title: Presuda Suda (peto vijeće) od 9. lipnja 2016.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA), SA protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Članak 81. UEZ‑a – Tržište cestovnog bitumena u Španjolskoj – Podjela tržišta i usklađivanje cijena – Predugo trajanje postupka pred Općim sudom Europske unije – Predugo trajanje postupka pred Europskom komisijom – Žalba u vezi s troškovima postupka.#Predmet C-608/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      9. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Članak 81. UEZ‑a — Tržište cestovnog bitumena u Španjolskoj — Podjela tržišta i usklađivanje cijena — Predugo trajanje postupka pred Općim sudom Europske unije — Predugo trajanje postupka pred Europskom komisijom — Žalba u vezi s troškovima postupka“
      U predmetu C‑608/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 25. studenoga 2013.,

         Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA, sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koju zastupaju O. Armengol i Gasull i J. M. Rodríguez Cárcamo, abogados,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju C. Urraca Caviedes i F. Castillo de la Torre, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. J. Rivasa, avocat,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca petog vijeća, D. Šváby (izvjestitelj), A. Rosas i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013., CEPSA/Komisija (T‑497/07, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2013:438), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu radi poništenja Odluke Komisije C(2007) 4441 final od 3. listopada 2007. o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] (Predmet COMP/38.710 – Bitumen (Španjolska)) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu u kojem se na nju odnosi i, podredno, radi smanjenja iznosa izrečene novčane kazne.

         Pravni okvir

               2

               Člankom 3. Uredbe Vijeća br. 1 od 15. travnja 1958. o određivanju jezika koji se koriste u Europskoj ekonomskoj zajednici (SL 1958., 17, str. 385.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 3.) određeno je: „[d]okumenti koje institucija Zajednice šalje državi članici ili osobi koja podliježe zakonodavstvu države članice sastavljaju se na jeziku te države”.

         Okolnosti spora i sporna odluka

               3

               Okolnosti spora izložene su u točkama 1. do 91., 107. i 108. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.

               4

               Proizvod obuhvaćen povredom jest penetracijski bitumen, to jest vrsta neobrađenog bitumena koji se upotrebljava za gradnju i održavanje cesta.

               5

               Španjolsko tržište bitumena čine, s jedne strane, tri proizvođača, grupe Repsol, CEPSA‑PROAS i BP5, i, s druge strane, uvoznici, među kojima se nalaze i grupe Nynäs i Petrogal.

               6

               Grupa CEPSA‑PROAS međunarodna je grupa društava u sektoru energetike, uvrštena na burzu i nazočna u više zemalja. Productos Asfálticos (PROAS) SA, društvo kći u stopostotnom vlasništvu CEPSA‑e od 1. ožujka 1991., prodaje bitumen koji proizvodi CEPSA te proizvodi i prodaje druge bitumenske proizvode.

               7

               PROAS je u Španjolskoj od prodaje penetracijskog bitumena trećima u poslovnoj godini 2001. ostvario prihod od 90700000 eura, što čini 31,67 % predmetnog tržišta. Konsolidirani ukupni prihod CEPSA‑PROAS‑a u 2006. godini iznosio je 18474000000 eura.

               8

               Nakon što je jedno od društava iz grupe BP podnijelo 20. lipnja 2002. zahtjev za oslobađanje u skladu s Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.; u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2002.), provedene su 1. i 2. listopada 2002. provjere kod grupa Repsol, CEPSA‑PROAS, BP i Nynäs i Petrogal.

               9

               Europska komisija je 6. veljače 2004. predmetnim poduzetnicima poslala prvu seriju zahtjeva za pružanje informacija u skladu s člankom 11. stavkom 3. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prva uredba o provedbi članaka [81. i 82. UEZ‑a] (SL 1962., 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.).

               10

               Društva iz grupe Repsol i društvo PROAS podnijeli su 31. ožujka odnosno 5. travnja 2004. telefaksom zahtjev Komisiji u skladu s Obaviješću o suradnji iz 2002., popraćen korporativnom izjavom.

               11

               Nakon što je predmetnim poduzetnicima poslala druga četiri zahtjeva za pružanje informacija, Komisija je formalno pokrenula postupak te između 24. i 28. kolovoza 2006. grupama BP, Repsol, CEPSA‑PROAS, Nynäs i Petrogal dostavila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.

               12

               Prije nego što je dotičnim društvima iz grupe CEPSA‑PROAS poslala obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama, Komisija je dopisom od 19. srpnja 2006. pitala CEPSA‑u može li joj sve službene dokumente, obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama ili odluku koju bi ona mogla donijeti u odnosu na nju slati na engleskom jeziku. CEPSA je dopisom od 20. srpnja 2006. odgovorila da joj Komisija smije poslati obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama na engleskom jeziku.

               13

               Komisija je 3. listopada 2007. donijela spornu odluku kojom je utvrdila da je 13 društava njezinih adresata sudjelovalo u nizu sporazuma o podjeli tržišta i usklađivanju cijena penetracijskog cestovnog bitumena u Španjolskoj (uz iznimku Kanarskih otoka).

               14

               Komisija je smatrala da se svako od dvaju utvrđenih ograničenja tržišnog natjecanja, to jest horizontalni sporazumi o podjeli tržišta i usklađivanje cijena, po svojoj naravi ubraja u najteže povrede članka 81. UEZ‑a koje mogu, u skladu sa sudskom praksom, opravdati kvalifikaciju povreda kao „vrlo teške”.

               15

               Komisija je utvrdila „početni iznos” novčanih kazni koje treba izreći u visini od 40000000 eura uzimajući u obzir težinu povrede, vrijednost predmetnog tržišta, procijenjenu na 286400000 eura u 2001., posljednjoj cijeloj godini povrede, i činjenicu da se povreda ograničila na prodaje bitumena samo u jednoj državi članici.

               16

               Komisija je nakon toga svrstala društva adresate sporne odluke u različite kategorije, određene ovisno o njihovoj relativnoj važnosti za predmetno tržište, u svrhu primjene diferenciranog tretmana na način da se uzme u obzir njihov stvaran gospodarski kapacitet za uzrokovanje značajne štete tržišnom natjecanju.

               17

               Grupa Repsol i društvo PROAS, koji su u 2001. imali udjele na predmetnom tržištu od 34,04 % i 31,67 %, svrstani su u prvu kategoriju, grupa BP, koja je imala udjel na tržištu od 15,19 %, u drugu kategoriju, a grupe Nynäs i Petrogal, čiji su udjeli na tržištu bili između 4,54 % i 5,24 %, u treću kategoriju. Na temelju toga „osnovni iznosi” novčanih kazni koje je trebalo izreći bili su prilagođeni na sljedeći način:

                        —

                        prva kategorija, za grupu Repsol i PROAS: 40000000 eura;

                        —

                        druga kategorija, za grupu BP: 18000000 eura, i

                        —

                        treća kategorija, za grupe Nynäs i Petrogal: 5500000 eura.

               18

               Nakon povećanja „osnovnog iznosa” novčanih kazni s obzirom na trajanje povrede, što u pogledu PROAS‑a iznosi jedanaest godina i sedam mjeseci (od 1. ožujka 1991. do 1. listopada 2002.), Komisija je zaključila da iznos novčane kazne koju mu treba izreći treba biti 30 % viši zbog otegotnih okolnosti zato što je taj poduzetnik bio među značajnim „pokretačima” zabranjenog sporazuma.

               19

               Komisija je također odlučila da na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. PROAS ima pravo na smanjenje od 25 % iznosa novčane kazne koja bi mu inače bila izrečena.

               20

               Na temelju tih elemenata društvima CEPSA i PROAS izrečena je zajednička i solidarna novčana kazna od 83850000 eura.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               21

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 20. prosinca 2007. žalitelj je zatražio poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se na njega odnosi i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena. Također je zatražio da se Komisiji naloži snošenje troškova.

               22

               U prilog svojoj tužbi žalitelj je isticao sedam tužbenih razloga.

               23

               Opći sud odbio je sve navedene tužbene razloge kao i tužbu u cjelini.

               24

               Komisija je protutužbom od Općeg suda zatražila da u ostvarivanju svoje neograničene nadležnosti uveća iznos novčane kazne izrečene CEPSA‑i, što je Opći sud odbio.

         Zahtjevi stranaka

               25

               Svojom žalbom CEPSA od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine prvu i treću točku izreke pobijane presude;

                        —

                        donese konačnu odluku o sporu bez vraćanja predmeta Općem sudu na ponovno odlučivanje, i to tako da smanji iznos novčane kazne određene spornom odlukom na iznos koji smatra primjerenim, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               26

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        žalitelju naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               27

               Žalitelj u potporu žalbi ističe šest žalbenih razloga.

               28

               Prva dva žalbena razloga, koja valja zajedno ispitati, temelje se na bitnoj povredi postupka i iskrivljavanju činjenica u pogledu jezičnog uređenja. Treći žalbeni razlog odnosi se na nepoštovanje načela proporcionalnosti prilikom određivanja iznosa novčane kazne koja je izrečena žalitelju. Četvrtim i petim žalbenim razlogom, koje valja zajedno ispitati, žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo poštovanja razumnog roka. Šesti žalbeni razlog temelji se na povredi članka 87. stavka 2. Poslovnika Općeg suda u verziji mjerodavnoj za spor.

         Prvi i drugi žalbeni razlog koji se temelje na bitnoj povredi postupka i iskrivljavanju činjenica u pogledu jezičnog uređenja

      Argumentacija stranaka

               29

               Prvim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 113. do 115. i 119. pobijane presude, žalitelj predbacuje Općem sudu da nije poništio spornu odluku zbog bitne povrede postupka do koje je došlo zato što je Komisija protivno članku 3. Uredbe br. 1, članku 3. UEU‑a kao i članku 41. stavku 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) CEPSA‑i poslala obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama na engleskom jeziku, a što je isticala, među ostalim, u replici i na raspravi. U tom pogledu, žalitelj tvrdi da nije značajna činjenica da je tu povredu sam slobodno i dobrovoljno prihvatio.

               30

               Komisija smatra da je žalbeni razlog koji se temelji na bitnoj povredi postupka i Uredbe br. 1 novi razlog koji je nedopušten u stadiju žalbe. Podredno smatra da je neosnovan.

               31

               Drugim žalbenim razlogom, koji se, s jedne strane, odnosi na točke 109., 110. i 114. pobijane presude i, s druge strane, točku 115. te presude, žalitelj prigovara Općem sudu da je iskrivio činjenice utvrdivši da je slobodno i dobrovoljno prihvatio povredu jezičnog uređenja i da tom povredom, stoga, nisu narušena njegova prava obrane.

