title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 7. listopada 2015.#Republika Cipar protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnih žigova Zajednice XAΛΛOYMI i HALLOUMI – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Spojeni predmeti T-292/14 i T-293/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima T‑292/14 i T‑293/14,
            Republika Cipar,  koju zastupaju S. Malynicz, barrister , i V. Marsland, solicitor ,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajn) (OHIM) , koji zastupa P. Geroulakos, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            povodom dviju tužbi protiv dvija odluka četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 19. veljače 2014. (predmet R 1849/2013‑4 i predmet R 1503/2013‑4), u vezi s prijavom registracije verbalnog znaka XAΛΛOYMI i verbalnog znaka HALLOUMI kao žigova Zajednice,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: M. Prek (izvjestitelj), predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz, suci,
            tajnik: I. Dragan, administrator,
            uzimajući u obzir tužbe podnesene tajništvu Općeg suda 28. travnja 2014.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 16. rujna 2014.,
            uzimajući u obzir rješenje od 28. kolovoza 2014. o spajanju predmeta T‑292/14 i T‑293/14 u svrhu pisanog dijela postupka, usmenog dijela postupka i presude,
            nakon rasprave održane 20. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj, Republika Cipar, podnio je 13. i 15. veljače 2013. dvije prijave za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
            2. Žigovi za koje je zatražena registracija su verbalni znakovi HALLOUMI i XAΛΛOYMI.
            3. Proizvodi za koje je zatražena registracija su iz razreda 29. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a odgovaraju sljedećem opisu: „Sir; mlijeko i mliječni proizvodi“.
            4. Ispitivač OHIM‑a je 1. i 14. ožujka 2013. obavijestio tužitelja da smatra da predmetne žigove nije moguće registrirati zbog postojanja apsolutnih razloga za odbijanje propisanih u članku 7. stavku 1. točkama (b) i (c) i članku 7. stavku 2. Uredbe br. 207/2009.
            5. Tužitelj je u dopisima od 26. travnja i 14. svibnja 2013. iznio svoje argumente protiv stajališta koje je zauzeo ispitivač.
            6. Odlukama od 21. lipnja i 24. srpnja 2013. ispitivač je odbio prijave žigova Zajednice na temelju članka 7. stavka 1. točki (b) i (c) i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
            7. Dana 2. kolovoza i 20. rujna 2013. tužitelj je podnio dvije žalbe OHIM‑u protiv odluka ispitivača na temelju članaka 58. do 64. Uredbe 207/2009.
            8. Dvjema odlukama od 19. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: pobijane odluke) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je te žalbe. Ono je, s jedne strane, odlučilo da su prijavljeni žigovi opisni u pogledu predmetnih proizvoda u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 i da, s druge strane, nemaju razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) iste uredbe.
            9. Kao prvo, ono je naglasilo da pojmovi napisani velikim slovima „HALLOUMI“ i „XAΛΛOYMI“ služe za označavanje specijaliteta od sira sa Cipra i dakle izravno opisuju, barem u očima ciparske javnosti, vrstu i zemljopisno podrijetlo prijavljenog sira, mlijeka i mliječnih proizvoda. Ono je također smatralo da nije relevantno shvaćanje anglofone javnosti, prema kojem online Oxford English Dictionary definira pojam napisan velikim slovima „HALLOUMI“ (pisano latinicom) kao zaštićeni žig (prezime vlasnika). To žalbeno vijeće je u vezi s pojmom napisanim velikim slovima „XAΛΛOYMI“ ocijenilo da prosječni engleski potrošač ne bi mogao čitati grčki alfabet. Kao drugo, žalbeno vijeće je podsjetilo da certifikacijski žigovi, s obzirom na to da Uredba br. 207/2009 ne predviđa njihovu registraciju, trebaju biti podneseni kao pojedinačni žigovi i mogu biti registriarni samo ako ne postoji nijedan od apsolutnih razloga za odbijanje iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009. Glede toga je naglasilo da su ispitivači odbijanje prijava za registraciju utemeljili na opisnom značenju pojmova napisanih velikim slovima „HALLOUMI“ i „XAΛΛOYMI“, a ne na činjenici da je tužitelj primjenio o certifikacijske mehanizme pod tim riječima. Kao treće, ono je smatralo da činjenica da su znakovi INTEL INSIDE i FAIRTRADE bili registrirani kao pojedinačni žigovi Zajednice i da su od tada služili za prenošenje obavijesti o proizvodima i uslugama ne može imati nikakav utjecaj u ovom slučaju. Kao četvrto, ocijenilo je da prijavljeni žigovi, s obzirom na to da opisuju obilježja proizvoda obuhvaćenih prijavama za registraciju žiga, nužno nemaju razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
            Zahtjevi stranaka
            10. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijane odluke;
            – naloži OHIM‑u snošenje troškova.
            11. OHIM od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbe;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            12. U prilog tužbama tužitelj navodi samo jedan tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009. Stoga najprije treba ispitati taj tužbeni razlog u mjeri u kojoj se odnosi na povredu članka 7. stavka 1. točke (c) navedene uredbe.
            13. U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, neće se registrirati žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga. Osim toga, članak 7. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 propisuje da se njegov stavak 1. primjenjuje neovisno o tome što razlozi za nemogućnost registracije postoje samo u jednom dijelu Europske unije.
            14. Oznake ili podaci navedeni u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009 su oni koji u normalnoj uporabi s gledišta relevantne javnosti mogu služiti za označavanje proizvoda ili usluge za koje je registracija zatražena, bilo izravno bilo navođenjem jednog od njihovih bitnih obilježja (presude od 20. rujna 2001., Procter & Gamble/OHIM, C‑383/99 P, Zb., EU:C:2001:461, t. 39., i od 22. lipnja 2005., Metso Paper Automation/OHIM (PAPERLAB), T‑19/04, Zb., EU:T:2005:247, t. 24.).
            15. Iz toga proizlazi da je potrebno da znak, da bi bio obuhvaćen zabranom navedenom u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, on s predmetnim proizvodima i uslugama ima dovoljno izravan i po prirodi konkretan odnos koji bi javnosti o kojoj je riječ omogućio da odmah doživi, bez primisli, opis proizvoda i usluga u pitanju ili neku od njihovih karakteristika (presude PAPERLAB, t. 14. supra , EU:T:2005:247, t. 25., i od 30. studenoga 2011., Hartmann/OHIM (Complete), T‑123/10, EU:T:2011:706, t. 21.).
            16. Stoga se ocjena opisnog karaktera znaka može dakle provesti samo, s jedne strane, u odnosu na proizvode ili usluge o kojima je riječ i, s druge strane, u odnosu na razumijevanje koje o tome ima relevantna javnost (presude od 16. ožujka 2006., Telefon & Buch/OHIM – Herold Business Data (WEISSE SEITEN), T‑322/03, Zb., EU:T:2006:87, t. 90., i od 15. siječnja 2015., MEM/OHIM (MONACO), T‑197/13, Zb., EU:T:2015:16, t. 50.).
            17. U kontekstu tih načela treba ispitati argumente stranaka koji se odnose na ocjenu žalbenog vijeća u pobijanim odlukama.
            18. Kao prvo, kao što je to navedeno u točki 13. pobijanih odluka, predmetni proizvodi namijenjeni su široj javnosti, što uostalom tužitelj ne osporava. Također treba odobriti pristup žalbenog vijeća – koji tužitelj uostalom nije osporavao – koji se sastoji od referiranja na ciparsku javnost radi provođenja analize opisnog karaktera prijavljenih žigova.
            19. Naime, žalbeno vijeće je primjenom članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 pravilno ocijenilo apsolutni razlog za odbijanje samo u odnosu na ciparsku javnost. Kao što je naglasilo u točki 11. pobijane odluke u predmetu T‑292/14, riječ napisana velikim slovima „XAΛΛOYMI“ napisana je grčkim pismom i određivanje njezine prikladnosti za registraciju može se ostvariti u odnosu na ciparsku javnost, koja se grčkim pismom koristi kao standardnim pismom. Isto tako, kada se radi o pojmovima napisanim velikim slovima „HALLOUMI“ i „XAΛΛOYMI“, tužitelj priznaje da oni označavaju specijalitet od sira s Cipra. Taj razlog je također dovoljan da se opravda da se u predmetu T‑293/14 žalbeno vijeće pozivalo samo na ciparsku javnost kako bi ocijenilo apsolutni razlog za odbijanje.
            20. Kao drugo, žalbeno vijeće je smatralo da pojmovi napisani velikim slovima „HALLOUMI“ i „XAΛΛOYMI“ služe za označavanje specijalita od sira s Cipra, pa dakle ciparskoj publici izravno opisuju vrstu i zemljopisno podrijetlo prijavljenog sira, mlijeka i mliječnih proizvoda (t. 14. pobijanih odluka).
            21. Takvo razmatranje treba prihvatiti. Naime, sam tužitelj je to potvrdio u svojim dopisima. Tužitelj je naglasio da pojmovi napisani velikim slovima „HALLOUMI“ i „XAΛΛOYMI“ označavaju posebnu vrstu sira koji se izvozi s Cipra, koji je proizveden na određeni način i koji ima specifičan ukus, teksturu i kulinarska svojstva.
            22. U istom smislu treba podsjetiti da je Opći sud već ocijenio da riječ „halloumi“ upućuje na posebni ciparski sir i da je taj pojam opisivao navedeni proizvod (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2012., Organismos Kypriakis Galaktokomikis Viomichanias/OHIM – Garmo (HELLIM), T‑534/10, Zb., EU:T:2012:292, t. 41. i 55.).
            23. Tužitelj je tijekom rasprave osporavao to tumačenje presude HELLIM, t. 22. supra  (EU:T:2012:292), tvrdeći da se u njezinoj točki 41. Opći sud nije izjasnio o razlikovnom karakteru ranijeg žiga HALLOUMI, nego je jednostavno ocijenio grčku riječ prevedenu na turski, ograničavajući se na konstataciju da je turski prijevod pojma „halloumi“ bio „hellim“ i da su potrošači znali da ta dva pojma upućuju na isti proizvod. Tužitelj također ističe da je u točki 52. presude HELLIM, t. 22. supra  (EU:T:2012:292) Opći sud prepoznao da je raniji žig HALLOUMI imao razlikovni karakter.
            24. Te argumente treba odbiti kao bespredmetne. Naime, Opći sud je primijetio da tužitelj ne dovodi u pitanje činjenicu da pojam „HALLOUMI“ opisuje navedeni proizvod, odnosno da je to posebni ciparski sir, kao što je uostalom presuđeno u točki 55. presude HELLIM, t. 22. supra  (EU:T:2012:292).
