici slobodno oblikovali za sve skupine prerađenog duhana.

               27

               Sud je tako u bitnom ocijenio da se članak 15. stavak 1. Direktive 2011/64 ne može tumačiti na način da mu se protivi propis koji nalaže određenu prodajnu cijenu za potrošače prerađenog duhana uvezenog ili proizvedenog u tuzemstvu, odnosno cijenu naznačenu na taksenoj naljepnici, ako je tu cijenu proizvođač ili uvoznik slobodno utvrdio (vidjeti po analogiji presudu od 16. studenoga 1977., GB‑Inno‑BM, 13/77, EU:C:1977:185, t. 63. i 64.).

               28

               Kada je riječ o glavnom postupku, odredba nacionalnog propisa poput članka 7. stavka 2.a točke 1. Zakona o zaštiti zdravlja koji, prema informacijama suda koji je uputio zahtjev, trgovcima na malo zabranjuje da, među ostalim, prodaju duhanske proizvode po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima, bez sumnje ima za učinak da, uzimajući u obzir posebnosti mehanizma oporezivanja duhana, spomenute gospodarske subjekte obvezuje na prodaju tih proizvoda potrošačima po cijenama naznačenima na navedenoj naljepnici. Međutim, iz spisa dostavljenog Sudu ne proizlazi da je cilj te odredbe urediti utvrđivanje cijene koju proizvođač ili uvoznik naznačuje na spomenutoj naljepnici ili da se ta odredba na neki drugi način tiče primjene trošarine na duhanske proizvode.

               29

               Prema tome, takva nacionalna odredba ne odnosi se na situaciju obuhvaćenu člankom 15. stavkom 1. Direktive 2011/64. Stoga nije protivna toj direktivi.

               30

               Takvo tumačenje ne dovodi u pitanje argument društva Colruyt prema kojem činjenica da trgovcima na malo nije priznata sloboda utvrđivanja cijene po kojoj će potrošačima prodavati duhanske proizvode, kako to propisuje spomenuti članak 15. stavak 1., čini neopravdanu diskriminacija protivna člancima 20. i 21. Povelje, između trgovaca na malo koji su ujedno i uvoznici i onih koji to nisu. Naime, te odredbe Povelje u svakom slučaju ne mogu imati za učinak proširenje područja primjene Direktive 2011/64 na utvrđivanje najniže cijene koju prakticiraju trgovci na malo, na koju se primjena trošarine na duhanske proizvode u načelu ne odnosi.

               31

               Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 15. stavak 1. Direktive 2011/64 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima, ako je tu cijenu proizvođač ili uvoznik slobodno utvrdio.

         Drugo pitanje

               32

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 34. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima.

               33

               Članak 34. UFEU‑a zabranjuje količinska ograničenja uvoza i sve mjere s istovrsnim učinkom među državama članicama. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da svaku mjeru države članice koja može izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno ograničiti trgovinu unutar Unije treba smatrati mjerom koja ima istovrstan učinak kao količinska ograničenja u smislu te odredbe (presuda od 11. srpnja 1974., Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, t. 5. i presuda od 23. prosinca 2015., Scotch Whisky Association i dr., C‑333/14, EU:C:2015:845, t. 31.).

               34

               Tako mjerama koje imaju istovrstan učinak kao količinska ograničenja treba smatrati prepreke slobodnom kretanju robe koje, zbog neusklađenosti nacionalnih zakonodavstava, proizlaze iz toga što se na robu koja se proizvodi i stavlja na tržište u drugoj državi članici primjenjuju pravila o uvjetima koje ta roba treba zadovoljiti, čak i ako se takva pravila jednako primjenjuju na sve proizvode (vidjeti u tom smislu presudu od 20. veljače 1979., Rewe‑Zentral, poznatu pod nazivom Cassis de Dijon, 120/78, EU:C:1979:42, t. 6., 14. i 15.).

               35

               U smislu te sudske prakse, trgovinu između država članica ne može izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno ometati primjena nacionalnih odredbi koje ograničavaju ili zabranjuju određene načine prodaje proizvoda podrijetlom iz drugih država članica, pod uvjetom da se one primjenjuju na sve relevantne gospodarske subjekte koji obavljaju djelatnost na nacionalnom području i da na isti način utječu, pravno ili činjenično, na stavljanje na tržište nacionalnih proizvoda i proizvoda iz drugih država članica. Naime, čim su navedeni uvjeti ispunjeni, primjena propisa takve vrste na prodaju proizvoda podrijetlom iz drugih država članica koji udovoljavaju zahtjevima koje je postavila ta država članica ne može spriječiti pristup tih proizvoda tržištu ili ga ograničiti više nego što je to slučaj s domaćim proizvodima (presuda od 10. veljače 2009., Komisija/Italija, C‑110/05, EU:C:2009:66, t. 36.).

               36

               Slijedom navedenoga, mjerama s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja uvoza u smislu članka 34. UFEU‑a treba smatrati mjere koje donese država članica, a koje imaju za cilj ili posljedicu nepovoljnije postupanje s proizvodima podrijetlom iz drugih država članica, kao i mjere navedene u točki 34. ove presude. Isti pojam obuhvaća i svaku drugu mjeru koja sprečava pristup tržištu države članice proizvoda iz drugih država članica (vidjeti u tom smislu presudu od 10. veljače 2009., Komisija/Italija, C‑110/05, EU:C:2009:66, t. 37.).

               37

               U tom pogledu, budući da se odredba nacionalnog propisa o cijeni duhanskih proizvoda poput članka 7. stavka 2.a točke 1. Zakona o zaštiti zdravlja ne tiče svojstava proizvoda, nego isključivo načina na koji ih je moguće prodavati, treba smatrati da se taj propis odnosi na načine prodaje (vidjeti po analogiji presudu od 30. travnja 2009., Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft, C‑531/07, EU:C:2009:276, t. 20.).

               38

               Kada je riječ o tome udovoljava li takav propis uvjetima iz točke 35. ove presude, valja istaknuti, s jedne strane, da se nacionalna odredba poput spomenutog članka 7. stavka 2.a točke 1., koja trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju su proizvođač ili uvoznik naznačili na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima, primjenjuje na sve relevantne gospodarske subjekte koji obavljaju djelatnost na nacionalnom području.

               39

               S druge strane, budući da navedena odredba ne utječe na to da uvoznici proizvoda podrijetlom iz drugih država članica utvrđuju cijenu naznačenu na toj naljepnici i na to da je mogu nastaviti slobodno utvrđivati, spomenuta odredba ne sprečava pristup duhanskih proizvoda podrijetlom iz druge države članice belgijskom tržištu niti ga ograničava više nego što je on ograničen nacionalnim proizvodima.

               40

               Posljedično, takav propis ne predstavlja mjeru istovrsnog učinka kao količinska ograničenja uvoza, zabranjenu člankom 34. UFEU‑a.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 34. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima, ako je tu cijenu proizvođač ili uvoznik slobodno utvrdio.

         Treće pitanje

               42

               Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima.

               43

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, iako se članak 101. UFEU‑a odnosi samo na djelovanje poduzetnikâ te ne obuhvaća zakonske ili podzakonske mjere država članica, predmetni članak, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a koji uspostavlja obvezu suradnje između Europske unije i država članica, ipak potonje obvezuje da ne donose ili ne ostavljaju na snazi mjere, čak i zakonske ili podzakonske naravi, koje mogu ukloniti koristan učinak pravila o tržišnom natjecanju primjenjivih na poduzetnike (presuda od 4. rujna 2014., API i dr., C‑184/13 do C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 i C‑208/13, EU:C:2014:2147, t. 28. i navedena sudska praksa).