               32

               U tom pogledu, žalitelj s jedne strane tvrdi da je 20. srpnja 2006. poslao dokument kojim je pristao primiti obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama na engleskom jeziku samo zato da izbjegne povećanje sankcije zbog činjenice da bi mu u slučaju slanja obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama nakon 1. rujna 2006. Komisija izrekla znatno veću kaznu.

               33

               S druge strane, žalitelj tvrdi da to što navedena obavijest nije bila sastavljena na predviđenom jeziku Opći sud treba smatrati ne samo kao povredu Uredbe br. 1, nego i kao narušavanje njegovih prava obrane s obzirom na to da je morao pribaviti prijevod tog dokumenta prije nego što se mogao o njemu očitovati pa je bio zakinut u pogledu točnosti i vjerodostojnosti koje su svojstvene izvorniku.

               34

               Komisija naprotiv smatra da Opći sud uopće nije iskrivio činjenice i da ni u kojem slučaju nije moguće utvrditi povredu prava obrane zato što postupak i bez navedene nepravilnosti ne bi imao drukčiji ishod.

         Ocjena Suda

               35

               Komisijin argument o postojanju zapreke vođenju postupka valja odbiti. Naime, stranci je dopušteno isticati pred Sudom žalbene razloge kojima s pravnog gledišta kritizira stajalište koje je prihvatio Opći sud (vidjeti presudu od 29. studenoga 2007., Stadtwerke Schwäbisch Hall i dr./Komisija, C‑176/06 P, neobjavljena, EU:C:2007:730, t. 17.). Valja istaknuti da je u točkama 107. do 119. pobijane presude Opći sud izričito odgovorio na žaliteljeve prigovore koji se temelje na bitnoj povredi postupka i Uredbe br. 1. Slijedom toga, žalitelju jest dopušteno isticati žalbene razloge kojima se s pravnog gledišta kritizira dio pobijane presude kojim su ti razlozi odbijeni.

               36

               Što se tiče prigovora koji se temelje na bitnoj povredi postupka i Uredbe br. 1 kao i članka 3. UEU‑a i članka 41. stavka 4. Povelje, iz sudske prakse Suda na koju se Opći sud pozvao u točki 115. pobijane presude proizlazi da povreda odredbe o uporabi jezika, predviđena u članku 3. Uredbe br. 1, nije bitna povreda postupka u smislu članka 263. UFEU‑a koja nužno utječe na pravilnost svakog dokumenta koji je nekoj osobi poslan na nekom drugom jeziku (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 1970., ACF Chemiefarma/Komisija, 41/69, EU:C:1970:71, t. 47. do 52.). Naime, prema toj sudskoj praksi, ako institucija uputi osobi koja podliježe zakonodavstvu jedne države članice pismeno koje nije sastavljeno na jeziku te države, takva radnja negativno utječe na postupak samo ako za tu osobu nastaju štetne posljedice u upravnom postupku.

               37

               Slijedom toga, protivno onom što žalitelj tvrdi, pravilnost dostave obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, a time i postupka koji je tako započeo, može se dovesti u pitanje samo ako su prilikom slanja te obavijesti žalitelju nastale štetne posljedice zbog uporabe drugog jezika, a ne onog predviđenog člankom 3. Uredbe br. 1.

               38

               U vezi s potonjim, treba odbiti žaliteljev argument istaknut u okviru drugog tužbenog razloga, prema kojem je Opći sud iskrivio činjenice utvrdivši da je sam dobrovoljno pristao primiti obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama na engleskom jeziku, pri čemu nije potrebno da Sud ulazi u pitanje njegove osnovanosti. Naime, navedeno iskrivljavanje u ovom slučaju može dovesti do ukidanja pobijane presude samo ako se dokaže da je mana volje koja odatle proizlazi, ovisno o slučaju, dovela do povrede žaliteljevih prava obrane u upravnom postupku.

               39

               Međutim, radi dokazivanja takve povrede, žalitelj se u biti poziva na iste argumente koje je već istaknuo pred Općim sudom i koji su odbijeni u točki 113. pobijane presude zbog razloga u pogledu kojih se žalitelj ne poziva na iskrivljavanje činjenica. Zato te argumente treba odbiti kao nedopuštene pa se drugi žalbeni razlog ne može prihvatiti na temelju navodnog iskrivljavanja činjenica.

               40

               Slijedom toga, prvi i drugi žalbeni razlog treba u cijelosti odbiti.

         Treći žalbeni razlog prema kojem je Opći sud povrijedio načelo proporcionalnosti

      Argumentacija stranaka

               41

               Trećim žalbeni razlogom, istaknutim protiv točaka 321. do 332. pobijane presude, žalitelj Općem sudu predbacuje nedostatak obrazloženja u pobijanoj presudi kao i da je povrijedio načelo proporcionalnosti u skladu s tumačenjem Suda.

               42

               Opći sud navodno je, poput stajališta koje je zauzeo u presudi od 14. srpnja 1994., Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85), a na koje se žalitelj pozvao u prilog svojoj tužbi, trebao smanjiti novčanu kaznu koja je zajednički i solidarno izrečena društvima CEPSA i PROAS s obzirom na to da Komisija nije uzela u obzir vrlo mali udio od 0,77 % koji je činio prihod od proizvoda na koji se odnosi povreda u odnosu na ukupni prihod grupe CEPSA‑PROAS na svjetskom tržištu, što je dovelo do toga da je konačni iznos novčane kazne izrečene CEPSA‑i bio veći od 90 % prihoda koji je PROAS ostvario u posljednjoj cijeloj godini povrede.

               43

               Međutim, Opći sud navodno je odbio primijeniti pravno stajalište iz te presude, utvrdivši samo, s jedne strane, da je gornja granica od 10 % ukupnog prihoda u ovom slučaju pravilno primijenjena a da nije ispitao je li vrlo mali prihod od proizvoda na koji se odnosi povreda bio mjerodavan i, s druge strane, da se ta presuda ne odnosi na grupu društava.

               44

               Opći sud na taj je način navodno počinio pogrešku koja se tiče prava, potvrdivši visinu sankcije koja ne samo da je neprikladna, nego i pretjerana do te mjere da je neproporcionalna u smislu točke 126. presude od 22. studenoga 2012., E.ON Energie/Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738).

               45

               Komisija smatra da taj žalbeni razlog nije osnovan.

         Ocjena Suda

               46

               U dijelu u kojem žalitelj prigovara da je Opći sud nedostatno obrazložio odbijanje argumentacije u vezi s neproporcionalnošću novčane kazne izrečene grupi CEPSA‑PROAS, valja utvrditi da taj navod polazi od očito pogrešnog razumijevanja pobijane presude.

               47

               Naime, kako bi odbio prigovor u vezi s neproporcionalnošću novčane kazne koja je zajednički i solidarno izrečena društvima CEPSA i PROAS, Opći sud je u točki 316. pobijane presude utvrdio da su u odnosu na grupu CEPSA‑PROAS uzeti u obzir samo PROAS‑ovi prihodi od prodaje penetracijskog bitumena. Kao drugo, u točkama 317. i 318. te presude istaknuo je da Komisija uopće nije primijenila faktor množenja. Kao treće, u točki 323. te presude smatrao je da presuda od 14. srpnja 1994., Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85), nije značajna u ovom slučaju, uzimajući u obzir, s jedne strane, činjenicu da je Komisija u spornoj odluci primijenila prihode od prodaje proizvoda na koji se odnosi povreda i, s druge strane, činjenicu da je u presudi od 14. srpnja 1994., Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85), bila riječ o zasebnom društvu pa se nije postavljalo pitanje treba li po potrebi uzeti u obzir ukupni prihod grupe na svjetskom tržištu. Kao četvrto, u odgovoru na CEPSA‑in argument u pogledu prekoračenja gornje granice od 10 % ukupnog prihoda, predviđene u članku 23. stavku 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [81. i 82. UEZ‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), u točki 324. te presude smatrao je da se samo na temelju toga što je iznos novčane kazne izrečene grupi CEPSA‑PROAS gotovo jednak PROAS‑ovu ukupnom prihodu od prodaje u posljednjoj cijeloj godini predmetne povrede ne može zaključiti da je povrijeđeno načelo proporcionalnosti, utvrdivši u tom pogledu u točkama 327. do 329. iste presude da je Komisija pravilno zaključila da PROAS i CEPSA čine gospodarsku jedinicu i da tu gornju granicu treba izračunati na temelju zbroja prihoda svih društava koja čine gospodarsku jedinicu što djeluje kao poduzetnik u smislu članka 81. UEZ‑a.

               48

               Budući da žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da je iznos novčane kazne proporcionalan, valja podsjetiti da Sud, kada odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe nema pravo zamijeniti ocjenu Općeg suda koji je odlučivao vlastitom ocjenom, pozivajući se pri tome na razloge pravičnosti, kada su u pitanju novčane kazne izrečene poduzetnicima zbog povrede prava Unije. Stoga Sud, samo kada smatra da je iznos sankcije ne samo neprimjeren, već čak i pretjeran do te mjere da je neproporcionalan, može iz razloga neprimjerenosti iznosa novčane kazne utvrditi postojanje pogreške koja se tiče prava koju je počinio Opći sud (presuda od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 205. i navedena sudska praksa).

               49

               U tom pogledu, valja naglasiti, kao što je to Opći sud pravilno učinio u točki 328. pobijane presude, da gornju granicu predviđenu člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 treba izračunati na temelju zbroja prihoda svih društava koja čine gospodarsku jedinicu što djeluje kao poduzetnik u smislu članka 81. UEZ‑a, koji odgovara današnjem članku 101. UFEU‑a (vidjeti presude od 8. svibnja 2013., Eni/Komisija, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, t. 109., od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, t. 172. i 173., kao i od 26. studenoga 2013., Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, t. 56.). Naime, proporcionalnost sankcije mora se ocijeniti vodeći računa o cilju prevencije koji se želi postići njezinim izricanjem pa je zato primjena tog zbroja prihoda nužna radi te ocjene kako bi se uzela u obzir gospodarska snaga navedenog subjekta (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 83. i 84.).

               50

               Međutim, navodeći u biti da je iznos novčane kazne izrečene grupi CEPSA‑PROAS veći od 90 % PROAS‑ova prihoda, žalitelj u prilog svojem navodu nije pružio nijedan dokaz kojim bi se utvrdilo da je iznos njemu izrečene novčane kazne, koji je manji od 1 % ukupnog prihoda grupe CEPSA‑PROAS, pretjeran do te mjere da je neproporcionalan, u smislu sudske prakse Suda citirane u točki 48. ove presude.