            25. Međutim, kada se radi o proizvodima ili uslugama za koje je zatražena njihova registracija kao žiga, treba podsjetiti da znak koji ima opisni karakter, u smislu navedenom u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, ako nije drukčije propisano stavkom 3. tog članka, nema razlikovni karakter u vezi s tim proizvodima ili uslugama (vidjeti presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, Zb., EU:C:2011:139, t. 33. i navedenu sudsku praksu, i od 11. svibnja 2005., Naipes Heraclio Fournier/OHIM – France Cartes (Karta mač u špilu karata), T‑160/02 do T‑162/02, Zb., EU:T:2005:167, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
            26. Tužitelj se međutim nije pozvao ni na članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009, niti je pokazao da je njegov znak stekao, za predmetne proizvode, razlikovni karakter nakon uporabe koju je znak imao u smislu gore navedene odredbe.
            27. Činjenica da je u presudi HELLIM, t. 22. supra  (EU:T:2012:292), Opći sud priznao, nakon osporavanja u vezi s rizikom dovođenja u zabludu između žigova HALLOUMI i HELLIM, da je raniji zajednički verbalni žig Zajednice HALLOUMI imao niži stupanj razlikovnosti – kao što mu uostalom nalaže sudska praksa (vidjeti presudu od 24. svibnja 2012., Formula One Licensing/OHIM, C‑196/11 P, Zb., EU:C:2012:314, t. 47.) – ne dovodi u pitanje ocjenu sadržanu u prethodnoj točki. Naime, kao prvo, Opći sud u toj presudi navodi osobito nepostojanje razlikovnog karaktera žiga HALLOUMI i njegov opisni karakter (presuda HELLIM, t. 22. supra , EU:T:2012:292, t. 55.). Tako utvrđenje da zajednički verbalni žig Zajednice HALLOUMI ima niži karakter razlikovnosti nije dovoljno da se ospori opisni karakter navedenog žiga. Kao drugo, iz predmetne presude ne proizlazi niži karakter razlikovnosti stečen takvom uporabom kao što to zahtijeva članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009.
            28. S obzirom na navedeno, treba reći da je opisno značenje znaka HALLOUMI, takvo kako ga je utvrdilo žalbeno vijeće, utvrđeno barem za ciparsku javnost. Iz istovjetnih razloga moguće je izvesti isti zaključak kad se radi o znaku XAΛΛOYMI.
            29. Iz toga slijedi da žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni smatrajući da se prijavljene žigove ne može registrirati zato što su opisni u pogledu proizvoda za koje je zatražena registracija, barem za ciparsku javnost.
            30. Tužitelj je istaknuo pet prigovora kako bi doveo u pitanje ta razmatranja.
            Prvi prigovor, koji se temelji na tome da Uredba br. 207/2009 ne isključuje certifikacijske žigove
            31. Tužitelj ističe da Uredba br. 207/2009 omogućuje registraciju certifikacijskih žigova koji udovoljavaju kriterijima žigova Zajednice. On prigovara da žalbeno vijeće nije navelo da Uredba br. 207/2009 ne zabranjuje da se registriraju kao obični žigovi Zajednice navedeni certifikacijski žigovi koji su sukladni općim odredbama navedene uredbe.
            32. OHIM navodi da se certifikacijske žigove može registrirati kao pojedinačne žigove Zajednice ako ispunjavaju uvjete određene u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 207/2009.
            33. S jedne strane treba navesti da je u točki 16. pobijanih odluka žalbeno vijeće naglasilo da se ne može odbiti žig s obzirom na činjenicu da ga se koristi kao certifikacijski žig. Ono je međutim pojasnilo da zahtjevi za te žigove, jer Uredba br. 207/2009 ne propisuje registraciju certifikacijskih žigova, trebaju biti podneseni kao za pojedinačne žigove i mogu biti registrirani samo onda ako ne postoji nijedan od apsolutnih razloga za odbijanje iz članka 7. stavka 1. navedene uredbe.
            34. Učinivši to, žalbeno vijeće je izričito naglasilo da se certifikacijske žigove može registrirati kao žigove Zajednice pod uvjetom da ne postoje apsolutni razlozi za odbijanje u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, koji sprečavaju njihovo registriranje. U svakom slučaju treba odbaciti argument tužitelja prema kojem žalbeno vijeće nije navelo da Uredba br. 207/2009 ne zabranjuje registraciju certifikacijskih žigova.
            35. S druge strane, OHIM je pravilno naglasio da Uredba br. 207/2009 ne propisuje zaštitu certifikacijskih žigova. Ta uredba propisuje samo zaštitu pojedinačnih ili zajedničkih žigova Zajednice.
            36. U ovom slučaju, tužitelj je podnio zahtjeve za dva pojedinačna žiga i ti zahtjevi za registraciju pojedinačnih žigova ispitani su u skladu s kriterijima propisanima Uredbom br. 207/2009, među kojima su oni navedeni u članku 7. stavku 1. navedene uredbe.
            37. Iz toga proizlazi da se prvi prigovor mora odbiti.
            Drugi prigovor, koji se temelji na primjeni pogrešnih kriterija za ocjenu opisnog karaktera prijavljenih žigova
            38. Tužitelj ističe da je od 1992. nositelj dvaju nacionalnih certifikacijakih žigova, odnosno žigova HALLOUMI i XAΛΛOYMI, i da barem od te godine ciparski potrošači shvaćaju predmetne žigove kao certifikacijske žigove koji jamče poštivanje niza preciznih pravila koja su navedena u specifikaciji.
            39. OHIM na to odgovara da je odbijanje prijavljenih žigova utemeljeno na opisnom karakteru pojedinačnih žigova, a ne na kriterijima vezanima uz certifikacijske žigove, i primjećuje da sam tužitelj priznaje da prijavljeni žigovi opisuju vrstu i podrijetlo proizvoda.
            40. Najprije valja navesti da tužitelj priznaje da su ciparski potrošači i potrošači iz cijele Unije uvijek doživljavali prijavljene žigove kao da označavaju posebnu vrstu sira koja se izvozi s Cipra, proizvedenu na određeni način i koja ima poseban ukus, teksturu i kulinarska svojstva.
            41. Žalbeno vijeće nije dakle počinilo pogrešku u ocjeni, naglašavajući u točki 14. pobijanih odluka da znakovi izravno opisuju, barem za ciparsku javnost, vrstu i zemljopisno podrijetlo sira.
            42. Zatim, kao što to naglašava OHIM, odbijanje registracije prijavljenih žigova temelji se na opisnom karakteru pojedinačnih žigova, a ne na kriterijima vezanima uz certifikacijske žigove.
            43. Iz toga slijedi da činjenica da je tužitelj nositelj istovjetnih certifikacijskih žigova od 1992. nema utjecaja na opisni karakter predmetnih znakova.
            44. U tom kontekstu treba ispitati argument tužitelja prema kojem je u biti postojanje ceritfikacijskih žigova od 1992. izmijenilo shvaćanje ciparskih potrošača o predmetnim znakovima u smislu koji uvelike prelazi samo opisni karakter proizvoda o kojima je riječ. Prema tužitelju, ciparski potrošači od tada znakove shvaćaju kao da jamče poštovanje niza jasnih pravila koja su navedena u specifikaciji.
            45. Taj argument je bespredmetan. Naime, kriteriji na koje se poziva tužitelj, vezani uz zemljopisno podrijetlo proizvoda, njegovu prirodu i njegove karakteristike, su oni koji su svojstveni certifikacijskim žigovima. Ti kriteriji ne mogu služiti tome da pokažu da ciparski korisnici ne shvaćaju predmetne znakove – koji su predmet prijava za registraciju kao pojedinačni žigovi – kao opisne u odnosu na proizvode o kojima je riječ.
            46. Tako, čak i pod pretpostavkom da određeni ciparski potrošači već više godina shvaćaju predmetne znakove kao certifikacijske žigove koji jamče poštovanje niza jasnih pravnih zahtjeva, to shvaćanje ne utječe ni na opisni karakter predmetnih žigova u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 u očima tih potrošača, niti a fortiori u očima drugih potrošača koji ne opažaju vezu sa certifikacijskim žigom.
            47. Konačno, tužitelj tvrdi da je pristup koji je usvojilo žalbeno vijeće jednak tome da se smatra da sve certifikacijske žigove treba zbog same njihove naravi isključiti. Prema stajalištu tužitelja, žig nije moguće registrirati kao žig Zajednice samo pod pretpostavkom da je goli podatak koji izravno i isključivo navodi karakteristike proizvoda ili usluga. Tužitelj kao primjer za to upućuje na izraz „100 % govedina“.
            48. Kao što to pravilno naglašava OHIM, ne može se usvojiti pristup koji navodi tužitelj zato što on odgovara restriktivnoj definiciji pojma opisnog karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009.
            49. Treba navesti da su kriteriji na koje se poziva tužitelj kako bi tvrdio da su predmetni znakovi, za razliku od izraza „100 % govedina“, puno više od golog podatka koji izravno i isključivo navodi osobine proizvoda ili usluga, kriteriji certifikacijskog žiga, koji su upravo opisni, jer su vezani uz zemljopisno podrijetlo proizvoda, njegovu narav i osobine.
            50. Drugi prigovor stoga treba odbiti.
            Treći prigovor, koji se temelji na nepostojanju javnog interesa da prijavljeni žigovi ostanu u slobodnoj uporabi.
            51. Tužitelj tvrdi da ne postoji javni interes koji bi opravadao da se trećima omogući uporaba prijavljenih žigova. On podsjeća da razloge za odbijanje registracije, koji su navedeni u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti u vezi s općim interesom na kojem se temelji svaki od njih. Glede toga se oslanja na presudu od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 i C‑109/97, Zb., EU:C:1999:230, t. 29. do 30.), koja je prema njemu jasno ustanovila da je javni interes „kamen temeljac“ članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009. On tako ocjenjuje da se žalbeno vijeće moralo pitati može li se razumno očekivati da će treći u budućnosti željeti upotrebljavati žig. Tužitelj primjećuje da bi jedini razlog zbog kojeg bi trgovci željeli upotrebljavati prijavljene žigove i pri tome ne poštovati pravila određena certifikacijskim žigovima bio obmanjivanje javnosti. Stoga ne bi bilo u javnom interesu da se trgovcima dopusti neistinito opisivati svoje proizvode. Nasuprot tomu postoji veliki javni interes za zaštitu certifikacijskih žigova. Tužitelj dodaje da registracija certifikacijskih žigova ne dovodi do zloporaba i da ne olakšava registraciju opisnih žigova s obzirom na to da opisni žigovi nemaju ni „pečat“ niti reputaciju certifikacijskih žigova.
            52. OHIM odbija te argumente.
            53. Treba podsjetiti da pojam općeg interesa, koji je u osnovi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, zahtijeva da se u trgovini svi mogu slobodno koristiti znakovima ili opisnim oznakama karakteristika proizvoda ili usluga za koje je zatražena registracija. Ta odredba sprečava da te oznake ili podaci budu rezervirani za jednog poduzetnika zbog njihove registracije kao žiga (presude od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C‑191/01 P, Zb., EU:C:2003:579, t. 31., i od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, C‑173/04 P, Zb., EU:C:2006:20, t. 62.) i da jedan poduzetnik monopolizira uporabu opisnog izraza na štetu ostalih poduzetnika, uključujući i svojih konkurenata, kojima bi se opseg rječnika dostupnog za označavanje vlastitih proizvoda na taj način smanjio (presude od 6. ožujka 2007., Golf USA/OHIM (GOLF USA), T‑230/05, EU:T:2007:76, t. 32., i od 30. travnja 2013., ABC‑One/OHIM (SLIM BELLY), T‑61/12, EU:T:2013:226, t. 18.).