               44

               Riječ je o povredi članka 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, kad država članica bilo nameće ili potiče sklapanje sporazuma protivnih članku 101. UFEU‑a ili osnažuje učinke takvih sporazuma, bilo vlastitim propisima oduzima državni karakter prenošenjem ovlasti donošenja odluka o intervenciji od gospodarskog interesa na privatne subjekte (presuda od 4. rujna 2014., API i dr., C‑184/13 do C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 i C‑208/13, EU:C:2014:2147, t. 29.).

               45

               Međutim, propis čiji cilj nije nametnuti sklapanje sporazuma između dobavljača i trgovaca na malo ili druga djelovanja poput onih predviđenih u članku 101. stavku UFEU‑a, nego javnim tijelima povjeriti ovlast utvrđivanja prodajnih cijena za potrošače nije protivan toj odredbi, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 29. siječnja 1985.Cullet et Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers, 231/83, EU:C:1985:29, t. 17. i 18.). Jednako tako, propis koji se svodi na izricanje zabrane ne nameće ili potiče sklapanje protutržišnih sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 17. studenoga 1991., Ohra Schadeverzekeringen, C‑245/91, EU:C:1993:887, t. 11.).

               46

               Kao što je to utvrđeno u točki 28. ove presude, odredba nacionalnog propisa poput članka 7. stavka 2.a točke 1. Zakona o zaštiti zdravlja ima takav učinak da trgovcima na malo nameće određenu cijenu prilikom prodaje duhanskih proizvoda potrošačima, a to je ona koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima. Takav propis ne nameće ili potiče sklapanje sporazuma između dobavljača i trgovaca na malo, nego je samodostatan u mjeri u kojoj za izravan učinak ima utvrđivanje cijene koju prakticiraju trgovci na malo. Osim toga, iz spisa koji je dostavljen Sudu ne proizlazi da je donošenju članka 7. stavka 2.a točke 1. Zakona o zaštiti zdravlja prethodio sporazum o prodajnim cijenama u sektoru duhanskih proizvoda.

               47

               Usto, spomenuti članak 7. stavak 2.a točka 1. ne prenosi na privatne subjekte ovlast utvrđivanja maloprodajne cijene ili donošenja drugih odluka o intervenciji od gospodarskog interesa.

               48

               U tim uvjetima, propis poput onog u glavnom postupku ne može oduzeti koristan učinak članku 101. stavku 1. UFEU‑a.

               49

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 15. stavak 1. Direktive Vijeća 2011/64/EU od 21. lipnja 2011. o strukturi i stopama trošarine koje se primjenjuju na prerađeni duhan treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima, ako je tu cijenu proizvođač ili uvoznik slobodno utvrdio.

                           2.

                           Članak 34. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima, ako je tu cijenu proizvođač ili uvoznik slobodno utvrdio.

                           3.

                           Članak 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda od 23. siječnja 1980. # SpA Grosoli i drugi protiv Ministère du commerce extérieur i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija. # Predmet 35/79.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. lipnja 2016.#Europska komisija protiv Nizozemske Kraljevine.#Povreda obveze države članice – Članci 18., 20. i 21. UFEU‑a – Državljanstvo Unije – Pravo kretanja i boravka – Diskriminacija na temelju državljanstva – Davanje za troškove prijevoza dodijeljeno domaćim studentima – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 24. stavak 2. – Odstupanje od načela jednakosti postupanja – Pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova – Doseg – Formalni zahtjevi za tužbu za pokretanje postupka – Dosljedno izlaganje prigovora.#Predmet C-233/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Članci 18., 20. i 21. UFEU‑a — Državljanstvo Unije — Pravo kretanja i boravka — Diskriminacija na temelju državljanstva — Davanje za troškove prijevoza dodijeljeno domaćim studentima — Direktiva 2004/38/EZ — Članak 24. stavak 2. — Odstupanje od načela jednakosti postupanja — Pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova — Doseg — Formalni zahtjevi za tužbu za pokretanje postupka — Dosljedno izlaganje prigovora“
      U predmetu C‑233/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice, podnesene 12. svibnja 2014., na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju C. Gheorghiu i M. van Beek, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Nizozemske, koju zastupaju M. Bulterman i C. Schillemans, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund i E. Regan (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. studenoga 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 26. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        utvrdi da – time što je ograničila ostvarivanje povlaštenih cijena javnog prijevoza predviđenih za studente koji studiraju u Nizozemskoj na nizozemske studente upisane u javnu ili privatnu obrazovnu ustanovu u Nizozemskoj i na studente iz drugih država članica koji su gospodarski aktivni ili su ostvarili pravo stalnog boravka – Nizozemska nije ispunila svoje obveze iz članka 18. UFEU‑a, u vezi s člancima 20. i 21. UFEU‑a, i iz članka 24. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravak na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77., s ispravcima u SL 2004., L 229, str. 35., SL 2005., L 30, str. 27., SL 2005., L 197, str. 34. i SL 2007., L 204, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.) i

                        —

                        naloži Kraljevini Nizozemskoj snošenje troškova.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Uvodne izjave 20. i 21. Direktive 2004/38 glase:

                        „(20)

                        U skladu sa zabranom diskriminacije na temelju državljanstva, prema svim građanima Unije i članovima njihovih obitelji koji na temelju ove Direktive borave u jednog državi članici trebalo bi se u toj državi članici jednako postupati na područjima zahvaćenima Ugovorom, podložno posebnim odredbama koje su izričito utvrđene u Ugovoru i u sekundarnom pravu.

                        (21)

                        Međutim, državi članici domaćinu treba prepustiti odluku hoće li drugim građanima Unije, osim radnika ili samozaposlenih osoba ili osoba koje zadržavaju taj status i članovima njihovih obitelji, odobriti socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca [boravka], odnosno dulje ako je riječ o tražiteljima zaposlenja, te pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje, prije nego što su ostvarile pravo na stalni [boravak].”

               3

               Člankom 3. stavkom 1. te direktive predviđeno je da se ona primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one koje su državljani.

               4

               Člankom 7. navedene direktive, naslovljenim „Pravo [boravka] dulje od tri mjeseca”, u stavku 1. predviđa se:
               „Svi građani Unije imaju pravo [boravka] na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:
               [...]

                        (c)

                                 —

                                 su upisani u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju svog zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući i strukovno osposobljavanje; te

                                 —

                                 su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu i putem službene izjave ili na drugi jednakovrijedan način, relevantnim nacionalnim tijelima zajamče da imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako tijekom svojeg [boravka] ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina; [...]”

               5

               Članak 24. Direktive 2004/38, naslovljen „Jednako postupanje”, glasi kako slijedi:
               „1.   Podložno posebnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom zakonodavstvu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na području države članice domaćina imaju pravo na jednako postupanje kao prema državljanima te države članice unutar okvira Ugovora. Ovo pravo se proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a imaju pravo [boravka] ili stalnog [boravka].
               2.   Odstupajući od stavka 1., država članica domaćin nije dužna odobriti pravo na socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca [boravka] odnosno tijekom dužeg razdoblja predviđenog člankom 14. stavkom 4. točkom (b), niti je, prije stjecanja prava stalnog [boravka], dužna dodijeliti pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe, [osobe koje zadržavaju taj status i članovi] njihovih obitelji.”