               51

               U dijelu u kojem žalitelj, pozivajući se na presudu od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija (100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), prigovara da Opći sud nije provjerio je li izrečena novčana kazna proporcionalna ne samo u odnosu na prihod grupe na svjetskom tržištu, nego i u odnosu na jačinu povrede, dovoljno je utvrditi da je Opći sud tu sudsku praksu pravilno primijenio s obzirom na to da je vodio računa ne samo o prihodima grupe na svjetskom tržištu, nego i o prihodu od prodaje penetracijskog bitumena koji su ostvarili sudionici zabranjenog sporazuma, uključujući i PROAS. Nadalje, žalitelj nije osporavao točke 315., 316. i 322. pobijane presude, prema kojima je PROAS u povredi sudjelovao tijekom jedanaest godina i sedam mjeseci. Također nije osporavao Komisijino povećanje osnovnog iznosa novčane kazne kako bi se odrazilo to dugo razdoblje sudjelovanja u povredi.

               52

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Četvrti i peti žalbeni razlog, koji se temelje na povredi načela poštovanja razumnog roka

      Argumentacija stranaka

               53

               Četvrtim žalbenim razlogom, koji je usmjeren protiv točaka 267. do 269. pobijane presude, žalitelj prigovara da je Opći sud povrijedio članak 261. UFEU‑a i članak 31. Uredbe br. 1/2003, odbivši donijeti odluku o posljedicama svojeg kašnjenja u donošenju pobijane presude. U tom pogledu, žalitelj tvrdi da je Opći sud na temelju neograničene nadležnosti kojom raspolaže bio dužan uzeti u obzir sve činjenične i pravne okolnosti predmeta, a osobito načela poštovanja razumnog roka.

               54

               Peti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi načela poštovanja razumnog roka koje proizlazi iz članka 41. stavka 1. i članka 47. drugog stavka Povelje, podijeljen je na tri dijela. Žalitelj zbog te povrede i kao naknadu štete zahtijeva da se iznos novčane kazne koja mu je izrečena smanji za 25 %. U tom pogledu, žalitelj tvrdi da bi za svaku godinu zakašnjenja u rješavanju predmeta izrečenu novčanu kaznu trebalo umanjiti za 10 % njezina iznosa, a za svako razdoblje dulje od šest mjeseci i kraće od godinu dana za 5 % tog iznosa.

               55

               Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj Općem sudu predbacuje da je povrijedio obvezu da u predmetima koji su mu podneseni presudi u razumnom roku, uzimajući u obzir da je od podnošenja njegove tužbe do donošenja pobijane presude prošlo pet godina i devet mjeseci, što obuhvaća i razdoblje od četiri godine i dva mjeseca između zaključenja pisanog dijela postupka i usmenog dijela postupka.

               56

               Drugim dijelom tog žalbenog razloga tužitelj prigovara da je Opći sud povrijedio načela poštovanja razumnog roka kada nije istodobno ocijenio trajanje upravnog i sudskog postupka koji su zajedno trajali dulje od jedanaest godina. U prilog svojoj argumentaciji žalitelj upućuje na točku 240. mišljenja nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Solvay/Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:256).

               57

               Trećim žalbenim razlogom, usmjerenim protiv točaka 245. do 265. pobijane presude, tužitelj prigovara da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je utvrdio da je upravni postupak proveden u razumnom roku.

               58

               U prilog ovom dijelu žalbenog razloga žalitelj ističe da se Komisijino postupanje u ovom predmetu u trajanju od pet godina ne može opravdati složenošću predmeta ili ponašanjem okrivljenih poduzetnika koji su surađivali u postupku.

               59

               Također je u točkama 245. do 250. pobijane presude istaknuo da je Opći sud u analizi trajanja upravnog postupka pogrešno uzeo u obzir činjenicu da je Komisija poštovala zastarni rok za izricanje novčanih kazni u području tržišnog natjecanja. Nadalje prigovara da Opći sud prilikom svoje ocjene u točkama 251. do 265. pobijane presude nije uzeo u obzir početak upravnog postupka, to jest razdoblje između listopada 2002. i lipnja 2004., u kojem je Komisija mogla proučiti zahtjev grupe BP za primjenu pokajničkog programa i provesti provjere koje su bile potrebne na temelju tog zahtjeva.

               60

               Komisija u pogledu navoda o povredi razumnog roka kako u upravnom tako i u sudskom postupku, bez obzira na to promatra li ih se zasebno ili zajedno, tvrdi da tužitelj Općem sudu mora podnijeti tužbu za naknadu štete. Također dodaje da žalitelj u svakom slučaju nije pružio nijedan dokaz na temelju kojeg bi se utvrdilo da je postupak pred Komisijom i/ili Općim sudom trajao predugo, uzimajući u obzir okolnosti predmeta.

         Ocjena Suda

               61

               Što se tiče trećeg dijela petog žalbenog razloga, kojim tužitelj prigovara da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da upravni postupak nije trajao dulje od razumnog roka, valja podsjetiti da iako povreda načela poštovanja razumnog roka može opravdati poništenje odluke donesene u upravnom postupku na temelju članka 101. ili 102. UFEU‑a ako je istodobno dovela do povrede prava obrane dotičnog poduzetnika (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2006., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, t. 42. i 43.), Komisijina povreda razumnog roka trajanja takvog upravnog postupka, ako se pretpostavi da je dokazana, ne može dovesti do smanjenja iznosa izrečene novčane kazne (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2014., Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, neobjavljena, EU:C:2014:301, t. 109.).

               62

               Međutim, u ovom slučaju, kako to proizlazi iz točaka 54. i 57. do 59. ove presude, nesporno je da žalitelj svojim prigovorima koji se odnose na to da je Opći sud, radi utvrđenja da upravni postupak nije predugo trajao, uzeo u obzir činjenicu da nije istekao zastarni rok odnosno da Opći sud jedan dio spornog upravnog postupka nije uzeo u obzir, isključivo želi postići smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.

               63

               Bez razmatranja njegove osnovanosti, treći dio petog žalbenog razloga valja stoga odbiti kao bespredmetan.

               64

               Što se tiče četvrtog žalbenog razloga i prvog dijela petog žalbenog razloga prema kojem je Opći sud povrijedio razuman rok za suđenje, valja podsjetiti da povreda od strane suda Unije obveze, koja proizlazi iz članka 47. drugog stavka Povelje, da u predmetima koji su mu podneseni presudi u razumnom roku treba, neovisno o neograničenoj nadležnosti koju Opći sud ima na temelju članka 261. UFEU‑a i članka 31. Uredbe br. 1/2003, biti sankcionirana u postupku za naknadu štete pokrenutom pred Općim sudom jer upravo takva tužba predstavlja djelotvoran pravni lijek. Stoga se zahtjev za popravljanje štete pretrpljene nepoštovanjem razumnog roka od strane Općeg suda ne može podnijeti izravno Sudu u okviru žalbe, nego se mora podnijeti samome Općem sudu (vidjeti osobito presude od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 66.; od 9. listopada 2014., ICF/Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, t. 57.; kao i od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 17. i 18.).

               65

               Opći sud, nadležan na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a, dužan je odlučiti o zahtjevu za naknadu štete koji mu je podnesen, i to u vijeću u drukčijem sastavu od sastava u predmetu u kojem se vodio postupak čije je trajanje predmet kritika (vidjeti u tom smislu presude od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 67.; od 9. listopada 2014., ICF/Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, t. 58.; kao i od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 19.).

               66

               S obzirom na navedeno, kada je, bez potrebe da stranke u vezi s tim podnesu dodatne dokaze, očito da je Opći sud na dovoljno ozbiljan način povrijedio svoju obvezu suđenja u razumnom roku, Sud to može utvrditi (vidjeti osobito presude od 9. listopada 2014., ICF/Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, t. 59., i od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 20.).

               67

               To je slučaj u ovom predmetu. Trajanje postupka pred Općim sudom od gotovo pet godina i devet mjeseci – koje obuhvaća razdoblje od četiri godine i mjesec dana između, kako to proizlazi iz točaka 92. do 94. pobijane presude, završetka pisanog dijela postupka i rasprave a da nije donesen nikakav postupovni akt – ne može se obrazložiti ni naravi ni složenošću predmeta kao ni njegovim kontekstom.

               68

               Naime, s jedne strane, spor pred Općim sudom nije bio osobito složen. S druge strane, ni iz pobijane presude ni iz elemenata koje su dostavile stranke ne proizlazi da je to razdoblje neaktivnosti objektivno opravdano ili da mu je pridonio žalitelj.

               69

               Međutim, iz razmatranja navedenih u točki 64. ove presude proizlazi da četvrti žalbeni razlog i prvi dio petog tužbenog razloga treba odbiti.

               70

               Što se tiče drugog dijela petog žalbenog razloga kojim žalitelj prigovara da Opći sud nije istodobno ocijenio trajanje upravnog i sudskog postupka kako bi ocijenio je li njihovo trajanje u cijelosti bilo razumno, valja ponovno istaknuti da žalitelj želi postići smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.

               71

               Međutim, ako se i suprotno utvrđenjima Općeg suda u pobijanoj presudi pretpostavi da je moguće utvrditi povredu prava na poštovanje razumnog roka zbog dugog trajanja upravnog i sudskog postupka u kojem je sudjelovala CEPSA, sama ta povreda ne bi mogla dovesti do toga da Opći sud ili Sud u žalbenom postupku smanji iznos novčane kazne koja je izrečena tom društvu za predmetnu povredu (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2014., Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, t. 107.).

               72

               Stoga drugi dio petog žalbenog razloga valja odbiti.

               73

               Slijedom toga, četvrti i peti žalbeni razlog treba odbiti u cijelosti.

         Šesti žalbeni razlog koji se temelji na povredi članka 87. stavka 2. Poslovnika Općeg suda u verziji mjerodavnoj za spor

               74

               Šestim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 87. stavak 2. Poslovnika Općeg suda u verziji mjerodavnoj za spor, naloživši CEPSA‑i snošenje troškova iako je, uzimajući u obzir činjenicu da obje stranke nisu uspjele u postupku povodom svojih zahtjeva, tu obvezu trebao raspodijeliti na njih.

               75

               U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u slučaju kad su svi drugi žalbeni razlozi odbijeni, zahtjevi koji se odnose na navodnu nepravilnost odluke Općeg suda o troškovima trebaju se odbaciti kao nedopušteni na temelju članka 58. drugog stavka Statuta Suda Europske unije, prema kojem žalba samo protiv odluke o naknadi troškova ili o njihovoj visini nije dopuštena (vidjeti u tom smislu rješenje od 13. siječnja 1995., Roujansky/Vijeće, C‑253/94 P, EU:C:1995:4, t. 13. i 14., te presudu od 2. listopada 2014., Strack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, t. 151.).