            54. U tom kontekstu tužitelj s jedne strane ističe da je žalbeno vijeće bilo obvezno postaviti pitanje ima li javnog interesa u tome da se trećima omogući uporaba prijavljenih žigova, što ono nije učinilo. S druge strane tužitelj tvrdi da je u ovom slučaju odgovor na to pitanje da ne postoji javni interes u tome da se trećima omogući uporaba prijavljenih žigova. Ti argumenti nisu osnovani.
            55. Naime, iz sudske prakse navedene u gornjoj točki 53. proizlazi da je opći interes ili javni interes u tome da se trećima omogući uporaba prijavljenih žigova unaprijed određen i pretpostavljen. Iz toga slijedi da je dovoljno, kad je prijavljeni žig opisan, da žalbeno vijeće utvrdi navedeni opisni karakter a da pri tome ne mora ispitati ima li, usprkos njegovom opisnom karakteru, javnog interesa u tome da se trećima omogući uporaba prijavljenih žigova. Tako u svrhu primjene članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 treba jedino ispitati, na temelju danog značenja predmetnog verbalnog znaka, postoji li sa stajališta relevantne javnosti dovoljno izravna i konkretna veza između znaka i karakteristika kategorija proizvoda ili usluga za koje se zahtijeva registracija (presude od 3. prosinca 2003., Audi/OHIM (TDI), T‑16/02, Zb., EU:T:2003:327, t. 29., i od 23. listopada 2007., BORCO‑Marken‑Import Matthiesen/OHIM (Caipi), T‑405/04, EU:T:2007:315, t. 44.). U tom kontekstu također valja podsjetiti da primjena članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 ne ovisi o postojanju zahtjeva konkretne, trenutne i ozbiljne raspoloživosti (vidjeti u tom smislu presude od 27. veljače 2002., Streamserve/OHIM (STREAMSERVE), T‑106/00, Zb., EU:T:2002:43, t. 39.; od 9. veljače 2010., PromoCell bioscience alive/OHIM (SupplementPack), T‑113/09, EU:T:2010:34, t. 27., i od 8. srpnja 2010., Trautwein/OHIM (prikaz konja), T‑386/08, EU:T:2010:296, t. 45.).
            56. U ovom slučaju, kao što je primijećeno u gornjim točkama 18. do 29., postojanje izravnog i konkretnog odnosa između prijavljenih žigova i karakteristika proizvoda za koje je zahtijevana registracija dovoljno je ustanovljeno pobijanim odlukama.
            57. Osim toga, tužitelj uzaludno ističe da bi prihvaćanje postojanja javnog interesa koji opravdava zadržavanje prijavljenih žigova raspoloživima omogućilo trgovcima da te žigove upotrebljavaju a da pri tome ne poštuju pravila koja nameću certifikacijski žigovi i obmanjuju javnost.
            58. Naime, kao što je to pravilno primijetio OHIM, razmatranja koja se odnose na buduću uporabu prijavljenih žigova ili mogućih rizika koji iz nje proizlaze nisu relevantna za ocjenu postojanja opisnog karaktera navedenih žigova.
            59. Naposljetku, činjenica da su se instituti europskog prava izrazili u korist nužne zaštite certifikacijskih žigova nema utjecaja na rješavanje ovog slučaja. Naime, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi zakonitost odluka žalbenih vijeća treba ocijenjivati samo na temelju Uredbe br. 207/2009, kako je tumači sud Unije (presude od 15. rujna 2005., BioID/OHIM, C‑37/03 P, Zb., EU:C:2005:547, t. 47.; Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, t. 53. supra , EU:C:2006:20, t. 48., i PAPERLAB, t. 14. supra , EU:T:2005:247, t. 39.). Međutim, postojeće zakonodavstvo o žigu Zajednice jasno ne propisuje mogućnost registriranja certifikacijskih žigova.
            60. S obzirom na prethodna razmatranja, treći prigovor valja odbiti.
            Četvrti prigovor, koji se temelji na registraciji certifikacijskih žigova kao žigova Zajednice
            61. Tužitelj ocjenjuje da žalbeno vijeće nije bilo dosljedno kada je prihvatilo registraciju certifikacijskih žigova poput FREEDOM FOOD, ENERGY STAR, FAIRTRADE ili još UNDERWRITERS LABORATORIES kao običnih žigova Zajednice. Tužitelj mu je u biti prigovorio da ono nije objasnilo razlog zbog čega je protiv prijavljenih žigova istaknulo razlog za odbijanje koji nije istaknulo protiv navedenih žigova.
            62. OHIM odbija te argumente.
            63. Kada se radi o ranijim odlukama OHIM‑a, valja podsjetiti da se odluke o registraciji znaka kao žiga Zajednice koje žalbeno vijeće treba donijeti na temelju Uredbe br. 207/2009, čak i ako razlozi koji se tiču činjenica ili prava iz ranije odluke OHIM‑a mogu predstavljati argumente koji podupiru tužbeni razlog koji se temelji na povredi odredbe Uredbe br. 207/2009, donose na temelju ograničene nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti. Stoga se zakonitost odluka žalbenih vijeća treba ocjenjivati samo na temelju te uredbe, kako je tumači sud Unije, a ne na temelju ranije prakse navedenih vijeća (presude BioID/OHIM, t. 59. supra , EU:C:2005:547, t. 47.; Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, t. 53. supra , EU:C:2006:20, t. 48., i PAPERLAB, t. 14. supra , EU:T:2005:247, t. 39.). S obzirom na navedeno, očito ništa ne isključuje da sud Unije odobri i preuzme neki od argumenata koji su nastali u praksi OHIM‑a.
            64. Naime, moguće su dvije pretpostavke. Ako je žalbeno vijeće, priznajući u ranijem predmetu prikladnost znaka da bude registriran kao žig Zajednice, pravilno primijenilo relevantne odredbe Uredbe br. 207/2009 i ako je u kasnijem predmetu, usporedivom s prvim, žalbeno vijeće donijelo suprotnu odluku, sud Unije poništit će tu drugu odluku zbog povrede relevantnih odredbi Uredbe br. 207/2009. Prema toj prvoj pretpostavci, tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela nediskriminacije bio bi stoga bespredmetan (presuda STREAMSERVE, t. 55. supra , EU:T:2002:43, t. 67.).
            65. Nasuprot tomu, ako je priznavši u ranijem predmetu prikladnost znaka da bude registriran kao znak Zajednice, žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava, i ako je u kasnijem predmetu, usporedivom s ranijim, žalbeno vijeće donijelo suprotnu odluku, ne može se uspješno pozivati na prvu odluku u prilog zahtjevu za poništenje te kasnije odluke. Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da se na načelo jednakog postupanja može pozivati samo u okviru poštovanja zakonitosti (presude od 13. srpnja 1972., Besnard i dr./Komisija, 55/71 do 76/71, 86/71, 87/71 i 95/71, Zb., EU:C:1972:66, t. 39., i od 28. rujna 1993., Magdalena Fernández/Komisija, T‑90/92, Zb., EU:T:1993:78, t. 38.), i da se nitko ne može pozvati u svoju korist na nezakonitost počinjenu u korist drugoga (presuda od 9. listopada 1984., Witte/Parlement, 188/83, Zb., EU:C:1984:309, t. 15.). Stoga je prema toj drugoj pretpostavci također bespredmetan tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela nediskriminacije (presuda STREAMSERVE, t. 55. supra , EU:T:2002:43, t. 67.).
            66. Međutim, kao što to proizlazi iz analize ovog tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (c), i osobito gornjih točaka 13. do 29., žalbeno vijeće pravilno je zaključilo da se prijavljeni žigovi nisu mogli registrirati jer su bili opisni u odnosu na proizvode o kojima je riječ.
            67. Stoga četvrti prigovor treba odbiti.
            O petom prigovoru, koji se temelji na nanošenju štete zaštiti nacionalnih žigova
            68. Prema tužitelju, pobijane odluke žalbenog vijeća imat će za posljedicu slabljenje zaštite nacionalnih žigova. U tom smislu on naglašava da se može pozvati na nacionalne žigove, uključujući certifikacijske žigove, u okviru postupka koji se odnosi na žigove Zajednice. Posljedica pobijanih odluka bila bi da se tim žigovima ne bi priznao nikakav razlikovni karakter, a time ni zaštita na temelju članka 8. stavka 1. točaka (a) i (b) Uredbe br. 207/2009. U tom kontekstu, on upućuje na presudu Formula One Licensing/OHIM, točku 27. supra  (EU:C:2012:314, t. 42. do 47.), u kojoj je Sud smatrao da treba priznati, kako ne bi došlo do povrede članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, određeni stupanj razlikovnog karaktera nacionalnom žigu na koji se poziva u potporu prigovoru protiv registracije žiga Zajednice.
            69. Kao što primjećuje OHIM, treba zaključiti da argumenti tužitelja nemaju nikakvu relevantnost. Naime, shvaćanje žalbenog vijeća se pojavilo u okviru postupka ispitivanja apsolutnih razloga za odbijanje u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009, a ne u kontekstu postupka inter partes .
            70. Činjenica da je žalbeno vijeće odbilo registrirati prijavljene žigove kao žigove Zajednice zbog postojanja apsolutnog razloga za odbijanje ne znači da to tijelo OHIM‑a ne bi priznalo nikakav razlikovni karakter tim istim znakovima da su bili ranije registrirani kao nacionalni žigovi i da se na njih poziva u postupku povodom prigovora. Glede toga, presuda Formula One Licensing/OHIM, t. 27. supra  (EU:C:2012:314), odnosi se na postupak inter partes, pa prema tome uopće nije relevantna u ovom slučaju.
            71. Kao što je to pojasnio OHIM, tužitelj nije dokazao da bi žalbeno vijeće u okviru postupka za utvrđivanje apsolutnog razloga za odbijanje primijenilo kriterije ocjene koji mogu ugroziti zaštitu nacionalnih certifikacijskih žigova.
            72. Stoga peti prigovor treba odbiti.
            73. Iz svega prethodno iznesenog proizlazi da tužiteljeve argumente koji se odnose na povredu članka 7. stavka 1. točku (c) Uredbe br. 207/2009 treba odbiti kao neosnovane.
            74. U vezi s pitanjem povrede članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, treba podsjetiti da je dovoljno, kao što to proizlazi iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, da se može primijeniti jedan od apsolutnih razloga za odbijanje da se sporni znak ne može registrirati kao žig Zajednice (vidjeti presudu WEISSE SEITEN, t. 16. supra , EU:T:2006:87, t. 110. i navedenu sudsku praksu).
            75. Sukladno tome, kako je ispitivanje argumentacije tužitelja o povredi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 pokazalo da je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da su prijavljeni žigovi opisni u odnosu na proizvode o kojima je riječ i da je samo taj razlog dovoljan da opravda odbijanje registracije prijavljenih žigova, u svakom slučaju nije potrebno ispitivati pitanje povrede članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, za koju tužitelj štoviše nije ponudio nijedan konkretan argument.
            76. Imajući u vidu prethodna razmatranja, tužbu treba odbiti.
            Troškovi
            77. Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova postupka OHIM‑a, sukladno zahtjevu potonjeg.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Republika Cipar snosit će vlastite troškove, kao i troškove Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajn) (OHIM).