         Nizozemsko pravo

      Wet studiefinanciering 2000

               6

               Članak 2.1. Wet studiefinanciering 2000 (Zakon o financijskoj potpori studiranju iz 2000., u daljnjem tekstu: WSF 2000), kojim su predviđeni uvjeti za financijsku potporu studiranju, uključujući osnovnu stipendiju i davanje za troškove prijevoza (u daljnjem tekstu: davanje za troškove prijevoza), glasi kako slijedi:
               „Ovim zakonom uređena je financijska potpora studiranju i primjenjuje se na studente koji ispunjavaju uvjete koji se tiču:

                        a.

                        nacionalnosti, kako je istaknuto u članku 2.2.,

                        b.

                        dobi, kako je istaknuto u članku 2.3. i

                        c.

                        kategorije obrazovanja, kako je istaknuto u stavcima 2.2 do 2.4.”

               7

               Članak 2.2. WSF‑a 2000 propisuje:
               „1.   Pravo na financijsku potporu za studiranje ima student koji:

                        (a)

                        je nizozemski državljanin;

                        (b)

                        nije nizozemski državljanin, ali se, kada je riječ o potporama za studiranje, smatra nizozemskim državljaninom na temelju sporazuma ili odluke međunarodne organizacije ili

                        (c)

                        nije nizozemski državljanin, ali boravi u Nizozemskoj i pripada skupini osoba koje su izjednačene s nizozemskim državljanima kada je riječ o financijskim potporama, što mora biti određeno propisom.

                  2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1. točku (b), propisom se mogu odrediti skupine osoba za koje se izjednačavanje iz stavka 1. točke (b) odnosi samo na snošenje troškova studiranja. Propisom se mogu utvrditi pravila koja se tiču iznosa i oblika tog snošenja troškova.”

               8

               Članak 3.1. WSF‑a 2000 propisuje:
               „1.   Financijska potpora studiranju sastoji se od osnovne stipendije, osnovnog zajma i dodatne stipendije ili zajma kao i kredita za školarinu studenata.
               2.   Financijska potpora studiranju može se dodijeliti u cijelosti ili djelomično u obliku:

                        a.

                        dara,

                        b.

                        stipendije ili

                        c.

                        zajma.”

               9

               Člankom 3.2. stavkom 1. WSF‑a 2000 predviđeno je da stipendija mjesečno obuhvaća paušalni iznos koji pokriva troškove života, školarine i davanje za troškove prijevoza.

               10

               Člankom 3.29. WSF‑a 2000 određeni su uvjeti po kojima se može dobiti naknada kada korisnik nije u potpunosti iskoristio davanje za troškove prijevoza.

               11

               Članak 3.6. stavak 2. WSF‑a 2000 predviđa:
               „Osnovna stipendija sadržava davanje za troškove prijevoza, ako nije drukčije propisano.”

               12

               Članak 3.7. WSF‑a 2000, koji predviđa oblik u kojem se dodjeljuje davanje za troškove prijevoza, glasi kako slijedi:
               „1.   Za studente koji studiraju u Nizozemskoj davanje za troškove prijevoza sastoji se od putne karte koja vrijedi određeni dio tjedna, a koju prijevoznička društva studentu izdaju besplatno ili po sniženoj cijeni.
               2.   Za studente koji imaju pravo na financijsku potporu studiranju radi pohađanja studija izvan Nizozemske davanje za troškove prijevoza sastoji se od iznosa iz članka 4.8. stavka 2. i članka 5.3. stavka 2. Odstupanjem od prve rečenice, student na kojeg se prva rečenica odnosi može na zahtjev na ime davanja za troškove prijevoza dobiti putnu kartu.”

         Besluit studiefinanciering 2000

               13

               Besluit studiefinanciering 2000 (Odluka iz 2000. o financijskoj potpori studiranju) u članku 3.a stavcima 1. i 2. predviđa kako slijedi:
               „1.   Za osobe koje imaju državljanstvo države koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.)] odnosno švicarsko državljanstvo kao i za njihove članove obitelji, koje nisu

                        a.

                        radnici,

                        b.

                        samozaposlene osobe ili

                        c.

                        osobe koje su zadržale status radnika i

                        d.

                        članovi obitelji osoba iz točaka a. do c.,

                  a koje nemaju pravo stalnog boravka u smislu članka 16. [Direktive 2004/38], izjednačavanje na temelju članka 2.2. stavka 2. [WSF‑a 2000] odnosi se na snošenje troškova studiranja.
               2.   Snošenje troškova na temelju stavka 1. dodjeljuje se u obliku dara i sastoji se od iznosa stipendije iz članka 3.6. stavka 1. [WSF‑a 2000], za sudionika koji stanuje u obiteljskom domu. Davanje za troškove prijevoza i dodatak iz članka 3.6. stavaka 2. i 3. [WSF‑a 2000] nisu dio toga.”

         Wet op het hoger onderwijs en wetenschappelijk onderzoek

               14

               Članak 7.37. Wet op het hoger onderwijs en wetenschappelijk onderzoek (Zakon o visokom obrazovanju i znanstvenom istraživanju) provodi članak 2.1. točku (c) WSF‑a 2000, kojim je određeno da student mora biti upisan u ovlaštenu obrazovnu ustanovu. Sukladno članku 7.37. stavku 2. Zakona o visokom obrazovanju i znanstvenom istraživanju:
               „Uvjet za upis je predočenje dokaza da su plaćeni troškovi upisa ili ispita ili, u slučaju upisa na sveučilišne večernje tečajeve, troškovi upisa na te tečajeve.”

         Predsudski postupak

               15

               Komisija je u studenome 2008. zaprimila prigovor o nejednakom postupanju između nizozemskih studenata i onih drugih država članica Europske unije u pogledu korištenja subvencioniranim javnim prijevozom u Nizozemskoj. Prema tom prigovoru, nizozemski studenti mogu se koristiti pogodnošću davanja za troškove prijevoza, što im omogućuje da se koriste javnim prijevozom besplatno ili po sniženoj cijeni, dok studenti koji studiraju u okviru programa Erasmus moraju platiti punu cijenu, što bi predstavljalo povredu članka 12. UEZ‑a.

               16

               S obzirom na to da se Komisija složila s tim stajalištem, 23. ožujka 2009. Kraljevini Nizozemskoj poslala je pismo opomene, pozivajući je da joj u roku od dva mjeseca dostavi svoje očitovanje. U tom pismu Komisija je istaknula da davanje za troškove prijevoza treba biti kvalificirano ne kao studijska stipendija ili studentski zajam već kao pomoć za uzdržavanje, tako da ono ne ulazi u odstupanje predviđeno člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38. Osim toga, Komisija se nije zadržala na tome da Kraljevini Nizozemskoj prigovori nejednakost postupanja prema studentima koji studiraju u okviru programa Erasmus, već se prigovor odnosio i na sve studente drugih država članica koji ulaze u područje primjene Direktive 2004/38 i koji pohađaju dio studija ili cijeli studij u Nizozemskoj.

               17

               U dopisu od 15. svibnja 2009. Nizozemska je na te prigovore odgovorila da se ne radi o diskriminaciji, s obzirom na to da se davanje za troškove prijevoza dodjeljuje u obliku uvjetnog zajma i stoga ulazi u odstupanje predviđeno u članku 24. stavku 2. Direktive 2004/38.