               76

               Budući da žalitelj nije uspio u pogledu prvih pet žalbenih razloga, posljednji žalbeni razlog koji se odnosi na naknadu troškova stoga treba proglasiti nedopuštenim.

               77

               Slijedom toga, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               78

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               79

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               80

               Budući da CEPSA nije uspjela u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da CEPSA snosi troškove, treba joj naložiti snošenje troškova žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvu Compañía Española de Petróleos (CEPSA), SA nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (peto vijeće) od 1. listopada 1998. # Langnese-Iglo GmbH protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet C-279/95 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 8. svibnja 2008.#Ecotrade SpA protiv Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 3.#Zahtjev za prethodnu odluku: Commissione tributaria provinciale di Genova - Italija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Spojeni predmeti C-95/07 i C-96/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. srpanj 05.#Michel Bourges-Maunoury i Marie-Louise Heintz, épouse Bourges-Maunoury protiv Direction des services fiscaux d'Eure et Loir.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal de grande instance de Chartres.#Predmet C-558/10.


title: presuda od 26. siječnja 1993., Telemarsicabruzzo i drugi (C‑320/90 do C‑322/90, EU:C:1993:26)

text:
PRESUDA SUDA26. siječnja 1993.(*)„Zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u – Uvjeti“U spojenim predmetima C-320/90, C-321/90 i C-322/90,povodom
 zahtjeva koji je Pretura di Frascati (Italija) uputila Sudu na temelju
članka 177. Ugovora o EEZ-u, u sporovima pred tim sudom između Telemarsicabruzzo SpAiCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni i Ministero della Difesai izmeđuTelaltitalia SrliCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni i Ministero della Difesai izmeđuTelelazio SpAiCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni i Ministero della Difesa,s
 ciljem dobivanja prethodne odluke o tumačenju članaka 85., 86. i 90.
Ugovora o EEZ-u, u pogledu postupanja talijanske vlade pri dodjeli UHF
kanala namijenjenih emitiranju televizijskih programa,SUD,u
 sastavu: O. Due, predsjednik, C. N. Kakouris, G. C. Rodríguez Iglesias,
 M. Zuleeg i J. L. Murray, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, R.
Joliet, F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de Almeida, F. Grévisse, M.
Díez de Velasco, P. J. G. Kapteyn i D. A. O. Edward, suci,nezavisni odvjetnik: C. Gulmann,tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–      za Telemarsicabruzzo SpA, Giorgio Rubini, odvjetnik u Frascatiju,–      za Telelazio SpA, Fabrizio Paoletti, odvjetnik pri odvjetničkoj komori u Rimu,–      za
 talijansku vladu, profesor Luigi Ferrari Bravo, voditelj službe za
diplomatske sporove pri Ministarstvu vanjskih poslova, u svojstvu
agenta, uz asistenciju Sergija Laporte, avvocato dello Stato,–      za Komisiju Europskih zajednica, Enrico Traversa, član pravne službe, u svojstvu agenta,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši usmena očitovanja talijanske vlade i Komisije na raspravi održanoj 9. lipnja 1992.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. listopada 1992.,donosi sljedećuPresudu1        Rješenjima
 od 4. rujna 1990., koja je Sud zaprimio 22. listopada 1990., Vice
Pretore di Frascati (Italija) postavio je na temelju članka 177. Ugovora
 o EEZ-u dva prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje odredbi
Ugovora u području tržišnog natjecanja, kako bi se ocijenilo jesu li
određeni aspekti nacionalnog sustava raspodjele frekvencija za usluge
emitiranja televizijskih programa u skladu s pravom Zajednice. 2        Ta
 su pitanja postavljena u okviru sporova između društava
Telemarsicabruzzo, Telaltitalia i Telelazio, vlasnika televizijskih
odašiljača, s jedne strane, te Circostela (Circolo Costruzioni
Telegrafiche e Telefoniche iz Rima, službe za izgradnju telegrafskih i
telefonskih mreža u Rimu), Ministarstva pošta i telekomunikacija i
Ministarstva obrane, s druge strane.3        Kako
 bi objasnio ta pitanja, nakon što je naveo tekst članka 86. Ugovora o
EEZ-u, Vice Pretore di Frascati u predmetima C-320/90 i C-322/90 jedino
navodi da ta odredba zabranjuje sve oblike monopola. U predmetu C-321/90
 nacionalni sud dodaje da je u postupku pred njim istaknut problem
nadležnosti. Taj sud, međutim, smatra da zbog nadređenosti prava
Zajednice ne može ispitati navedeni prigovor prije nego što uputi
pitanja Sudu. Također, nacionalni sud objašnjava da su ta pitanja
opravdana razlozima procesne ekonomije, čak i ako on nije nadležan.4        Prethodna pitanja koja je postavio Vice Pretore di Frascati glase ovako:„1.
 Predstavlja li činjenica da je talijanska vlada za sebe rezervirala
upotrebu pojedinih kanala za emitiranje televizijskih programa, čime je
privatni sektor onemogućen u korištenju kanala između frekvencija od 67 i
 99 UHF, osobito kanala 67, 68 i 69, bez donošenja pravila o
koordinaciji upotrebe tih kanala, kršenje članaka 85. stavka 3. i 86.
Ugovora? 2. Je li takvo postupanje u skladu s Rimskim ugovorom i pravilima o tržišnom natjecanju?“5        Komisija
 najprije navodi da su rješenja kojima se upućuju prethodna pitanja
osobito kratka i da ne sadrže dovoljna objašnjenja u vezi s činjeničnim i
 pravnim okolnostima koja bi omogućila utvrđivanje predmeta postavljenih
 pitanja i time razumijevanje njihovog značenje i dosega.6        Valja
 napomenuti kako potreba da se osigura tumačenje prava Zajednice koje će
 biti korisno nacionalnom sucu zahtijeva da on definira činjenični i
pravni kontekst pitanja koja postavlja ili barem da objasni činjenične
pretpostavke na kojima se ta pitanja temelje.7        Ti
 zahtjevi osobito vrijede za područje tržišnog natjecanja, koje
karakteriziraju složene činjenične i pravne situacije.8        Međutim,
 rješenja kojima se upućuju prethodna pitanja ne sadrže nikakve naznake u
 tom pogledu.9        Sud
 je dobio određene informacije iz spisa koji je dostavio nacionalni sud i
 iz pisanih očitovanja, kako to proizlazi iz izvještaja za raspravu, kao
 i iz očitovanja stranaka na raspravi. Međutim, te su informacije
nedostatne i ne omogućuju Sudu da, zbog nepotpunog znanja o činjeničnom
stanju spora u glavnom postupku, protumači pravila Zajednice o tržišnom
natjecanju u pogledu situacije koja je predmet tog spora, kako to od
njega traži sud koji je uputio zahtjev.10      U
 takvim okolnostima nije potrebno donijeti odluku o pitanjima koja je
postavio Vice Pretore di Frascati. Troškovi11      Troškovi
 talijanske vlade i Komisije Europskih zajednica, koje su Sudu podnijele
 očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj
prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred nacionalnim sudom,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenoga,SUDu odgovoru na pitanja koja mu je uputio Vice Pretore di Frascati rješenjima od 4. rujna 1990. proglašava: Postupak povodom postavljenih pitanja se obustavlja.DueKakourisRodríguez IglesiasZuleegMurrayManciniJolietSchockweilerMoitinho de AlmeidaGrévisseDíez de VelascoKapteynEdwardObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. siječnja 1993.Tajnik       PredsjednikJ. G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 20. listopada 2016.#Evelyn Danqua protiv Minister for Justice and Equality i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/83/EZ – Minimalni standardi uvjeta za dobivanje statusa izbjeglice ili statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita – Nacionalno procesno pravilo koje za podnošenje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu predviđa rok od petnaest radnih dana od obavijesti o odbijanju zahtjeva za azil – Procesna autonomija država članica – Načelo ekvivalentnosti – Načelo djelotvornosti – Dobro odvijanje postupka ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu – Dobro odvijanje postupka vraćanja – Neusklađenost.#Predmet C-429/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      20. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2004/83/EZ — Minimalni standardi uvjeta za dobivanje statusa izbjeglice ili statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita — Nacionalno procesno pravilo koje za podnošenje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu predviđa rok od petnaest radnih dana od obavijesti o odbijanju zahtjeva za azil — Procesna autonomija država članica — Načelo ekvivalentnosti — Načelo djelotvornosti — Dobro odvijanje postupka ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu — Dobro odvijanje postupka vraćanja — Neusklađenost“
      U predmetu C‑429/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (Žalbeni sud, Irska), odlukom od 29. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 5. kolovoza 2015., u postupku

         Evelyn Danqua

      protiv

         Minister for Justice and Equality,

         Irska,

         Attorney General,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za E. Danqua, M. Trayers, solicitor, P. O’Shea, BL i C. Power, SC,

               —

               za Minister for Justice and Equality, R. Cotter i E. Creedon, u svojstvu agenata, uz asistenciju F. O’Sullivan, BL i R. Barron, SC,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i X. Lewis, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela ekvivalentnosti.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Evelyn Danqua, ganske državljanke, s jedne strane, i Minister for Justice and Equality (ministar pravosuđa i jednakosti, Irska) (u daljnjem tekstu: ministar), Irske te Attorney General, s druge strane, u svezi s odbijanjem ministra da ispita zahtjev zainteresirane osobe za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita.

         Pravni okvir

         Direktiva 2004/83/EZ

               3

               U skladu s člankom 2. točkama (a), (e) i (f) Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304., str. 12. i ispravak SL 2005, L 204, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.):

                        „(a)

                        ‚međunarodna zaštita’ znači status izbjeglice i status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita kako je definirano u točkama (d) i (f);

                  [...]

                        (e)

                        ‚osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu’ znači državljanin treće zemlje [...] koja ne ispunjava uvjete za dobivanje statusa izbjeglice ali za koju se opravdano vjeruje da bi dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla [...], bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde kako je definirano člankom 15. [...];

                        (f)

                        ‚status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita’ znači priznavanje, od strane države članice, državljana treće zemlje [...] kao osobe koja ispunjava uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite”.

               4

               Članak 18. te direktive glasio je:
               „Države članice odobravaju supsidijarnu zaštitu državljanima treće zemlje [...] koj[i] ispunjavaju uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite u skladu s poglavljima II. i V.”