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 21. srpnja 2016.#WQ protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Postupak certifikacije – Razdoblje 2014. – Neuključivanje tužiteljeva imena na popis dužnosnika odabranih za sudjelovanje u programu osposobljavanja – Članak 45.a Pravilnika o osoblju.#Predmet F-1/16.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 17. svibnja 2013.#Trelleborg Industrie SAS i Trelleborg AB protiv Europska komisija.#Spojeni predmeti T-147/09 i T-148/09.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2012. svibanj 22.#Sviluppo Globale GEIE protiv Europska komisija.#Predmet T-6/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 24. listopada 2013.#Deutsche Post AG protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Odluka Komisije o pokretanju postupka predviđenog člankom 88. stavkom 2. UEZ‑a – Tužba za poništenje – Akti protiv kojih se može podnijeti tužba za poništenje – Akti kojima se stvaraju obvezni pravni učinci – Odluka o prethodnom pokretanju koja se odnosi na iste mjere.#Predmet C-77/12 P.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2. srpnja 2009.#Zino Davidoff SA protiv Bundesfinanzdirektion Südost.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka.#Predmet C-302/08.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 31. svibnja 2017.#Kazneni postupak protiv U.-a.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de première instance francophone de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 45. UFEU‑a – Slobodno kretanje radnika – Obveza registracije vozila koje je u vlasništvu osobe s boravištem u Belgiji i namijenjeno tomu da se upotrebljava u Italiji.#Predmet C-420/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      31. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 45. UFEU‑a — Slobodno kretanje radnika — Obveza registracije vozila koje je u vlasništvu osobe s boravištem u Belgiji i namijenjeno tomu da se upotrebljava u Italiji“
      U predmetu C‑420/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Prvostupanjski frankofoni sud u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 12. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 30. srpnja 2015., u kaznenom postupku protiv