               18

               Komisija je 29. siječnja 2010. Kraljevini Nizozemskoj poslala obrazloženo mišljenje, na koje je ta država članica odgovorila 28. svibnja razvijajući argumente na koje se pozvala u odgovoru na pismo opomene.

               19

               Komisija je 27. siječnja 2012. Kraljevini Nizozemskoj uputila dodatno obrazloženo mišljenje. Komisija je 27. ožujka 2012. primila odgovor te države članice kojim je ona zadržala svoje stajalište prema kojem davanje za troškove prijevoza ne dovodi do diskriminacije.

               20

               Budući da je ostala nezadovoljna odgovorima koji je pružila ta država članica, Komisija je 12. svibnja 2014. podnijela ovu tužbu.

         O tužbi

         Doseg tužbe

               21

               Najprije valja odrediti doseg ove tužbe.

               22

               U tom pogledu valja podsjetiti da tužbu podnesenu na temelju članka 258. UFEU‑a treba ispitati samo u odnosu na tužbeni zahtjev koji je sadržan u tužbi kojom je pokrenut postupak (presuda Komisija/Nizozemska, C‑252/13, EU:C:2014:2312, t. 28. i navedena sudska praksa).

               23

               U ovom predmetu valja uzeti u obzir da je Komisija djelomično povukla tužbeni zahtjev. U svojoj replici Komisija je izjavila da odustaje od tvrdnje da su nizozemski studenti koji borave u inozemstvu, a koji su upisani u redovan studij pri ovlaštenoj obrazovnoj ustanovi u Nizozemskoj, diskriminirani. Na raspravi pred Sudom, kao odgovor na pitanje koje je Sud postavio, Komisija je izjavila da želi odustati od tužbenog zahtjeva također u dijelu u kojem se odnosi na nizozemske studente koji žive u inozemstvu i studiraju u Nizozemskoj u okviru programa Erasmus.

               24

               Stoga treba smatrati da ova tužba ima za predmet navodnu diskriminaciju koju provodi Kraljevina Nizozemska prema studentima koji nisu Nizozemci, a koji studiraju u Nizozemskoj, uključujući one koji sudjeluju u programu Erasmus i one koji studiraju izvan tog programa.

         Dopuštenost

      Argumentacija stranaka

               25

               Kraljevina Nizozemska iznosi da Komisijin prigovor u pogledu neizravne diskriminacije ne ispunjava zahtjeve iz sudske prakse Suda prema kojoj, s jedne strane, Komisija mora iznijeti prigovore u predsudskom postupku kao i u tužbi na dosljedan i precizan način i, s druge strane, prigovori izneseni u tužbi ne mogu odstupati od onih iznesenih u okviru predsudskog postupka.

               26

               Kraljevina Nizozemska osobito iznosi da Komisija u točki 44. svoje tužbe tvrdi da postoji neizravna diskriminacija u odnosu na nizozemske studente koji su upisani u cjelovit obrazovni ciklus u inozemstvu i koji su odabrali pohađati studij u okviru programa Erasmus u sklopu ovlaštene obrazovne ustanove u Nizozemskoj. Međutim, u točkama 75., 81., i 82. tužbe Komisija se pozvala na neizravnu diskriminaciju prema studentima koji nisu nizozemski državljani, a koji sudjeluju u tom programu.

               27

               Kraljevina Nizozemska objašnjava da ne razumije koja je skupina studenata neizravno diskriminirana u odnosu na koga i u čemu bi se sastojala ta neizravna diskriminacija.

               28

               Dokumenti razmijenjeni u okviru predsudskog postupka također ne pružaju naznake u tom smislu.

               29

               Komisija osobito u točkama 31. i 32. obrazloženog mišljenja od 28. siječnja 2010., bez osvrtanja na primjenjivost članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, prigovara Kraljevini Nizozemskoj da od studenata koji dolaze iz drugih država članica zahtijeva da budu gospodarski aktivne osobe ili nositelji prava na stalni boravak i time se čini da iznosi novi prigovor koji se temelji na neizravnoj diskriminaciji.

               30

               Osim toga, veza između, s jedne strane, Komisijina stajališta iznesenog u točkama 31. i 32. obrazloženog mišljenja i, s druge strane, njezina stajališta kako je opisano u točkama 44. i 75. do 83. tužbe nije jasna. Razmatranja koja se nalaze u toj tužbi tiču se osobito studenata koji studiraju u okviru programa Erasmus, dok se stajalište koje je Komisija zauzela u predsudskom postupku, koje se tiče navodne neizravne diskriminacije, čini općenitijim.

               31

               Komisija iznosi da je prigovor koji se tiče neizravne diskriminacije dopušten. Iz točaka 32. i 33. obrazloženog mišljenja kao i točaka 54. i 56. dodatnog obrazloženog mišljenja nedvosmisleno proizlazi da tijekom predsudskog postupka ta institucija nije isključila da nizozemski propis uzrokuje ne samo izravnu diskriminaciju nego i eventualnu neizravnu diskriminaciju. Elementi izloženi u tužbi u odnosu na neizravnu diskriminaciju stoga su tek preciziranje elemenata koje je Komisija već iznijela u predsudskom postupku.

         Ocjena Suda
      – Prigovor koji se tiče neizravne diskriminacije

               32

               Iz članka 120. točke (c) Poslovnika i sudske prakse koja se odnosi na tu odredbu proizlazi da u svakom aktu kojim se pokreće postupak u području izravnih tužbi treba naznačiti predmet spora i dati sažet prikaz razloga navedenih u prilog toj tužbi kao i da ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna da bi tuženik mogao pripremiti obranu, a Sud provesti nadzor. Iz toga slijedi da temeljni pravni i činjenični elementi na kojima se zasniva takva tužba trebaju na dosljedan i razumljiv način biti vidljivi iz samog teksta tužbe (vidjeti osobito presudu od 22. listopada 2014., Komisija/Nizozemska, C‑252/13, EU:C:2014:2312, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Sud je također presudio da u okviru tužbe podnesene na temelju članka 258. UFEU‑a prigovore treba iznijeti na dosljedan i precizan način kako bi se državi članici i Sudu omogućilo da pravilno razumiju doseg povrede prava Unije koja se stavlja na teret, što je nužno da bi država članica mogla na koristan način istaknuti navode u svoju obranu i Sud provjeriti postojanje povrede obveze koja se stavlja na teret (presuda od 22. listopada 2014., Komisija/Nizozemska, C‑252/13, EU:C:2014:2312, t. 34. i navedena sudska praksa).

               34

               Ti prigovori moraju biti formulirani nedvosmisleno kako bi se izbjeglo odlučivanje Suda ultra petita ili propust odlučivanja o jednom od njih (vidjeti u tom smislu presudu od 30. rujna 2010., Komisija/Belgija, C‑132/09, EU:C:2010:562, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Komisijina tužba osobito treba sadržavati dosljedno i detaljno obrazloženje razloga na temelju kojih je Komisija zaključila da zainteresirana država članica nije ispunila jednu od obveza koju ima na temelju Ugovorâ (presuda od 6. rujna 2012., Komisija/Belgija, C‑150/11, EU:C:2012:539, t. 27. i navedena sudska praksa). Stoga proturječnost u iznošenju tužbenog razloga koji je Komisija iznijela u prilog svojoj tužbi zbog povrede obveze ne ispunjava postavljene uvjete (vidjeti u tom smislu presude od 1. veljače 2007., Komisija/Ujedinjeno Kraljevstvo, C‑199/04, EU:C:2007:72, t. 25. i od 28. lipnja 2007., Komisija/Španjolska, C‑235/04, EU:C:2007:386, t. 47).