         Direktiva 2005/85/EZ

               5

               Direktiva Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL 2005., L 326, str. 13. i ispravak u SL 2006., L 236, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str 19.) određuje, među ostalim, prava tražitelja azila.

               6

               Na temelju njezina članka 3. stavka 1., ta se direktiva primjenjuje na sve zahtjeve za azil podnesene na području država članica.

               7

               Članak 3. stavak 3. navedene direktive predviđa:
               „Ako države članice koriste ili uvedu postupak prema kojem se zahtjevi za azil ispituju kao zahtjevi na temelju Konvencije [o statusu izbjeglica, koja je potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbornik ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 189., str. 150., br. 2545 [1954])] i kao zahtjevi za druge vrste međunarodne zaštite osigurane u okolnostima definiranim u članku 15. Direktive [2004/83], one primjenjuju ovu Direktivu tijekom cijelog postupka.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je E. Danqua, ganska državljanka, podnijela 13. travnja 2010. u Irskoj zahtjev za dobivanje statusa izbjeglice, pri čemu je taj zahtjev obrazložen strahom zainteresirane osobe da će biti podvrgnuta praksi trokosi, obliku ritualnog ropstva koje se prakticira u Gani i pogađa pretežno žene.

               9

               Refugee Applications Commissionner (Povjerenik za zahtjeve za dobivanje statusa izbjeglice, Irska) u izvješću od 16. lipnja 2010. u svezi s tim zahtjevom izdao je negativnu preporuku zbog nedostatka njegove vjerodostojnosti. Tu je preporuku po žalbi potvrdio Refugee Appeals Tribunal (Žalbeni sud za izbjeglice, Irska), odlukom od 13. siječnja 2011.

               10

               Ministar je 9. veljače 2011. dostavio E. Danqua odluku o odbijanju njezina zahtjeva za azil i priopćio joj da namjerava naložiti njezino protjerivanje (proposal to deport), obavijestivši je, među ostalim, o mogućnosti da u roku od petnaest radnih dana od dostave te odluke može podnijeti zahtjev za supsidijarnu zaštitu.

               11

               Nakon te odluke, Refugee Legal Service (Pravna služba za izbjeglice, Irska) obavijestio je E. Danqua da zbog tog odbijanja ne može dobiti pomoć u okviru njegovih postupanja s ciljem ostvarivanja supsidijarne zaštite.

               12

               Pravna služba za izbjeglice podnijela je, međutim, u ime E. Danqua, zahtjev za odobrenje boravka iz humanitarnih razloga.

               13

               Dopisom od 23. rujna 2013. ministar je obavijestio E. Danqua da je taj zahtjev odbijen i da je 17. rujna 2013. u odnosu na zainteresiranu osobu donesena odluka o vraćanju.

               14

               E. Danqua je 8. listopada 2013. podnijela zahtjev za supsidijarnu zaštitu.

               15

               Dopisom od 5. studenoga 2013. ministar je obavijestio E. Danqua da se njezin zahtjev za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita ne može odobriti jer nije podnesen u roku od petnaest radnih dana, navedenom u obavijesti o odluci ministra od 9. veljače 2011. o odbijanju zahtjeva zainteresirane osobe za azil.

               16

               E. Danqua je pobijala tu odluku pred High Courtom (Visoki sud, Irska), pozivajući se, među ostalim, na povredu načela ekvivalentnosti zbog obveze tražitelja supsidijarne zaštite da poštuje rok, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, za podnošenje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, dok se poštovanje sličnog roka ne zahtijeva za podnošenje zahtjeva za azil.

               17

               U presudi od 16. listopada 2014., High Court (Visoki sud) odbio je tužbu E. Danqua, utvrdivši, među ostalim, da načelo ekvivalentnosti nije primjenjivo u ovom slučaju, jer je zainteresirana osoba uspoređivala dva procesna pravila utemeljena na pravu Unije.

               18

               Dana 13. studenoga 2014. E. Danqua podnijela je žalbu na tu presudu pred Court of Appeal (Žalbeni sud). Zainteresirana je osoba pred tim sudom ponovila argumentaciju da je nametanjem obveze tražitelja supsidijarne zaštite da poštuje rok, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, povrijeđeno načelo ekvivalentnosti, jer ne postoji sličan rok primjenjiv na osobe koje su podnijele zahtjev za dobivanje statusa izbjeglice.

               19

               Court of Appeal (Žalbeni sud), iako postavlja pitanje relevantnosti načela ekvivalentnosti u ovom predmetu, smatra da zahtjev za azil može biti primjereno mjerilo usporedbe s ciljem osiguranja poštovanja načela ekvivalentnosti.

               20

               U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev ističe da, iako se većina zahtjeva za azil obrađuje u okviru sustava uspostavljenog Direktivom 2004/83, države članice mogu i dalje, barem u teoriji, odobriti azil u skladu sa svojim nacionalnim pravom. S obzirom na to, zahtjevi za azil mogu biti dijelom obuhvaćeni pravom Unije, a dijelom nacionalnim pravom.

               21

               Glede obveze tražitelja supsidijarne zaštite da poštuje rok poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku za podnošenje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, sud koji je uputio zahtjev smatra da je taj rok opravdan objektivnim razlozima. Naime, za nacionalni propis koji je bio na snazi prije objave presude od 8. svibnja 2014.N. (C‑604/12, EU:C:2014:302) bilo je svojstveno postojanje dvaju zasebnih uzastopnih postupaka radi ispitivanja zahtjeva za azil i zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, a kojim je ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu bilo zavisno od prethodnog odbijanja zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice.

               22

               Prema mišljenju tog suda, svrha propisa koji je bio na snazi u vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku bila je osigurati da se sa zahtjevima za međunarodnu zaštitu postupa u razumnom roku.

               23

               U tim je okolnostima Court of Appeal (Žalbeni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se sa zahtjevom za azil, uređenim domaćim zakonodavstvom koje odražava obveze države članice prema Direktivi [2004/83] o standardima za kvalifikaciju valjano usporediti zahtjev za supsidijarnu zaštitu u svrhu primjene načela ekvivalentnosti?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, je li u tu svrhu od značaja da rok određen u pogledu zahtjeva za supsidijarnu zaštitu služi važnom interesu osiguravanja da se zahtjeve za međunarodnu zaštitu rješava u razumnom roku?”

         O prethodnim pitanjima

               24

               Svojim dvama pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li načelo ekvivalentnosti tumačiti na način da mu se protivi nacionalno procesno pravilo, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se za podnošenje zahtjeva za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita propisuje prekluzivni rok od petnaest radnih dana od obavijesti nadležnog tijela o mogućnosti odbijenog tražitelja zahtjeva za azil da podnese takav zahtjev.

               25

               Kao prvo, valja podsjetiti da Direktiva 2004/83 ne sadržava procesna pravila koja se primjenjuju na ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

               26

               Direktivom 2005/85 utvrđeni su minimalni standardi koji se odnose na postupke ispitivanja zahtjeva za međunarodnu zaštitu te su točno određena prava tražitelja azila. Članak 3. stavci 1. i 3. te direktive navodi da se ona primjenjuje na zahtjeve za azil koji su ispitani kao zahtjevi utemeljeni na Konvenciji o statusu izbjeglica, potpisanoj u Ženevi 28. srpnja 1951., kao i na zahtjeve za druge vrste međunarodne zaštite koja se odobrava u okolnostima utvrđenim u članku 15. Direktive 2004/83.

               27

               Međutim, Sud je presudio da se Direktiva 2005/85 primjenjuje na zahtjeve za supsidijarnu zaštitu samo kada država članica uvede jedinstven postupak u okviru kojeg ispituje zahtjev u odnosu na dva oblika međunarodne zaštite, to jest u odnosu na onaj koji se odnosi na status izbjeglice i na onaj koji je vezan uz supsidijarnu zaštitu (presuda od 8. svibnja 2014., N., C‑604/12, EU:C:2014:302, t. 39.).

               28

               Međutim, iz spisa proizlazi da to nije bio slučaj u Irskoj na dan nastanka činjenica u glavnom postupku.

               29

               Iz toga slijedi da je, u nedostatku pravila određenih pravom Unije u vezi s procesnim načinima glede ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, koji se primjenjuju u Irskoj, na unutarnjem pravnom poretku te države članice da odredi te načine, pod uvjetom da ne budu manje povoljna od onih koja uređuju slične situacije na koje se primjenjuje nacionalno pravo (načelo ekvivalentnosti) i da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja udrugama za zaštitu potrošača dodjeljuje pravo Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2014., N., C‑604/12, EU:C:2014:302, , t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Glede načela ekvivalentnosti, valja podsjetiti da poštovanje tog načela zahtijeva ujednačenu primjenu nacionalnog pravila na postupke zasnovane na povredi prava Unije i one zasnovane na nacionalnom pravu (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, t. 74.).

               31

               Sud koji je uputio zahtjev izražava dvojbe glede pitanja predstavlja li zahtjev za dobivanje statusa izbjeglice odgovarajući temelj za usporedbu sa zahtjevom za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita, s ciljem osiguranja poštovanja tog načela.

               32

               U ovom slučaju, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 54. i 58. svojeg mišljenja, situacija u glavnom postupku odnosi se na dva postupka utemeljena na pravu Unije, to jest na zahtjev zainteresirane osobe za dobivanje statusa izbjeglice odnosno na njezin zahtjev za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita.

               33

               Nadalje, valja istaknuti da, prema samom tekstu prvog pitanja, nacionalno zakonodavstvo koje uređuje ispitivanje zahtjeva za azil „odražava” obveze država članica prema Direktivi 2004/83.

               34

               Osim toga, iz elemenata kojima Sud raspolaže ne proizlazi da irsko pravo u području azila sadržava nacionalna materijalna pravila koja nadopunjuju pravo Unije.

               35

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da, u situaciji poput one u glavnom postupku, koja se odnosi na dvije vrste zahtjeva, koji se oba temelje na pravu Unije, pozivanje na načelo ekvivalentnosti nije relevantno.

               36

               Stoga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da donese odluku u postupku koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja (presuda od 28. travnja 2016., Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, t. 30. i navedena sudska praksa).

               37

               Nadalje, zadaća je Suda da nacionalnom sudu dostavi sve elemente za tumačenje prava Unije koji mogu biti korisni za donošenje odluke u predmetu pred tim sudom, bez obzira na to je li se sud koji je uputio zahtjev prilikom postavljanja navedenih pitanja na njih pozvao ili nije (vidjeti u tom smislu presudu od 21. veljače 2006., Ritter‑Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               38

               U ovom slučaju, u tu svrhu, dva pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev treba shvatiti kao da se njima želi saznati može li se načelo djelotvornosti tumačiti na način da mu se protivi nacionalno procesno pravilo, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se za podnošenje zahtjeva za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita propisuje prekluzivni rok od petnaest radnih dana od obavijesti nadležnog tijela o mogućnosti odbijenog tražitelja zahtjeva za azil da podnese takav zahtjev.