         U.-a,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za U.-a, J. Waldron, avocate,

               —

               za vladu Helenske Republike, S. Papaïoannou i K. Nasopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18., 20, 45., 49. i 56. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv U.-a, talijanskog državljanina i dužnosnika Europske komisije, jer je u Belgiji vozio motorno vozilo registrirano u Italiji.

         Pravni okvir

            Belgijsko pravo

               3

               U članku 2. stavku 1. Kraljevskog dekreta od 20. srpnja 2001. o registraciji vozila (Moniteur belge od 8. kolovoza 2001., u daljnjem tekstu: Kraljevski dekret od 20. srpnja 2001.) određeno je:
               „Upotreba vozila u prometu dopuštena je samo ako je ono registrirano i ako je označeno registracijskom pločicom koja mu je izdana prilikom registracije.”

               4

               U skladu sa stavkom 2. tog članka, registracija ipak nije obvezna za određene serije vozila zbog njihovih posebnih obilježja.

               5

               Člankom 3. stavkom 1. tog dekreta propisano je:
               „Osobe s boravištem u Belgiji registriraju vozila koja žele upotrebljavati u prometu u Belgiji u registar vozila iz članka 6., čak i ako su ta vozila već registrirana u inozemstvu.
               Boravište u Belgiji znači da te osobe ispunjavaju jedan od sljedećih uvjeta:

                        a)

                        upisane su u registre stanovništva belgijske općine;

                  [...]
               [...]”

               6

               U stavku 2. tog članka navode se slučajevi u kojima registracija u Belgiji nije obvezna za vozila koja su registrirana u inozemstvu i koja u prometu upotrebljavaju osobe s boravištem u toj državi članici.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je 22. studenoga 2013. nad U.-om obavljen policijski nadzor u Bruxellesu (Belgija) dok je vozio svoje motorno vozilo registrirano u Italiji.

               8

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da prema policijskom zapisniku U. ima glavno boravište u Belgiji i ima talijansku i belgijsku vozačku dozvolu.

               9

               U. je pred tim sudom naveo da je Komisijin dužnosnik i da boravi i u Belgiji i u Italiji, kamo svaki tjedan odlazi kako bi predavao na sveučilištu u Pisi, ali i zbog obiteljskih razloga, povezanih osobito s bolešću njegova oca. Naveo je da je vlasnik dvaju motornih vozila, jednog registriranog u Belgiji i drugog u Italiji, a potonje služi tomu da se ponajprije upotrebljava u toj drugoj državi članici. Također je naveo da je na dan nadzora samo prolazio Belgijom na putu iz Italije, gdje se nalazio prethodni dan, kako bi u Bruxellesu povezao jednu drugu osobu s kojom je trebao ići na seminar u Njemačku. Nakon tog seminara U. se vratio u Italiju, ondje ostavio taj automobil te se zrakoplovom vratio u Bruxelles.

               10

               Presudom tribunala de police de Bruxelles (Prekršajni sud u Bruxellesu, Belgija) od 10. rujna 2014. U.-u je izrečena novčana kazna, među ostalim, zato što je protivno odredbama Kraljevskog dekreta od 20. srpnja 2001. u promet javnim prometnicama uključio motorno vozilo koje nije registrirano u Belgiji.

               11

               Odlučujući o žalbi koju mu je podnio U., sud koji je uputio zahtjev podsjeća da je pitanje moguće neusklađenosti između članaka 2. i 3. Kraljevskog dekreta od 20. srpnja 2001. i odredaba Ugovora o FEU‑u u pogledu slobodnog kretanja osoba bilo predmet mišljenja Conseila d’État belge (belgijsko Državno vijeće) 31.530/4 od 13. lipnja 2001., s jedne strane, i presude Suda od 15. prosinca 2005., Nadin i Nadin‑Lux (C‑151/04 i C‑152/04, EU:C:2005:775), s druge strane.

               12

               U tim je okolnostima Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Prvostupanjski frankofoni sud u Bruxellesu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protive li se članci 2. i 3. Kraljevskog dekreta od 20. srpnja 2001. [...] člancima 18., 20., 45., 49. i 56. [UFEU‑a] time što vozila u vlasništvu osobe s boravištem u državi članici Europske unije koja nije [Kraljevina Belgija] i koja su registrirana u toj drugoj državi članici za vožnju u Belgiji, čak i samo da prođu kroz zemlju, trebaju biti registrirana u Belgiji ako ta osoba ima boravište i u Belgiji?”

         O prethodnom pitanju

               13

               Uvodno, kad je riječ o odredbama Ugovora koje su primjenjive na glavni postupak, važno je navesti da građanin Unije, kao što je to U., koji radi za instituciju ili njezino tijelo u državi članici koja nije njegova država članica podrijetla podliježe primjeni članka 45. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2000., Ferlini, C‑411/98, EU:C:2000:530, t. 42., od 16. prosinca 2004., My, C‑293/03, EU:C:2004:821, t. 47. i od 6. listopada 2016., Adrien i dr., C‑466/15, EU:C:2016:749, t. 24. i 25.).