               36

               U ovom slučaju Kraljevina Nizozemska navodi da tužba ne ispunjava te uvjete, s obzirom na to da se Komisija na zbunjujući način poziva na postojanje eventualne neizravne diskriminacije.

               37

               Valja utvrditi da navođenje prigovora koji se tiče neizravne diskriminacije očito ne odgovara zahtjevima sudske prakse na koju se podsjeća u točkama 32. do 35. ove presude.

               38

               Iz tužbe osobito ne proizlazi jasno koja je kategorija studenata stavljena u nepovoljniji položaj i u odnosu na koju drugu kategoriju. Naime, u jednom dijelu svoje tužbe Komisija iznosi da neizravna diskriminacija proizlazi iz predmetnog nacionalnog propisa samo u pogledu studenata nizozemskog državljanstva koji studiraju u okviru programa Erasmus u Nizozemskoj. Međutim, čini se da Komisija u drugom dijelu tužbe smatra, na temelju ponešto dvosmislenog izričaja, da su predmet neizravne diskriminacije studenti drugih država članica koji sudjeluju u tom programu u Nizozemskoj, s obzirom na to da su stavljeni u nepovoljniji položaj u odnosu na studente nizozemskog državljanstva koji studiraju u drugoj državi članici i sudjeluju u navedenom programu u Nizozemskoj.

               39

               Osim toga, kako je to nezavisna odvjetnica iznijela u točki 70. svojeg mišljenja, Komisija nije ni na koji način utvrdila koji bi kriterij osim državljanstva doveo do navodne neizravne diskriminacije. Ta institucija, doduše, upućuje na uvjet prema kojem, kako bi mogao ostvariti nizozemsku financijsku potporu studiranju, uključujući davanje za troškove prijevoza, student mora biti upisan u ovlaštenu obrazovnu ustanovu i platiti upisninu. Međutim, Komisija se u svojoj tužbi oslanja na navedeni uvjet upisa kako bi dokazala, s jedne strane, da su studenti iz drugih država članica koji sudjeluju u programu Erasmus u Nizozemskoj u objektivno usporedivoj situaciji s nizozemskim studentima koji studiraju u toj državi članici i, s druge strane, da navodna diskriminacija nije obuhvaćena odstupanjem iz članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38. Naprotiv, ta institucija ne spominje navedeni uvjet upisa u prvom dijelu svoje tužbe, kojim se želi utvrditi razlika u postupanju koja predstavlja diskriminaciju na temelju članka 18. UFEU‑a, u vezi s člancima 20. i 21. UFEU‑a.

               40

               Konačno, kako to ispravno ističe Kraljevina Nizozemska, valja primijetiti da je sam temelj prigovora koji je iznijela Komisija, zasnovanog na neizravnoj diskriminaciji, manjkav od samog početka. Naime, ta institucija temelji svoju tužbu na povredi članaka 18., 20. i 21. UFEU‑a zbog izravne diskriminacije „jer se s državljanima [Unije] koji nemaju nizozemsko državljanstvo postupa nepovoljnije nego s nizozemskim državljanima”. No, Komisija tek u okviru svoje procjene pitanja ulazi li davanje za troškove prijevoza u odstupanje predviđeno u članku 24. stavku 2. Direktive 2004/38 oblikuje argumentaciju koja se tiče moguće neizravne diskriminacije, miješajući time postojanje mogućeg opravdanja s oblikovanjem potpuno različitog prigovora.

               41

               Valja dodati da Komisija u svojoj replici tvrdi tek to da tijekom predsudskog postupka ona „nije isključivala” da nizozemski propis uzrokuje neizravnu diskriminaciju, bez preciziranja u čemu se sastoji ta diskriminacija.

               42

               U tim okolnostima, prigovor koji se odnosi na neizravnu diskriminaciju valja odbaciti kao nedopušten.

         – Prigovor koji se tiče izravne diskriminacije

               43

               Najprije valja istaknuti da, iako Kraljevina Nizozemska nije istaknula zapreku vođenja postupka protiv ovog prigovora, Sud može ispitati ex officio jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni u članku 258. UFEU‑a za podnošenje tužbe zbog povrede obveze protiv nje (vidjeti analogijom presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Italija, C‑68/11, EU:C:2012:815, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               44

               U ovom predmetu, kao odgovor na pitanje koje je Sud postavio na raspravi, Komisija je navela da svojom tužbom želi obuhvatiti ne samo studente strukovnog obrazovanja već i one koje je nazvala studentima visokog te znanstvenog obrazovanja. Međutim, ta institucija nije mogla utvrditi posebnu odredbu nacionalnog prava iz koje proizlazi navodna diskriminacija u odnosu na studente različite od onih koji su prema tom pravu smatrani obuhvaćenima strukovnim obrazovanjem.

               45

               Štoviše, kako je to nezavisna odvjetnica iznijela u točki 79. svojeg mišljenja, iako se nacionalni propis koji je predmet ovog postupka ne odnosi samo na državljane Unije već i na osobe koje imaju državljanstvo države koja je dio Europskog gospodarskog područja (EGP) odnosno švicarsko državljanstvo, iz tužbe kojom se pokreće postupak ne proizlazi jasno da prigovorom koji se odnosi na izravnu diskriminaciju Komisija želi obuhvatiti sve te osobe. Štoviše, iz određenih posebnih točaka te tužbe proizlazi da Komisija Kraljevini Nizozemskoj prigovara samo to da provodi diskriminaciju na temelju državljanstva isključivo protiv državljana Unije.

               46

               U tim okolnostima valja smatrati da ova tužba nije dopuštena u dijelu u kojem želi pokazati da nizozemski propis koji je predmet ovog postupka uvodi izravnu diskriminaciju protiv državljana Unije, a koji nisu nizozemski državljani, koji studiraju u okviru strukovnog obrazovanja koje se pruža u toj državi članici jer taj propis s navedenim državljanima postupa na nepovoljniji način nego s nizozemskim državljanima koji pohađaju takav studij.

         Meritum

      Argumentacija stranaka

               47

               Komisija u tužbi navodi da nizozemski propis sadržava izravnu diskriminaciju na temelju državljanstva.

               48

               Kao prvo, Komisija ističe da postoji izravna diskriminacija na temelju članka 18. UFEU‑a, u vezi s člancima 20. i 21. UFEU‑a, s obzirom na to da predmetne nacionalne odredbe uskraćuju studentima koji nisu Nizozemci davanje za troškove prijevoza po jednom jedinom kriteriju državljanstva, postupajući tako na nepovoljniji način prema državljanima Unije koji nemaju nizozemsko državljanstvo. Taj zaključak nikako nije doveden u pitanje potrebom da se ispune drugi objektivni kriteriji, odnosno, kao prvo, zahtjevom da budu mlađi od 30 godina i, kao drugo, da budu upisani u ovlašteni redovan studij.