               39

               Glede tog načela, kao što je navedeno u točki 29. ove presude, nacionalno procesno pravilo, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, ne smije biti uređeno na način da praktično onemogući ili pretjerano oteža izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije. Stoga, takvo pravilo mora, u ovom slučaju, osobama koje traže supsidijarnu zaštitu osigurati djelotvoran pristup pravima koja im dodjeljuje Direktiva 2004/83.

               40

               Valja, stoga, ispitati, pitanje je li E. Danqua, koja traži supsidijarnu zaštitu, stvarno u mogućnosti ostvariti svoja prava na temelju Direktive 2004/83, to jest, u ovom slučaju, pravo podnošenja zahtjeva za dobivanje te zaštite i, u slučajevima kada su ispunjeni uvjeti potrebni za ostvarivanje navedene zaštite, pravo da joj se prizna status koji joj je dodijeljen tom zaštitom.

               41

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da, u skladu s nacionalnim procesnim pravilom o kojem je riječ u glavnom postupku, tražitelj supsidijarne zaštite ne može više, načelno, podnijeti zahtjev za dobivanje statusa dodijeljenog tom zaštitom nakon isteka roka od petnaest radnih dana od obavijesti o odbijanju njegova zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice.

               42

               S tim u svezi, valja navesti da je Sud već utvrdio da svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna procesna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora biti analiziran uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima. U tu svrhu valja osobito uzeti u obzir, ako je potrebno, zaštitu prava obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2015., Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, , t. 41., i navedenu sudsku praksu).

               43

               U ovom slučaju, valja ispitati, konkretnije, može li prekluzivni rok poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku biti opravdan osiguranjem dobrog odvijanja postupka ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, uzimajući u obzir posljedice koje iz toga proizlaze za primjenu prava Unije (vidjeti, po analogiji, presudu od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, t. 28.).

               44

               Glede prekluzivnih rokova, Sud je utvrdio da je na državama članicama da za nacionalne propise koji ulaze u područje primjene prava Unije utvrde rokove posebno s obzirom na to koliko su odluke koje treba donijeti važne za dotične osobe, na složenost postupaka i primjenjivog zakonodavstva, na broj osoba na koje se propisi mogu odnositi i na ostale javne i privatne interese koje je potrebno uzeti u obzir (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 29. listopada 2009., Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, t. 48.).

               45

               Glede zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku, valja napomenuti da, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 75. do 78. svojega mišljenja, postupak ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu ima posebnu važnost jer omogućava tražiteljima međunarodne zaštite očuvanje njihovih najosnovnijih prava dodjelom takve zaštite.

               46

               U tom kontekstu, uzimajući u obzir poteškoće s kojima se takvi tražitelji mogu suočiti zbog, među ostalim, ljudski i materijalno teške situacije u kojoj se mogu naći, valja utvrditi da se pokazuje da je prekluzivni rok poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku osobito kratak i ne osigurava u praksi svim tražiteljima djelotvornu mogućnost da podnesu zahtjev za dobivanje supsidijarne zaštite i da im, po potrebi, bude dodijeljen status odobren tom zaštitom. Stoga se takav rok ne može razumno opravdati ciljem osiguranja dobrog odvijanja postupka ispitivanja zahtjeva za dodjelu tog statusa.

               47

               To se utvrđenje ne može, štoviše, dovesti u pitanje potrebom da se osigura djelotvornost postupaka vraćanja, jer rok o kojem je riječ u glavnom postupku nije izravno vezan za postupak vraćanja, nego za odbijanje zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice.

               48

               Prema tomu, valja utvrditi da nacionalno procesno pravilo, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, može ugroziti djelotvoran pristup tražitelja supsidijarne zaštite pravima koja im dodjeljuje Direktiva 2004/83.

               49

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da načelo djelotvornosti treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno procesno pravilo, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se za podnošenje zahtjeva za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita propisuje prekluzivni rok od petnaest radnih dana od obavijesti nadležnog tijela o mogućnosti odbijenog tražitelja zahtjeva za azil da podnese takav zahtjev.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Načelo djelotvornosti treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno procesno pravilo, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se za podnošenje zahtjeva za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita propisuje prekluzivni rok od petnaest radnih dana od obavijesti nadležnog tijela o mogućnosti odbijenog tražitelja zahtjeva za azil da podnese takav zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (prvo vijeće) 06. rujna 2012.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens i drugi protiv Hendrikus Cornelis Kortekaas i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Predmet C-170/11.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. lipnja 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 93/38/EEZ.#Predmet C-394/02.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. srpnja 2005.#P. Charles i T. S. Charles-Tijmens protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-434/03.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 19. studenog 2009. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-298/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 21. svibnja 2008.#Belfass SPRL protiv Vijeća Europske unije.#Dopuštenost.#Predmet T-495/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 10. lipnja 2009. # Vivartia ABEE Proïonton Diatrofis kai Ypiresion Estiasis protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-204/06.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. rujna 2006. # Technische Unie BV protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Novčane kazne. # Predmet C-113/04 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 9. srpnja 2009.#Ristic AG i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Zaštitne mjere - Tužba za poništenje - Obustava postupka - Tužba za naknadu štete.#Predmet T-238/07.