               14

               Prema tome, članak 49. UFEU‑a, koji zabranjuje ograničavanje slobode poslovnog nastana, nije relevantan u okviru glavnog postupka jer se ta sloboda odnosi na pristup djelatnostima za samozaposlene osobe i njihovu obavljanju.

               15

               U okviru ovog postupka nije relevantan ni članak 56. UFEU‑a, s obzirom na to da iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi nijedan element na temelju kojeg se može uspostaviti povezanost između situacije u glavnom postupku i izvršavanja slobode pružanja usluga u skladu s tim člankom.

               16

               Članak 18. UFEU‑a samostalno se primjenjuje samo u situacijama koje su uređene pravom Unije za koje Ugovor ne predviđa posebna pravila o nediskriminaciji. No, načelo nediskriminacije u području slobode kretanja radnika provedeno je člankom 45. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Prete, C‑367/11, EU:C:2012:668, t. 18. i 19.).

               17

               Naposljetku, članak 20. UFEU‑a, ustanovljujući građanstvo Unije, samo propisuje da građani Unije uživaju prava i podliježu dužnostima predviđenima Ugovorom. U tom pogledu ne mogu se, dakle, samostalno primijeniti posebne odredbe Ugovora koje uređuju prava i dužnosti građana Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2004., My, C‑293/03, EU:C:2004:821, t. 32.).

               18

               S obzirom na ta razmatranja, članci 18., 20., 49. i 56. UFEU‑a nisu relevantni u okviru glavnog postupka.

               19

               Stoga prethodno pitanje valja preoblikovati tako da se njime želi doznati treba li članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi zakonodavstvo države članice koje radnika s boravištem u toj državi članici obvezuje da u njoj registrira – s ciljem uključivanja u promet, makar samo povremeno – vozilo u svojem vlasništvu, a koje je registrirano u drugoj državi članici.

               20

               S tim u vezi, najprije valja istaknuti da se članku 45. UFEU‑a protivi svaka mjera koja, iako primijenjena bez diskriminacije na temelju državljanstva, može otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda koje Ugovor jamči građanima Unije (presuda od 6. listopada 2016., Adrien i dr., C‑466/15,EU:C:2016:749, t. 26.). Stoga je ograničenje slobode kretanja osoba čak i slabijeg opsega ili male važnosti zabranjeno člankom 45. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2012., Komisija/Španjolska, C‑269/09, EU:C:2012:439, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Nadalje, Sud je već utvrdio da obveza koju imaju radnici s boravištem u državi članici da u toj državi registriraju službena vozila koja im je na raspolaganje stavilo društvo sa sjedištem u drugoj državi članici čini prepreku slobodnom kretanju radnika (vidjeti u tom smislu presude od 15. rujna 2005., Komisija/Danska, C‑464/02, EU:C:2005:546, t. 46. i 52. i od 15. prosinca 2005., Nadin i Nadin‑Lux, C‑151/04 i C‑152/04, EU:C:2005:775, t. 36.).

               22

               Osim toga, on je presudio da može činiti prepreku slobodnom kretanju radnika propis koji, iako se primjenjuje bez obzira na državljanstvo dotičnih radnika, utječe ne samo na pristup tržištu rada nego i na uvjete obavljanja gospodarske aktivnosti (presuda od 15. rujna 2005., Komisija/Danska, C‑464/02, EU:C:2005:546, t. 36. i 37.).

               23

               Naposljetku, Sud je u okviru spora koji se odnosi na primjenu istog članka 3. Kraljevskog dekreta od 20. srpnja 2001. o kojem je riječ u glavnom postupku u biti ocijenio da države članice mogu nametnuti obvezu registracije, kao što je ona predviđena tim člankom, u pogledu službenog vozila stavljenog na raspolaganje samozaposlenoj osobi s boravištem u Belgiji koje je već registrirano u drugoj državi članici, kada je to vozilo ponajprije namijenjeno tomu da se trajno upotrebljava na državnom području te prve države članice ili je stvarno upotrijebljeno na taj način (vidjeti u tom smislu presudu od 15. prosinca 2005., Nadin i Nadin‑Lux, C‑151/04 i C‑152/04, EU:C:2005:775, t. 41. do 43.).

               24

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da na temelju članaka 2. i 3. Kraljevskog dekreta od 20. srpnja 2001. belgijska tijela određuju novčane kazne osobama s boravištem u Belgiji koje na cestovnoj mreži te države članice upotrebljavaju motorno vozilo koje je u njihovu vlasništvu i registrirano je u drugoj državi članici.

               25

               Valja utvrditi da takva praksa sprečava građanina Unije s boravištem u Belgiji koji je napustio svoju državu članicu podrijetla i koristio se svojim pravom na slobodno kretanje radnika da na belgijskoj cestovnoj mreži upotrebljava, makar i neznatno, motorno vozilo kojeg je vlasnik i koje je registrirano u drugoj državi članici.

               26

               U tim okolnostima obveza registracije, kao što je ona koja je utvrđena člancima 2. i 3. Kraljevskog dekreta od 20. srpnja 2001., iako se primjenjuje na sve osobe s boravištem u Belgiji bez obzira na državljanstvo, može učiniti manje privlačnim izvršavanje temeljne slobode predviđene člankom 45. UFEU‑a. Stoga takva obveza čini prepreku slobodnom kretanju radnika.

               27

               U pogledu mogućeg opravdanja takve prepreke, iz podataka kojima Sud raspolaže proizlazi da je vozilo koje je u U.-ovu vlasništvu, registrirano u Italiji, bilo namijenjeno da se u biti upotrebljava u toj državi članici.

               28

               Ako je upotreba tog vozila doista trebala biti takva, što je na nacionalnom sudu da provjeri, uvjet povezanosti s državom članicom koja nameće obvezu registracije, a koji je predviđen u točki 23. ove presude, ne bi bio ispunjen.

               29

               Stoga se nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku može dopustiti samo na temelju odredaba o odstupanjima izričito predviđenima člankom 45. stavkom 3. UFEU‑a ili ako slijedi opravdani cilj spojiv s Ugovorom i koji se opravdava važnim razlozima u općem interesu. No, čak i u takvom slučaju njihova primjena mora biti prikladna za osiguravanje ostvarivanja predmetnog cilja, a ne bi smjela prekoračiti ono što je nužno za njegovo postizanje (presuda od 15. rujna 2005., Komisija/Danska, C‑464/02, EU:C:2005:546, t. 53.).

               30

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije istaknuo nijedan razlog koji može opravdati prepreku slobodnom kretanju radnika koju čine članci 2. i 3. Kraljevskog dekreta od 20. srpnja 2001., kako ih primjenjuju belgijska tijela. Isto tako, belgijska vlada nije navela nikakvo opravdanje za te odredbe.