               49

               Komisija zatim ističe da predbačena izravna diskriminacija nije obuhvaćena odstupanjem predviđenim u članku 24. stavku 2. Direktive 2004/38. U tom pogledu, presuda od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605), osobito njezine točke 43., 49. do 56., 59. do 62. kao i 64. i 65., primjenjuju se mutatis mutandis na ovaj predmet.

               50

               Prema Komisijinu mišljenju, činjenica da se studenti koji sudjeluju u programu Erasmus po nizozemskom zakonodavstvu ne smatraju službeno upisanima u nizozemskoj obrazovnoj ustanovi domaćinu nije bitna. U okviru tog programa svaki student može osnovano očekivati od sveučilišta domaćina da se s njime postupa na jednak način kao i s vlastitim studentima, što se u praksi i događa. Takav je student, dakle, de facto upisan u ustanovu domaćina u Nizozemskoj i stoga ispunjava treći uvjet koji nizozemsko zakonodavstvo postavlja za dodjelu davanja za troškove prijevoza.

               51

               Više je nego vjerojatno da će nizozemski državljanin koji studira izvan Nizozemske i koji želi studirati u okviru programa Erasmus izabrati neku drugu državu članicu, a ne Nizozemsku kako bi studirao u okviru tog programa. U rijetkim slučajevima u kojima bi takav student izabrao studirati u okviru navedenog programa u Nizozemskoj bilo bi normalno da mu ta država članica ne dodijeli davanje za troškove prijevoza, s obzirom na to da već ostvaruje odgovarajuću financijsku naknadu.

               52

               Konačno, na temelju prigovora naslovljenog „Studenti koji nisu strani studenti Erasmus – redovni strani studenti, uključujući nizozemske studente koji žive u inozemstvu”, Komisija iznosi da davanje za troškove prijevoza jest pomoć za uzdržavanje u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, u obliku različitom od studentske stipendije ili zajma.

               53

               Činjenica da je, suprotno situaciji koja je dovela do presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605), student dužan vratiti gospodarsku prednost koja proizlazi iz davanja za troškove prijevoza ako ne stekne diplomu unutar deset godina ne znači da ta prednost ulazi u pojam „studentskih stipendija ili studentskih zajmova” predviđen člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38. S obzirom na to da je vezano za uvjet stjecanja diplome unutar deset godina, to davanje predstavlja prije uvjetni dar nego zajam.

               54

               U svojem odgovoru na tužbu Kraljevina Nizozemska osporava predbačenu povredu obveze.

               55

               Kada se radi, najprije, o nizozemskom propisu koji se tiče davanja za troškove prijevoza, Kraljevina Nizozemska naglašava činjenicu da to davanje čini dio nizozemskog financiranja studiranja, kao što to proizlazi iz WSF‑a 2000 i porijekla tog davanja.

               56

               Članak 3.6. stavak 2. WSF‑a 2000 osobito predviđa da davanje za troškove prijevoza čini dio osnovne stipendije, koja je element financiranja studija na temelju članka 3.1. stavka 1. tog zakona. Prethodno je studentska stipendija bila u cijelosti sastavljena od iznosa novca namijenjenog pokrivanju životnih troškova. Dio iznosa navedene stipendije od 1. siječnja 1991. bio je pretvoren u davanje za troškove prijevoza. Kraljevina Nizozemska nabavila je putne karte koje su predmet tog davanja od prijevozničkih poduzeća na temelju ugovora, što je omogućilo njihovo stjecanje po niskoj cijeni i davanje pristupa cjenovno pristupačnom prijevozu svim studentima koji imaju pravo na financijsku potporu studiranju.

               57

               Kraljevina Nizozemska ističe da se osnovna stipendija i davanje za troškove prijevoza dodjeljuju u obliku uvjetnog zajma. Kada student uspješno završi studij u roku od 10 godina, zajam postaje dar. Ako student ne završi studij u tom roku, zajam se treba vratiti s kamatama.

               58

               S obzirom na to da davanje za troškove prijevoza predstavlja element osnovne stipendije te stoga i financijske potpore studiranju, uvjeti njegova primanja isti su kao i oni koji su primjenjivi na dodjelu financijske potpore studiranju. Kako bi se mogla zahtijevati nizozemska potpora studiranju, na temelju članka 2.1. WSF‑a 2000, osobito bi trebalo ispuniti uvjete državljanstva, dobi i kategorije obrazovanja.

               59

               Zatim, kada je riječ o članku 24. stavku 2. Direktive 2004/38, Kraljevina Nizozemska želi se pozvati na odstupanje predviđeno u toj odredbi u odnosu na sve studente koji nisu Nizozemci, a koji imaju državljanstvo neke države članice Unije, EGP‑a ili Švicarske. Kada je riječ o studentima koji nisu Nizozemci, a koji studiraju u okviru programa Erasmus, radi se, međutim, o argumentu obrane koji je iznesen podredno. Kao glavno, ta država članica iznosi da ti potonji studenti nisu u situaciji objektivno usporedivoj s onom nizozemskih studenata.

               60

               Kraljevina Nizozemska primjećuje da odstupanje iz članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38 odgovara legitimnom interesu predmetne države članice da ograniči socijalna davanja plaćena putem javnih financija na one koji mogu dokazati minimalnu vezu s tom državom. Razlika u postupanju koja je uvedena nizozemskim propisom – u mjeri u kojoj on zahtijeva od studenata iz Unije, EGP‑a ili Švicarske da prije nego što bi mogli ostvariti financijsku potporu studiranju, uključujući davanje za troškove prijevoza, imaju pravo stalnog boravka ili da budu gospodarski aktivni – bila bi potpuno u skladu s tim odstupanjem.

               61

               Kraljevina Nizozemska smatra da nije relevantno treba li davanje za troškove prijevoza biti prije kvalificirano kao uvjetni dar nego kao uvjetni zajam, s obzirom na to da je ono u svakom trenutku ili zajam ili stipendija i kao takvo ulazi u odstupanje predviđeno člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38.

               62

               Nizozemski sustav stoga je po svojoj prirodi različit od situacije u predmetu koji je doveo do presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605). Osobito, u tom je predmetu smanjenje cijena javnog prijevoza bilo omogućeno studentima čiji su roditelji primali obiteljske doplatke od austrijske države. S obzirom na to da nije vezano za financijsku potporu studiranju, to smanjenje nije moglo biti kvalificirano kao studentska stipendija ili studentski zajam.

               63

               Prema Kraljevini Nizozemskoj, davanje se ne treba nužno sastojati od iznosa novca kojim se može potpuno slobodno raspolagati da bi moglo biti obuhvaćeno odstupanjem predviđenim u članku 24. stavku 2. Direktive 2004/38.

               64

               Konačno, kada je riječ o studentima koji sudjeluju u programu Erasmus, Kraljevina Nizozemska podsjeća, pozivajući se na točke 41. i 42. presude od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska (C‑542/09, EU:C:2012:346), da se usporediva narav situacija treba temeljiti na objektivnim i lako utvrdivim elementima. Objektivna razlika između studenata koji nisu Nizozemci, a koji sudjeluju u programu Erasmus, i nizozemskih studenata koji studiraju izvan tog programa, a koji ostvaruju davanje za troškove prijevoza, sastoji se u tome što prvi ne ostvaruju financijsku potporu za svoj studij od Kraljevine Nizozemske na temelju sporazuma predviđenih navedenim programom.