Presuda Službeničkog suda od 10. lipnja 2016.#HI protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Članak 11. Pravilnika o osoblju – Obveza lojalnog postupanja – Članak 11.a – Sukob interesa – Dužnosnik odgovoran za praćenje projekta koji financira Unija – Obiteljska veza između tog dužnosnika i zaposlenika kojeg je za potrebe tog projekta zaposlilo društvo odgovorno za projekt – Stegovni postupak – Stegovna mjera – Premještaj u niži razred – Zakonitost sastava stegovnog povjerenstva – Obveza obrazlaganja – Trajanje postupka – Razuman rok – Povreda prava obrane – Načelo ne bis in idem – Očita pogreška u ocjeni – Proporcionalnost sankcije – Olakotne okolnosti.#Predmet F-133/15.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 24. listopada 1996. # Komisija Europskih zajednica protiv Lisrestal - Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª, Gabinete Técnico de Informática Ldª (GTI), Lisnico - Serviço Marítimo Internacional Ldª, Rebocalis - Rebocagem e Assistência Marítima Ldª i Gaslimpo - Sociedade de Desgasificação de Navios SA. # Europski socijalni fond. # Predmet C-32/95 P.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. ožujka 2014. # Alpina River Cruises GmbH i Nicko Tours GmbH protiv Ministero delle infrastrutture e dei trasporti - Capitaneria di Porto di Chioggia. # Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio di Stato - Italija. # 4461 / Pomorski promet - Uredba (EEZ) br. 3577/92 - Pojam ‘pomorske kabotaže’ - Usluge krstarenja - Krstarenje Venecijanskom lagunom, talijanskim teritorijalnim morem i rijekom Pad - Polazak i dolazak u istu luku. # Predmet C-17/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑17/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 20. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 14. siječnja 2013., u postupku
            Alpina River Cruises GmbH,
            Nicko Tours GmbH
            protiv
            Ministero delle infrastrutture e dei trasporti – Capitaneria di Porto di Chioggia ,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. listopada 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Alpina River Cruises GmbH i Nicko Tours GmbH, A. Clarizia, A. Veronese i R. Longanesi Cattani, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Salvatorellija, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, G. Conte i L. Nicolae, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. prosinca 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3577/92 od 7. prosinca 1992. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu unutar država članica (pomorska kabotaža) (SL L 364, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 17.).
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između Alpina River Cruises GmbH, društva osnovanog u skladu sa švicarskim pravom, i Nicko Tours GmbH, društva osnovanog u skladu s njemačkim pravom (u daljnjem tekstu zajedno: Alpina i Nicko Tours), i Ministero delle infrastrutture e dei trasporti – Capitaneria di Porto di Chioggia [Ministarstvo infrastrukture i prometa – lučka kapetanija Chioggije (Italija)], povodom uskraćivanja odobrenja tog tijela Alpini i Nicko Toursu da prolaze preko talijanskog teritorijalnog mora svojim turističkim brodom koji vije švicarsku zastavu.
            Pravni okvir
            Uredba br. 3577/92
            3. Sukladno članku 1. stavku 1. Uredbe br. 3557/92:
            „Od 1. siječnja 1993. sloboda pružanja usluga pomorskog prometa unutar države članice (pomorska kabotaža) primjenjuje se na brodare Zajednice čiji su brodovi registrirani i plove pod zastavom države članice, pod uvjetom da ti brodovi udovoljavaju uvjetima za izvršavanje kabotaže u toj državi članici [...].“
            4. Članak 2. iste uredbe određuje:
            „Za potrebe ove Uredbe:
            1. ,Usluge pomorskog prometa unutar države članice (pomorska kabotaža)’ znači usluge koje se uobičajeno pružaju za naknadu, a posebno uključuju:
            (a) kopnenu kabotažu: prijevoz putnika ili robe morem između luka koje se nalaze na kopnu ili glavnom kopnenom području jedne i iste države članice bez pristajanja na otocima;
            (b) opskrbu pučinskih instalacija: prijevoz putnika ili robe morem između bilo koje luke u državi članici i instalacija ili struktura koje se nalaze na kontinentalnom pragu te države članice;
            (c) otočnu kabotažu: prijevoz putnika i robe morem između:
            – luka na kopnu i luka na jednom ili više otoka jedne te iste države članice,
            – luka na otocima jedne te iste države članice;
            [...]“
            5. Sukladno članku 3. stavku 1. te uredbe, „za brodove koji vrše kopnenu kabotažu i brodove za krstarenja, sva pitanja vezana uz posadu odgovornost su države članice u kojoj je brod registriran (država čiju zastavu brod vije) osim brodova manjih od 650 BRT na kojima se mogu primijeniti uvjeti države domaćina“.
            6. Članak 6. stavak 1. Uredbe br. 3577/92 određuje:
            „Iznimno, sljedeće usluge pomorskog prometa koje se pružaju u Sredozemlju i uzduž obala Španjolske, Portugala i Francuske privremeno su izuzete od primjene ove Uredbe:
            – usluge krstarenja, do 1. siječnja 1995.,
            [...].“
            Talijansko pravo
            7. Sukladno članku 224. talijanskog zakona o plovidbi odobrenog Kraljevskim dekretom br. 237 od 30. ožujka 1942., kako je izmijenjen, u daljnjem tekstu: CIN):
            „1. Usluga kabotaže između republičkih luka pridržana je, sukladno [Uredbi br. 3577/92], za brodare Zajednice koji upravljaju brodovima registriranima u državi članici Europske unije i koji viju zastavu te države članice, pod uvjetom da ti brodovi zadovoljavaju sve uvjete za izvršavanje kabotaže u toj državi članici.
            2. Odredbe stavka 1. primjenjuju se na brodove koji pružaju pomorske usluge u lukama, pristaništima i plažama.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            8. Alpina i Nicko Tours su brodari, odnosno društva korisnici turističkog broda MS „Bellissima“ koji vije švicarsku zastavu.
            9. Ta su društva predvidjela krstarenje u trajanju od otprilike jednog tjedna s polaskom iz Venecije (Italija) 16. ožujka 2012., a koje se sastojalo od prelaska Venecijanske lagune do Chioggije (Italija), prelaska teritorijalnog mora između Chioggije i Porto Levantea (Italija), uzvodne plovidbe od 60 kilometara rijekom Pad (Italija) do sela Poleselle (Italija) i povratka u Veneciju istim putom.
            10. Prelazak dijela talijanskog teritorijalnog mora koji razdvaja luke Chioggiju i Porto Levante bio je nužan zbog veličine „MS Bellissime“ koja joj nije dopuštala plovidbu kanalom koji povezuje Chioggiju i rijeku Pad.
            11. Prije tog putovanja Alpina i Nicko Tours kod Ministero delle infrastrutture e dei trasporti – Capitaneria di Porto di Chioggia podnijeli zahtjev su za odobrenje prelaska navedenog dijela mora. Odlukom od 12. ožujka 2012. navedeno tijelo odbilo je taj zahtjev uz obrazloženje da je pomorska kabotaža pridržana za brodove koji viju zastavu države članice Europske unije.
            12. Alpina i Nicko Tours pobijali su tu odluku pred Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (Upravni sud regije Veneto). Potonji je odbio tužbu presudom od 12. travnja 2012. ustanovivši da dotična usluga potpada pod pojam „pomorske kabotaže“ obuhvaćene Uredbom br. 3577/92 te je stoga podložna pridržaju usluge kabotaže „za brodare Zajednice koji upravljaju brodovima registriranima u državi članici Europske unije i viju zastavu te države članice“ kako određuje članak 224. CIN‑a.
            13. Alpina i Nicko Tours tu su presudu pobijali pred Consiglio di Stato, ističući da se pojam „pomorske kabotaže“ primjenjuje samo na usluge koje uključuju stvarni pomorski promet. Ovo krstarenje ne podrazumijeva takav promet jer se, uz iznimku kratkog prolaska teritorijalnim morem između Chioggije i Porto Levantea, izvršava u unutarnjim vodama.
            14. Consiglio di Stato suspendirao je izvršenje navedene presude. On je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li Uredbu br. 3577/92 tumačiti na način da se primjenjuje na krstarenja koja se obavljaju između luka neke države članice bez ukrcaja i iskrcaja putnika u tim lukama, ako ta krstarenja započinju i završavaju ukrcajem odnosno iskrcajem istih putnika u istoj luci države članice?“
            O prethodnom pitanju
            15. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita ulazi li krstarenje koje s istim putnicima započinje i završava u istoj luci države članice u kojoj je izvršeno u pojam „pomorske kabotaže“ u smislu Uredbe br. 3577/92.
            16. Iako talijanska vlada i Europska komisija predlažu da se dade potvrdan odgovor na upućeno pitanje, Alpina i Nicko Tours drže da na ovo pitanje nije potrebno odgovarati. Oni napominju kako se Uredba br. 3577/92 odnosi na promet morem i da se, posljedično, ta uredba ne primjenjuje na riječno krstarenje kakvo je predmet glavnog postupka. Prema tome, umjesto davanja tumačenja koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev, valja presuditi da Uredba br. 3577/92 ni u kojem slučaju ne obuhvaća krstarenja koja u biti nisu pomorska.
            17. U tom pogledu iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 3577/92 proizlazi da se ona odnosi samo na usluge pomorskog prometa unutar države članice (kabotažu). Stoga, kako opravdano primjećuju Alpina i Nicko Tours, ta uredba ne uređuje usluge prometa unutarnjim vodnim putovima unutar države članice koji nemaju pomorski karakter. Takve usluge, naprotiv, ulaze u područje primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3921/91 od 16. prosinca 1991. o utvrđivanju uvjeta pod kojima nerezidentni prijevoznici mogu prevoziti robu ili putnike unutarnjim vodnim putovima unutar države članice (SL L 373, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 3., str. 31.).
            18. Međutim, suprotno onome što ističu Alpina i Nicko Tours, nije razvidno da krstarenje koje je predmet glavnog postupka ima karakter koji u biti nije pomorski.
            19. Naime, pojam „mora“ iz Uredbe br. 3577/92 ne ograničuje se na teritorijalno more u smislu Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora potpisane u Montego Bayu (Jamajka) 10. prosinca 1980., koja je stupila na snagu 16. studenoga 1994., a u ime Europske zajednice odobrena je Odlukom Vijeća br. 98/392/EZ od 23. ožujka 1998. (SL L 179, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 2., str. 86.), nego jednako tako pokriva unutarnje morske vode koje se nalaze unutar polaznih crta teritorijalnog mora (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Španjolska, C‑323/03, EU:C:2006:159, t. 25. do 27.).
            20. Stoga, čak i pod pretpostavkom da Alpina i Nicko Tours ispravno smatraju da je prelazak dijela mora između Chioggije i Porto Levantea premalog značaja da bi krstarenju iz glavnog postupka dao pomorski karakter, njihova se teza prema kojoj to krstarenje ima karakter koji u biti nije pomorski, uz uvjet provjere od strane suda koji je uputio zahtjev, u svakom slučaju pokazuje neutemeljenom jer su drugi dijelovi puta, osim navedenog dijela, kao što su to područja plovidbe Venecijanskom lagunom i ušćem rijeke Pad, dijelovi unutarnjih morskih voda Talijanske Republike.
            21. Na relevantnost tumačenja Uredbe br. 3577/92 koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev ne utječe okolnost da brod kojim je izvršeno krstarenje iz glavnog postupka vije švicarsku zastavu.
            22. Naime, ishod navedenog postupka ovisi o odgovoru na pitanje je li pridržaj usluge kabotaže između talijanskih luka „za brodare Zajednice koji upravljaju brodovima registriranima u državi članici Europske unije i viju zastavu te države članice“, određen u članku 224. CIN‑a, zakonito nametnut Alpini i Nicko Toursu vezano za krstarenje izvršeno navedenim brodom koji vije švicarsku zastavu. Kao što se tvrdi u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, iz članka 224. proizlazi da se njime određen pridržaj odnosi samo na usluge kabotaže iz Uredbe br. 3577/92. Posljedično, u svrhu utvrđenja je li krstarenje koje počinje i završava u istoj luci usluga kabotaže u smislu članka 224. CIN‑a, sud koji je uputio zahtjev najprije treba znati pripada li takvo krstarenje uslugama kabotaže iz Uredbe 3577/92.
            23. S obzirom na prethodna razmatranja, Sud treba dati tumačenje koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev bez potrebe da mijenja ili proširuje opseg prethodnog pitanja u smislu prijedloga Alpine i Nicko Toursa.
            24. U svrhu odgovora na postavljeno pitanje, uvodno treba istaknuti da iz navođenja „brodova za krstarenja“ u članku 3. stavku 1. Uredbe 3577/92 i izuzeća predviđenog do 1. siječnja 1995. za određena krstarenja u članku 6. stavku 1. te uredbe nesumnjivo proizlazi da krstarenja ulaze u vrstu prometa obuhvaćenog tom uredbom.
            25. Međutim, budući da Uredba br. 3577/92 za jedini predmet ima „pomorsku kabotažu“, samo krstarenja koja odgovaraju tom pojmu ulaze u područje primjene tog zakonodavstva Unije.
            26. Kako je navedeni pojam definiran u članku 1. stavku 1. i članku 2. stavku 1. Uredbe 3577/92 izrazom „usluge pomorskog prometa unutar države članice“, valja smatrati da svaka usluga krstarenja pružena za naknadu u moru države članice ulazi u područje primjene te uredbe.
            27. Kada takvo krstarenje započinje i završava s istim putnicima u istoj luci, ta istovjetnost luke polaska i dolaska kao i putnika tijekom cijelog puta ne dovodi do neprimjenjivosti Uredbe 3577/92.
            28. Usluge prometa navedene u članku 2. stavku 1. točkama (a) do (c) Uredbe br. 3577/92 opisane su na način da imaju različite luke polaska i dolaska. Međutim, to nabrajanje koje započinje riječju „posebno“ nije taksativno i ne može imati učinak isključenja iz područja primjene te uredbe usluga prometa koje imaju bitne karakteristike pomorske kabotaže sadržane u gore navedenom izrazu „usluge pomorskog prometa unutar države članice“ (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Grčka, C‑251/04, EU:C:2007:5, t. 28. i 32.).
            29. Posljedično, na postavljeno pitanje valja odgovoriti kako krstarenje koje s istim putnicima započinje i završava u istoj luci države članice u kojoj je izvršeno ulazi u pojam „pomorske kabotaže“ u smislu Uredbe br. 3577/92.
            Troškovi
            30. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Krstarenje koje s istim putnicima započinje i završava u istoj luci države članice u kojoj je izvršeno ulazi u pojam „pomorske kabotaže“ u smislu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3577/92 od 7. prosinca 1992. o primjeni načela slobode pružanja usluga u po morskom prometu unutar država članica (pomorska kabotaža).