               31

               U tim okolnostima, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi zakonodavstvo države članice kao što je ono u glavnom postupku, na temelju kojeg radnik s boravištem u toj državi članici mora u njoj registrirati motorno vozilo kojeg je vlasnik, ali koje je već registrirano u drugoj državi članici i u biti je namijenjeno upotrebi na državnom području te potonje države.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi zakonodavstvo države članice kao što je ono u glavnom postupku, na temelju kojeg radnik s boravištem u toj državi članici mora u njoj registrirati motorno vozilo kojeg je vlasnik, ali koje je već registrirano u drugoj državi članici i u biti je namijenjeno upotrebi na državnom području te potonje države.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. prosinac 06.#O. i drugi protiv Maahanmuuttovirasto i L.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Korkein hallinto-oikeus.#Spojeni predmeti C-356/11 i C-357/11.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. srpnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/98/EZ. # Predmet C-517/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 15. veljače 2017.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs protiv British Film Institute.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (Engleska i Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 13. dio A stavak 1. točka (n) – Izuzeće isporuka određenih kulturnih usluga – Nepostojanje izravnog učinka – Određivanje izuzetih isporuka kulturnih usluga – Margina prosudbe država članica.#Predmet C-592/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      15. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dodanu vrijednost — Šesta direktiva 77/388/EEZ — Članak 13. dio A stavak 1. točka (n) — Izuzeće isporuka određenih kulturnih usluga — Nepostojanje izravnog učinka — Određivanje izuzetih isporuka kulturnih usluga — Margina prosudbe država članica“
      U predmetu C‑592/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (Građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 16. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 13. studenoga 2015., u postupku

         Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

      protiv

         British Film Institute,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. rujna 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za British Film Institute, P. Drinkwater, solicitor, Z. Yang, barrister, D. Milne, QC, i A. Lee, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Singha, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, R. Lyal i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva) i članka 132. stavka 1. točke (n) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava Ujedinjene Kraljevine, u daljnjem tekstu: Porezna uprava) i British Film Institute (u daljnjem tekstu: BFI), u vezi s oporezivanjem BFI‑jevih isporuka usluga, koje se sastoje od isporuke ulaznica za projekcije filmova, porezom na dodanu vrijednost (PDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 13. dio A stavak 1. točka (n) Šeste direktive, pod naslovom „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa”, određuje:
               „Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba prava Zajednice, države članice, u skladu s pretpostavkama koje propisuju radi osiguranja pravilne i izravne primjene niže predviđenih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zlouporabe, izuzimaju:
               [...]

                        (n)

                        isporuke određenih kulturnih usluga i usko povezanih roba koje provode javnopravna tijela ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje;

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

               4

               Sukladno svojim člancima 411. i 413., Direktiva 2006/112 stavila je izvan snage i s učinkom od 1. siječnja 2007. zamijenila zakonodavstvo Unije u području PDV‑a, uključujući Šestu direktivu.

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               5

               Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske prenijela je članak 13. dio A stavak 1. točku (n) Šeste direktive tek 1. lipnja 1996., kada je na snagu stupio Group 13 of Schedule 9 of the Value Added Tax Act 1994 (skupina 13. Priloga 9. Zakonu o porezu na dodanu vrijednost).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               BFI neprofitno je tijelo kojemu je cilj promicanje kinematografije u Ujedinjenoj Kraljevini. Tijekom razdoblja od 1. siječnja 1990. do 31. svibnja 1996. (u daljnjem tekstu: sporno razdoblje) BFI je na isporuku ulaznica za projekcije filmova plaćao PDV po standardnoj stopi.

               7

               BFI je 30. ožujka 2009. podnio zahtjev za povrat PDV‑a plaćenog tijekom spornog razdoblja, tvrdeći da su isporuke navedenih ulaznica bile isporuke kulturnih usluga, izuzete na temelju članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive. Taj zahtjev je odbijen.

               8

               First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud (porezni odjel), Ujedinjena Kraljevina) prihvatio je BFI‑jevu tužbu protiv navedene negativne odluke. U odluci od 5. prosinca 2012., taj sud je presudio da izuzeće predviđeno tom odredbom ima izravni učinak.

               9

               Porezna uprava podnijela je protiv te odluke žalbu Upper Tribunalu (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud (porezni i chancery odjel)) koji je odbio žalbu, smatrajući da izuzeće predviđeno navedenom odredbom ima dovoljno jasan i precizan sadržaj i da zato ima izravan učinak. Naime, izraz „određenih” koji se nalazi u toj odredbi treba tumačiti na način da se to izuzeće odnosi na isporuke onih kulturnih usluga koje obavljaju javnopravna tijela ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje. Poreznoj je upravi bilo dopušteno da podnese žalbu pred Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina).

               10

               U skladu s naznakama iz zahtjeva za prethodnu odluku, ako članak 13. dio A stavak 1. točku (n) Šeste direktive treba tumačiti na način da se odnosi na one isporuke kulturnih usluga koje obavljaju javnopravna tijela ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje u smislu te iste odredbe, to bi značilo da bi se BFI, koji jest takvo tijelo, mogao izravno pozvati na tu odredbu kako bi se to izuzeće primijenilo na njegove isporuke ulaznica za projekcije filmova u razdoblju od 1. siječnja 1990. do 31. svibnja 1996. BFI bi se mogao izravno pozivati na navedenu odredbu i u odnosu na razdoblje nakon 31. svibnja 1996., iako njegove isporuke usluga nisu obuhvaćene isporukama kulturnih usluga koje je zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine izuzelo od tog datuma.

               11

               U tim je okolnostima Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (građanski odjel)) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li tekst članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive, osobito izraz ‚isporuke određenih kulturnih usluga’, dovoljno jasan i precizan da članak 13. dio A stavak 1. točka (n) ima izravan učinak, tako da dodjeljuje izuzeće za isporuke kulturnih usluga javnopravnih tijela ili drugih priznatih kulturnih tijela, poput usluga koje pruža BFI u ovom predmetu, u slučaju nepostojanja domaćeg provedbenog zakonodavstva?

                        2.

                        Ostavlja li tekst članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive, osobito izraz ‚isporuka određenih kulturnih usluga’, državama članicama ikakvu marginu prosudbe prilikom njegove primjene pomoću provedbenog zakonodavstva, a ako da, kakvu?

                        3.

                        Primjenjuju li se isti zaključci kao gore na članak 132. stavak 1. točku (n) [Direktive 2006/112]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               12

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbu članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive, koja predviđa izuzeće „isporuke određenih kulturnih usluga” tumačiti na način da ima izravan učinak tako da se na nju u slučaju njezina neprenošenja mogu pozivati javnopravna tijela ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje, a koja obavljaju isporuke kulturnih usluga.

               13

               Prema stalnoj sudskoj praksi Suda kad god se odredbe direktive sadržajno gledajući čine bezuvjetnima i dovoljno preciznima, pojedinci se na te odredbe mogu pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, ako je ona propustila direktivu prenijeti u nacionalno pravo u propisanim rokovima ili ako ju je pogrešno prenijela (vidjeti osobito presude od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, EU:C:1982:7, t. 25., od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 31. i od 7. srpnja 2016., Ambisig, C‑46/15, EU:C:2016:530, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               14

               Što se tiče članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive, treba napomenuti da se izuzeće predviđeno tom odredbom odnosi na „isporuke određenih kulturnih usluga”. Navedena odredba stoga državama članicama pobliže ne određuje koje su isporuke kulturnih usluga dužne izuzeti. Naime, njome se ne propisuje ni iscrpan popis kulturnih usluga koje treba izuzeti ni obveza država članica da izuzmu sve kulturne usluge, nego se govori samo o isporukama „određenih” kulturnih usluga. Slijedom toga, ta odredba ostavlja državama članicama zadatak da odrede na koje se kulturne usluge primjenjuje to izuzeće.

               15

               Pozivajući se na sudsku praksu Suda prema kojoj su izuzeća iz članka 13. dijela A stavka 1. Šeste direktive autonomni pojmovi prava Unije kojima je cilj izbjeći razilaženja u primjeni sustava PDV‑a među državama članicama (vidjeti osobito presudu od 21. veljače 2013., Žamberk, C‑18/12, EU:C:2013:95, t. 17.), BFI tvrdi da izraz „isporuka određenih kulturnih usluga” treba tumačiti na način da obuhvaća sve isporuke kulturnih usluga koje obavljaju javnopravna tijela ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje pa je, prema tome, dovoljno jasan i precizan.

               16

               Međutim, valja istaknuti da takvo tumačenje ne odgovara uobičajenom značenju izraza „određenih” koji je upotrijebljen u članku 13. dijelu A stavku 1. točki (n) Šeste direktive i oduzima koristan učinak navođenju navedenog izraza u toj odredbi.