               65

               Prema Kraljevini Nizozemskoj, Komisijino stajalište prema kojem su studenti koji studiraju u okviru programa Erasmus de facto upisani u Nizozemskoj i stoga se mora smatrati da ispunjavaju treći uvjet koji je nizozemsko zakonodavstvo postavilo za dodjelu davanja za troškove prijevoza nije relevantno.

               66

               Komisija u svojoj replici iznosi da iz strukture članka 3.2. stavka 1. WSF‑a 2000 proizlazi da troškovi uzdržavanja i davanja za troškove prijevoza predstavljaju odvojene i različite elemente stipendije. Svojstva koja su nerazdvojiva od tih dvaju elemenata također se razlikuju jer je jedan iznos kojim se student može koristiti kako želi, a drugi karta koja daje pravo na smanjenje cijena javnog prijevoza.

               67

               Komisija naglašava da pojam „studentske stipendije ili studentski zajmovi” predviđen člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38 ne može dobiti različito tumačenje ovisno o nacionalnom pravu, već treba imati autonoman doseg, svojstven pravu Unije.

               68

               Iz točaka 61. do 64. presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605) proizlazi da se Kraljevina Nizozemska pogrešno poziva na članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38 kako bi opravdala činjenicu da od studenata koji su državljani Unije, EGP‑a i Švicarske zahtijeva da imaju pravo na stalni boravak ili da budu gospodarski aktivni. U toj presudi Sud je presudio da se postojanje stvarne veze između studenta i države članice domaćina može provjeriti, kada se radi o pravu tog studenta da može podnijeti zahtjev za davanje koje se sastoji od smanjenja cijena javnog prijevoza, kada je utvrđeno da je navedeni student upisan u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući i strukovno osposobljavanje.

               69

               Komisija je istaknula da iz točke 61. presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605) proizlazi da postoje okolnosti u kojima se studenti koji sudjeluju u programu Erasmus nalaze u situaciji objektivno usporedivoj s onom nizozemskih studenata koji primaju davanje za troškove prijevoza, odnosno da postoji stvarna veza između studenta koji sudjeluje u tom programu i države članice domaćina. Takva veza u ovom slučaju postoji u odnosu na to davanje, s obzirom na to da bi se studenti koji nisu Nizozemci, a koji sudjeluju u navedenom programu, trebali smatrati de facto upisanima u Nizozemskoj za dodjelu tog davanja.

               70

               U odgovoru na repliku Kraljevina Nizozemska iznosi da Komisija zanemaruje sadržaj i smisao članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38. Postojanje stvarne veze između dotične osobe i države članice domaćina, ostvarene upisom te osobe u obrazovnu ustanovu, ne predstavlja dodatni ili alternativni zahtjev u tom okviru. S obzirom na to da je Sud presudio da članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38 nije bio primjenjiv u predmetu koji je doveo do presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605), točke 61. do 64. te presude ne govore ništa o dosegu te odredbe.

               71

               Kraljevina Nizozemska ističe da je Komisijin zaključak – prema kojem zbog svojeg upisa na sveučilište domaćina studenti koji studiraju u okviru programa Erasmus, unatoč svemu, čine kategoriju koja je objektivno usporediva s onom nizozemskih studenata koji ostvaruju davanje za troškove prijevoza – postavljen na pogrešnoj premisi. Ono što bi bilo važno znati jest jesu li te kategorije u objektivno usporedivoj situaciji u odnosu na predmetni nacionalni propis.

               72

               Kraljevina Nizozemska naglašava da se točke 61., 62. i 64. presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605) tiču opravdanja neizravne diskriminacije utvrđene u toj presudi, iako se pitanje nalaze li se studenti koji studiraju u okviru programa Erasmus u situaciji koja je objektivno usporediva s onom nizozemskih studenata koji ostvaruju davanje za troškove prijevoza tiče samog postojanja diskriminacije. Komisija tako zahtjev za stvarnu vezu izvlači iz konteksta.

         Ocjena Suda

               73

               Najprije valja utvrditi da članak 20. stavak 1. UFEU‑a svakoj osobi s državljanstvom neke države članice dodjeljuje status građanina Unije.

               74

               Studenti koji dolaze iz država članica različitih od Kraljevine Nizozemske i studiraju u toj državi, s obzirom na to da imaju državljanstvo države članice, ostvaruju taj status.

               75

               Kao što je to Sud u više navrata presudio, status građanina Unije predodređen je da bude temeljni status državljana država članica, koji onima od tih državljana koji se nalaze u istom položaju omogućava da se u području primjene UFEU‑a ratione materiae, neovisno o njihovu državljanstvu i ne dovodeći u pitanje iznimke izričito predviđene s tim u vezi, prema njima pravno jednako postupa (vidjeti u tom smislu presude od 20. rujna 2001., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, t. 31. i od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 38.).

               76

               Zabrana diskriminacije na temelju državljanstva iz članka 18. UFEU‑a primjenjuje se u svim situacijama koje ulaze u područje primjene ratione materiae prava Unije, s obzirom na to da te situacije obuhvaćaju uživanje temeljne slobode kretanja i boravka na području država članica dodijeljene člankom 21. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               77

               Iz iste te sudske prakse proizlazi da ta zabrana također pokriva situacije koje se tiču uvjeta pristupa strukovnom obrazovanju, podrazumijevajući da i visoko obrazovanje i sveučilišno obrazovanje čine strukovno obrazovanje (presuda od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 40. i navedena sudska praksa).

               78

               Državljanin države članice Unije koji studira u drugoj državi članici ima, na temelju članaka 18. i 21. UFEU‑a, pravo slobodno se kretati i boraviti na području države članice domaćina a da ne trpi izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju svojeg državljanstva (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               79

               Kad je riječ o pitanju ulazi li davanje za troškove prijevoza u područje primjene Ugovora, u smislu članka 18. stavka 1. UFEU‑a, valja primijetiti da je Sud već precizirao da režim koji predviđa smanjenje cijene prijevoza koje se odobrava studentima, s obzirom na to da im izravno ili neizravno omogućava pokrivanje troškova uzdržavanja, ulazi u područje primjene Ugovora o FEU‑u (presuda od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 43.)

               80

               Uostalom, kako je to Sud već presudio, načelo nediskriminacije na temelju državljanstva, općenito postavljeno u članku 18. UFEU‑a i precizirano u pogledu građana Unije koji ulaze u područje primjene Direktive 2004/38 u njezinu članku 24., osobito zabranjuje izravnu diskriminaciju koja se temelji na državljanstvu (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               81

               Kad je riječ o Direktivi 2004/38, iako je točno da je njezin cilj olakšati i pojačati vršenje temeljnog i individualnog prava slobodnog kretanja i boravka na području država članica koje je izravno dodijeljeno svakom građaninu Unije, jednako je sigurno da se njezin cilj, kao što to proizlazi iz njezina članka 1. točke (a), odnosi na uvjete vršenja tog prava (presuda od 5. svibnja 2011., McCarthy, C‑434/09, EU:C:2011:277, t. 33.).

               82

               Osobito valja podsjetiti da građanin Unije može, kad je riječ o pristupu davanju kao što je davanje za troškove prijevoza, zahtijevati jednako postupanje kao prema državljanima države članice domaćina na temelju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38 samo ako je njegov boravak na području države članice domaćina u skladu s uvjetima te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2015., Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               83

               U ovom slučaju Komisija je u odgovoru na pitanje koje je Sud postavio na raspravi potvrdila da se njezina tužba odnosi na diskriminaciju prema studentima koji imaju pravo boravka na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive 2004/38. Kraljevina Nizozemska također je navela da studenti koji nisu Nizozemci, na koje se ovaj predmet odnosi, imaju pravo boravka u Nizozemskoj na temelju te odredbe.

               84

               U tim okolnostima valja smatrati da se članak 24. stavak 1. Direktive 2004/38 u načelu primjenjuje na studente koji nisu Nizozemci na koje se Komisija poziva u svojoj tužbi.

               85

               No, prije nego što se utvrdi postoji li izravna diskriminacija u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38, u ovom slučaju valja najprije ispitati argument Kraljevine Nizozemske prema kojem davanje za troškove prijevoza ulazi u područje primjene odstupanja od načela jednakog postupanja predviđenog člankom 24. stavkom 2. te direktive.

               86

               S obzirom na to da se člankom 24. stavkom 2. odstupa od načela jednakog postupanja predviđenog člankom 18. UFEU‑a i da članak 24. stavak 1. Direktive 2004/38 predstavlja tek njegov poseban izričaj, stavak 2. tog članka 24. treba usko tumačiti (presuda od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 54.).

               87

               Iako, kao što to proizlazi iz točke 79. ove presude, davanje za troškove prijevoza predstavlja pomoć za uzdržavanje dotičnih studenata, samo pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja „u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova” ulazi u odstupanje od načela jednakosti postupanja predviđeno člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38 (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 55.).

               88

               U tom smislu treba primijetiti da, za razliku od predmeta koji je doveo do presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605), u kojem je predmetna država članica prednost smanjenih cijena prijevoza načelno rezervirala samo za studente čiji roditelji ostvaruju obiteljske doplatke od te države, u ovom predmetu, kako to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, dodjela davanja za troškove prijevoza nizozemskim studentima koje Komisija smatra stavljenima u bolji položaj predmetnim nacionalnim propisom ovisi upravo o činjenici da ti studenti studiraju u Nizozemskoj i da imaju pravo na financijsku potporu za svoj studij sukladno nizozemskom propisu.

               89

               Prema tom propisu, studentu se dodjeljuje putna karta koja mu omogućava pristup javnom prijevozu besplatno ili po sniženoj cijeni. Ako student završi studij u roku od deset godina, nije dužan vratiti takvo davanje. Ako ne završi studij u tom roku, navedeno davanje treba se vratiti. Tako davanje za troškove prijevoza, kako je predviđeno nizozemskim propisom, ima karakteristike i sliči ili studijskoj stipendiji ili zajmu, ovisno o tome završi li student studij u roku od deset godina ili ne.

               90

               Slijedi da davanje za troškove prijevoza poput onoga u ovom predmetu treba smatrati dodijeljenim „u obliku studentske stipendije ili studentskog zajma” u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38.

               91

               U tom smislu i kako je to navela nezavisna odvjetnica u točki 97. svojeg mišljenja, pitanje je li navedeno davanje uvjetna stipendija ili uvjetni zajam potpuno je nebitno, s obzirom na to da se članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38 primjenjuje kako na „studentske stipendije” tako i na „studentske zajmove” te da davanje za troškove prijevoza u svakom slučaju ulazi u jedan ili drugi od tih dvaju pojmova.

               92

               Također je irelevantna činjenica da se davanje za troškove prijevoza načelno dodjeljuje u obliku putne karte, odnosno ne u novcu nego u naravi. Naime, ni iz sadržaja članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38 ni iz pravnog okvira u kojem se ta odredba nalazi ne proizlazi da države članice moraju dodjeljivati pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja samo u obliku novca. Naprotiv, kako je to nezavisna odvjetnica iznijela u točki 93. svojeg mišljenja, činjenica da se takvo davanje dodjeljuje u naravi omogućava predmetnoj državi članici da, prema potrebi, smanji troškove vezane uz dodjelu navedenog davanja time što pregovara cijenu s pružateljem usluga i, s druge strane, osigura da se gospodarska prednost koja proistječe iz tog davanja koristi u svrhu koja mu je namijenjena.

               93

               Konačno, valja utvrditi da, suprotno onomu što navodi Komisija, Kraljevina Nizozemska nije ni na koji način obvezana u tom kontekstu dodijeliti davanje za troškove prijevoza samo zbog činjenice upisa studenta u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od te države članice na temelju njezina propisa ili upravne prakse, s glavnom svrhom da ondje studira. Takvo tumačenje ne samo da je protivno samom sadržaju članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38 nego i lišava sadržaja odstupanje koje se tiče pomoći za uzdržavanje tijekom školovanja predviđeno tom odredbom, s obzirom na to da bi se time u stvarnosti primoralo države članice da poštuju načelo jednakog postupanja prilikom dodjele tih pomoći u odnosu na sve studente koji su obuhvaćeni člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2004/38.

               94

               Stoga valja utvrditi da davanje za troškove prijevoza ulazi u pojam „pomoći za uzdržavanje tijekom školovanja [...] u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova” iz članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38 i da se Kraljevina Nizozemska može pozvati na odstupanje predviđeno u tom smislu kako bi odbila dodijeliti to davanje, prije stjecanja prava na stalni boravak, osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe, one koje zadržavaju taj status ili članovi njihovih obitelji.

               95

               Prigovor koji se temelji na izravnoj diskriminaciji stoga treba odbiti kao neosnovan.

               96

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, tužbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               97

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Kraljevina Nizozemska postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. prosinca 1985. # Gebr. Metelmann GmbH & Co. KG protiv Hauptzollamt Hamburg - Jonas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Predmet 276/84.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto prošireno vijeće) od 6. listopada 2005. # Sumitomo Chemical Co. Ltd i Sumika Fine Chemicals Co. Ltd protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Spojeni predmeti T-22/02 i T-23/02.


Presuda Suda od 2. ožujka 1994. # Hilti AG protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tržišno natjecanje. # Predmet C-53/92 P.


Presuda Suda od 21. lipnja 1958. # Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie, Gußstahlwerk Carl Bönnhoff, Gußstahlwerk Witten, Ruhrstahl i Eisenwerk Annahütte Alfred Zeller protiv Visoke vlasti Europske zajednice za ugljen i čelik. # Predmet 13-57.


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. travnja 2010.#X Holding BV protiv Staatssecretaris van Financiën (C-538/08) i Oracle Nederland BV protiv Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C-33/09).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden i Gerechtshof Amsterdam - Nizozemska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Spojeni predmeti C-538/08 i C-33/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. svibnja 2011.#Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice - Direktive 93/37/EEZ i 2004/18/EZ.#Predmet C-306/08.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. ožujka 2008.#Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG protiv Finanzamt Göttingen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Niedersächsisches Finanzgericht - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-437/06.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 4. srpnja 2006.#Konstantinos Adeneler i drugi protiv Ellinikos Organismos Galaktos (ELOG).#Zahtjev za prethodnu odluku: Monomeles Protodikeio Thessalonikis - Grčka.#Direktiva 1999/70/EZ.#Predmet C-212/04.


Presuda Suda (peto vijeće) od 1. travnja 2004. # Freiburger Kommunalbauten GmbH Baugesellschaft & Co. KG protiv Ludger Hofstetter i Ulrike Hofstetter. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Direktiva 93/13/EEZ. # Predmet C-237/02.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 17. prosinca 2009. # Solvay SA protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-58/01.