               17

               Usto, tumačenje koje BFI predlaže moglo bi proširiti doseg izuzeća na temelju te odredbe izvan okvira navedenog izraza, to jest na isporuke svih kulturnih usluga, protivno sudskoj praksi Suda prema kojoj izraze upotrijebljene za utvrđivanje izuzećâ iz članka 13. dijela A stavka 1. te direktive treba usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2007., Horizon College, C‑434/05, EU:C:2007:343, t. 16.; od 22. listopada 2015., Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, t. 34. i 35. i od 25. veljače 2016., Komisija/Nizozemska, C‑22/15, neobjavljena, EU:C:2016:118, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               18

               Iz sudske prakse Suda također proizlazi da, suprotno onomu što tvrdi BFI, zahtjev za jamčenje ujednačene primjene izuzeća iz članka 13. dijela A stavka 1. ne vrijedi apsolutno. Naime, iako su izuzeća iz navedenog članka autonomni pojmovi prava Unije kojima je cilj izbjeći razilaženja u primjeni sustava PDV‑a među državama članicama, zakonodavac Europske unije može državama članicama povjeriti zadatak definiranja određenih elemenata izuzeća (vidjeti u tom smislu presude od 28. ožujka 1996., Gemeente Emmen, C‑468/93, EU:C:1996:139, t. 25., od 4. svibnja 2006., Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 38. i 39. i od 9. prosinca 2015., Fiscale Eenheid X, C‑595/13, EU:C:2015:801, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               19

               I povijest nastanka te direktive i zadani ciljevi zakonodavca Unije potvrđuju doslovno tumačenje članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive.

               20

               U tom pogledu, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 20. i 21. svojeg mišljenja, zakonodavac Unije nije prihvatio izvorni prijedlog Europske komisije koji je uključivao iscrpan popis isporuka kulturnih usluga koje treba izuzeti (vidjeti prijedlog Šeste direktive Vijeća o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (COM(73) 950 final od 20. lipnja 1973.)), nego je upotrijebivši izraz „isporuke određenih kulturnih usluga” odabrao verziju navedenog izuzeća koja državama članicama omogućuje da same odrede koje će isporuke kulturnih usluga izuzeti.

               21

               Kao što je to Komisija naglasila u pisanom očitovanju Sudu, iako je ona kasnije predložila da se izvorni tekst članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive zamijeni iscrpnim popisom izuzetih isporuka kulturnih usluga (vidjeti prijedlog Devetnaeste direktive Vijeća o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet i izmijeni Direktive 77/388/EEZ – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (COM(84) 648 final od 5. prosinca 1984.)), zakonodavac Unije zadržao je taj izvorni tekst koji, u skladu s analizom izloženom u njezinu prvom izvješću Vijeću o funkcioniranju zajedničkog sustava poreza na dodanu vrijednost, podnesenog u skladu s člankom 34. Šeste direktive 77/388 (COM(83) 426 final od 14. rujna 1983.), zadatak definiranja sadržaja tog izuzeća prepušta prosudbi svake države članice.

               22

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 23. svojeg mišljenja, mogući razlog za odluku zakonodavca Unije da državama članicama ostavi marginu prosudbe u pogledu određivanja izuzetih isporuka kulturnih usluga velika je raznolikost kulturnih tradicija i regionalne baštine unutar Europske unije, a katkad i unutar iste države članice.

               23

               Zato valja zaključiti da upućivanjem na „isporuke određenih kulturnih usluga” članak 13. dio A stavak 1. točka (n) Šeste direktive ne zahtijeva izuzeće svih isporuka kulturnih usluga, tako da države članice „određene” isporuke mogu izuzeti dok za druge mogu predvidjeti da podliježu PDV‑u.

               24

               Budući da ta odredba dodjeljuje državama članicama marginu prosudbe za određivanje izuzetih isporuka kulturnih usluga, ona ne ispunjava pretpostavke koje proizlaze iz sudske prakse navedene u točki 14. ove presude kako bi se na nju moglo izravno pozivati pred nacionalnim sudovima.

               25

               Taj zaključak ne dovodi se u pitanje razmatranjima izloženima u točkama 34. do 37. presude od 17. veljače 2005., Linneweber i Akritidis (C‑453/02 i C‑462/02, EU:C:2005:92) i u točkama 59. do 61. presude od 28. lipnja 2007., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies (C‑363/05, EU:C:2007:391), prema kojima to što države članice možda imaju određenu marginu prosudbe nužno ne isključuje izravan učinak dotičnih izuzeća.

               26

               Naime, kao što je Komisija naglasila u svojem pisanom očitovanju, sudska praksa proistekla na temelju presude od 17. veljače 2005., Linneweber i Akritidis, (C‑453/02 i C‑462/02, EU:C:2005:92) tiče se mogućnosti država članica da propišu pretpostavke primjene izuzeća, a ne margine prosudbe koja im omogućava određivanje onakvog dosega izuzeća kakav proizlazi osobito iz izraza „isporuke određenih kulturnih usluga”, predviđenog člankom 13. dijelom A stavkom 1. točkom (n) Šeste direktive.

               27

               Što se tiče presude od 28. lipnja 2007., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies (C‑363/05, EU:C:2007:391), valja istaknuti da se članak 13. dio A stavak 1. točka (n) Šeste direktive razlikuje od izuzeća o kojem je bila riječ u tom predmetu, s obzirom na to da on samo zahtijeva izuzeće isporuka „određenih” kulturnih usluga.

               28

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da odredbu članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive, koja predviđa izuzeće za „isporuke određenih kulturnih usluga”, treba tumačiti na način da nema izravan učinak pa se na nju u slučaju njezina neprenošenja ne mogu izravno pozivati javnopravna tijela ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje, a koja obavljaju isporuke kulturnih usluga.

         Drugo i treće pitanje

               29

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovarati na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Odredbu članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, koja predviđa izuzeće za „isporuke određenih kulturnih usluga”, treba tumačiti na način da nema izravan učinak pa se na nju u slučaju njezina neprenošenja ne mogu izravno pozivati javnopravna tijela ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje, a koja obavljaju isporuke kulturnih usluga.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. svibnja 2006.#The Queen, na zahtjev Diane Barker protiv London Borough of Bromley.#Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 85/337/EEZ.#Predmet C-290/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. studenog 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-437/07.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. svibnja 2013. # Iran Transfo protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-392/11.


Presuda Službeničkog suda (sudac pojedinac) od 21. rujna 2015. # Anastasios Anagnostu i dr. protiv Europske komisije. # Predmet F-72/11.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 9. prosinca 2010. # Kristine Ezerniece Liljeberg i dr. protiv Europske komisije. # Javna služba - Dužnosnici. # Predmet F-83/05.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2014.#Raffinerie Heide GmbH protiv Europske komisije.#Okoliš – Direktiva 2003/87/EZ – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Prijelazna pravila o usklađenoj besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica od 2013. – Odluka 2011/278/EU – Nacionalne provedbene mjere Njemačke – Odredba o slučajevima s pretjeranim teškoćama – Sloboda poduzetništva – Pravo na vlasništvo – Proporcionalnost.#Predmet T‑631/13.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 25. studenog 2008.#Heemskerk BV i Firma Schaap protiv Productschap Vee en Vlees.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Direktiva 91/628/EEZ - Naknade za izvoz.#Predmet C-455/06.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 7. srpnja 2016.#Republika Poljska protiv Europske komisije.#Žalba – EFSJP i EPFRR – Troškovi isključeni iz financiranja Unije – Uredbe (EZ) br. 1257/1999 i br. 1698/2005 – Prijevremena mirovina poljoprivrednika – Konačni prestanak svih komercijalnih poljoprivrednih djelatnosti.#Predmet C-210/15 P.


Presuda Suda od 25. ožujka 1981. # Coöperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet 61/80.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 28. lipnja 2017.#Colgate-Palmolive Co. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije AROMASENSATIONS – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) i članak 7. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-479/16.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 27. listopada 2016.#Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije SPA VILLAGE – Raniji verbalni žig Beneluxa SPA – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-625/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. prosinca 1987. # Directeur général des douanes et droits indirects protiv Artimport i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Predmet 42/86.


Presuda Suda (peto vijeće) od 3. travnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Belgije. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-522/06.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. srpnja 2015. # Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-215/13.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 16. listopada 2014.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Slobodno kretanje robe – Zakonodavstvo države članice koje zahtijeva da određeni građevinski proizvodi koji nose oznaku sukladnosti ,CE’ budu u skladu s dodatnim nacionalnim normama – Popisi građevinskih propisa (,Bauregellisten’).#Predmet C‑100/13.