Presuda Suda od 30. rujna 2003. # Kamer van Koophandel en Fabrieken voor Amsterdam protiv Inspire Art Ltd. # Zahtjev za prethodnu odluku: Kantongerecht te Amsterdam - Nizozemska. # Članci 43., 46. i 48. UEZ-a. # Predmet C-167/01.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. travnja 1991. # Klaus Höfner i Fritz Elser protiv Macrotron GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht München - Njemačka. # Slobodno pružanje usluga - Tržišno natjecanje. # Predmet C-41/90.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. siječnja 2007. # Sumitomo Metal Industries Ltd (C-403/04 P) i Nippon Steel Corp. (C-405/04 P) protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tržišno natjecanje. # Spojeni predmeti C-403/04 P i C-405/04 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. listopada 2010.#Deutsche Telekom AG protiv Europske komisije.#Žalba - Tržišno natjecanje - Članak 82. UEZ-a.#Predmet C-280/08 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. studenog 2010.#Europska komisija protiv Talijanske Republike.#Usklađivanje zakonodavstava.#Predmet C-47/09.


title: Presuda Suda od 20. veljače 1979. # Rewe-Zentral AG protiv Bundesmonopolverwaltung für Branntwein. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hessisches Finanzgericht - Njemačka. # Predmet 120/78.

text:
PRESUDA SUDA 20. veljače 1979.*„Mjere s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja“U predmetu C‑120/78,povodom
 zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Hessisches Finanzgericht (financijski sud savezne države Hessen), s
ciljem da u sporu koji se vodi pred tim sudom izmeđuRewe-Zentral AG, sa sjedištem u KölnuiBundesmonopolverwaltung für Branntwein (Njemačka savezna uprava za monopol alkohola),*Jezik postupka: njemačkipribavi
 prethodnu odluku o tumačenju članaka 30. i 37. Ugovora o EEZ-u u odnosu
 na članak 100. stavak 3. njemačkog zakona o monopolima alkoholnih pića,
 SUD,u
sastavu: H. Kutscher, predsjednik, J. Mertens de Wilmars i
Mackenzie Stuart, predsjednici vijeća, A. M. Donner, P. Pescatore, M.
Sørensen, A. O'Keeffe, G. Bosco i A. Touffait, suci,nezavisni odvjetnik: F. Capotorti,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPRESUDU1        Heissisches
 Finanzgericht je postavio, rješenjem od 28. travnja 1978., zaprimljenim
 na Sudu 22. svibnja iste godine, na temelju članka 177. Ugovora o
EEZ-u, dva prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje članaka 30. i
37. Ugovora o EEZ-u kako bi se ocijenila usklađenost odredbe njemačkog
prava koja se odnosi na prodaju alkoholnih pića i određuje minimalni
postotak alkohola za različite kategorije alkoholnih proizvoda s pravom
Zajednice.2        Iz
 rješenja kojim je postavljeno prethodno pitanje proizlazi da stranka
koja je podnijela žalbu u glavnom postupku ima namjeru uvesti pošiljku
pića Cassis de Dijon, koje potječe iz Francuske, da bi ga stavila u
prodaju u Saveznoj Republici Njemačkoj.3        Stranka
 koja je podnijela žalbu obratila se Upravi za monopol alkoholnih pića
(Bundesmonopolverwaltung) kako bi dobila dozvolu za uvoz predmetnog
proizvoda, a Uprava joj je priopćila da ovaj proizvod nema potrebne
karakteristike da bi bio stavljen na tržište u Saveznoj Republici
Njemačkoj zbog toga što ne sadrži dovoljan udjel alkohola.4        Ovakav
 stav Uprave temelji se na članku 100. Branntweinmonopolgesetza i na
pravilima koje je Uprava donijela na temelju tog propisa koji utvrđuju
minimalne udjele alkohola za određene kategorije likera i drugih
alkoholnih pića (Verordnung über den Mindestweingeistgehalt von
Trinkbranntweinen od 28. veljače 1958., Bundesanzeiger br. 48. od 11.
ožujka 1958.).5        Ovim
 je odredbama prodaja voćnih likera poput likera Cassis de Dijon
podvrgnuta zahtjevu da sadržavaju minimalno 25 % alkohola, dok je
udjel alkohola u navedenom proizvodu, koji se slobodno prodaje na
francuskom tržištu između 15 % i 20 % alkohola.6        Stranka
 koja je podnijela žalbu smatra da se zbog određivanja minimalnog udjela
 alkohola u njemačkoj odredbi poznati alkoholni proizvodi porijeklom iz
ostalih država članica Zajednice ne mogu prodavati u Republici Njemačkoj
 i da stoga ta odredba predstavlja ograničenje slobodnog kretanja robe
između država članica, prelazeći pritom okvire trgovačkih pravila koja
su u nadležnosti država članica.7        Stranka
 koja je podnijela žalbu također smatra da je riječ o mjeri s učinkom
istovrsnim količinskim ograničenjima na uvoz, koja je suprotna članku
30. Ugovora o EEZ-u.8        Nadalje,
 budući da se radi o mjeri u okviru upravljanja monopolom alkoholnih
pića, stranka koja je podnijela žalbu smatra da se istodobno radi o
povredi članka 37. prema kojem države članice moraju postupno uklanjati
nacionalne monopole trgovačkog karaktera kako bi osigurale da na kraju
prijelaznog razdoblja ne postoji diskriminacija između državljana država
 članica u odnosu na uvjete pod kojima se roba nabavlja i prodaje;9        U
 svrhu rješavanja ovog spora Hessisches Finanzgericht postavio je
sljedeća dva pitanja:10      Treba
 li se pojam mjera s istovrsnim učinkom kao i količinska ograničenja na
uvoz, u smislu članka 30. Ugovora o EEZ-u, tumačiti na način da se to
pravilo primjenjuje na određivanje minimalnog udjela etilnog alkohola za
 alkoholna pića koja su namijenjena za konzumaciju, predviđeno njemačkim
 Zakonom o monopolu alkoholnih pića, koje ima za cilj spriječiti prodaju
 u Saveznoj Republici Njemačkoj tradicionalnih proizvoda iz drugih
država članica čiji je udjel čistog alkohola manji od granice koja je
određena?11      Je
 li određivanje takvog minimalnog udjela čistog alkohola obuhvaćeno
pojmom diskriminacije u odnosu na uvjete pod kojima se roba nabavlja i
prodaje između državljana država članica, u smislu članka 37. Ugovora o
EEZ-u?12      Nacionalni
 sud time traži pomoć u tumačenju kako bi mogao procijeniti može li
zahtjev za minimalnim udjelom alkohola biti obuhvaćen zabranom svih
mjera s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja u trgovini između
država članica iz članka 30. Ugovora o EEZ-u ili zabranom svake
diskriminacije u uvjetima pod kojima se roba nabavlja i prodaje između
državljana država članica u smislu članka 37.13      U
 ovom smislu valja primijetiti da se odredba članka 37. odnosi  posebno
na nacionalne monopole trgovačkog karaktera.14      Ta
 odredba nije dakle primjenjiva u odnosu na nacionalne odredbe koje se
ne odnose na situacije kada javni monopol vrši svoju specifičnu funkciju
 – to jest svoje isključivo pravo – nego se načelno primjenjuju na
proizvodnju i prodaju alkoholnih pića bez obzira na to jesu li dio
navedenog monopola.15      S
 obzirom na naprijed navedeno, učinak mjere na koju se poziva nacionalni
 sud na trgovinu u Zajednici treba ispitati isključivo u odnosu na
zahtjeve iz članka 30., kako je naznačeno u prvom pitanju. 16      U
 nedostatku zajedničkih pravila koja bi se odnosila na proizvodnju i
prodaju alkohola - prijedlog uredbe koji je Komisija podnijela Vijeću 7.
 prosinca 1976. (SL br. C 309, str. 2.) još uvijek nije dobio odobrenje
Vijeća - na državama članicama je da urede sve što je vezano za
proizvodnju i prodaju alkohola i alkoholnih pića na svojem području.17      Prepreke
 kretanju unutar Zajednice, koje proizlaze iz razlika između nacionalnih
 zakonodavstava o prodaji predmetnih proizvoda, moraju se prihvatiti u
mjeri u kojoj ih se može smatrati nužnima za zadovoljavanje obveznih
zahtjeva, kao što su, posebice, učinkovitost poreznog nadzora, zaštita
javnog zdravlja, stabilnost trgovačkih transakcija i zaštita potrošača.18      Vlada
 Savezne Republike Njemačke, intervenijent u postupku, izložila je
različite argumente koji prema njezinom tumačenju opravdavaju primjenu
odredaba koje se odnose na minimalni udjel alkohola u alkoholnim pićima,
 iznoseći, s jedne strane, potrebu zaštite javnog zdravlja i, s druge
strane, potrebu zaštite potrošača od nepoštenih oblika trgovačke prakse.19      U
 pogledu zaštite javnog zdravlja, njemačka vlada iznosi da je cilj
određivanja minimalnih udjela alkohola u nacionalnom zakonodavstvu
izbjegavanje širenja alkoholnih pića na nacionalnom tržištu, posebno
alkoholnih pića s umjerenim udjelom alkohola, iz razloga što takvi
proizvodi mogu, po njenom mišljenju, lakše dovesti do stvaranja
ovisnosti nego proizvodi koji imaju veći udjel alkohola.20      Takva
 razmatranja nisu odlučujuća jer potrošač može na tržištu nabaviti
proizvode s umjerenim ili visokim udjelom alkohola, a osim toga se
značajan dio alkoholnih pića s visokim udjelom alkohola, u slobodnoj
prodaji na njemačkom tržištu, uobičajeno konzumira u razrijeđenom
obliku.21      Njemačka
 vlada također iznosi da je određivanje manjeg udjela alkohola za
određene likere namijenjeno zaštiti potrošača od nepoštenih oblika
prakse proizvođača ili distributera alkoholnih pića.22      Ovaj
 argument utemeljen je na mišljenju da smanjivanje udjela alkohola
osigurava konkurentsku prednost u odnosu na pića s višim udjelom
alkohola, s obzirom na to da alkohol predstavlja daleko najskuplji
element u sastavu pića iz razloga njegova znatnog poreznog opterećenja.23      Njemačka
 vlada osim toga smatra da bi dopuštanje slobodnog prometa alkoholnih
proizvoda, kada oni u odnosu na udjel alkohola koji sadržavaju
odgovaraju normama države proizvodnje, nametalo kao zajednički standard u
 Zajednici najmanji udjel alkohola koji se priznaje u bilo kojoj državi
članici, čineći pritom neprimjenjivima sve propise na tom području, s
obzirom na to da uređenje više država članica ne bi poznavalo nikakvu
granicu ove vrste koja bi bila niža.24      Komisija
 je ispravno istaknula da određivanje graničnih vrijednosti  stope
udjela alkohola u pićima može dovesti do standardizacije proizvoda koji
se stavljaju na tržište i njihovog nazivlja u korist veće
transparentnosti trgovačkih transakcija i ponude javnosti.25      Ova
 se argumentacija ne može primijeniti do te mjere da bi se određivanje
minimalnih udjela alkohola smatralo osnovnom garancijom pravednosti u
trgovačkim transakcijama, jer je lako osigurati primjerenu informaciju
za kupca obvezom naznačavanja porijekla i udjela alkohola na ambalaži
proizvoda. 26      Iz
 naprijed navedenog proizlazi da pravila koja se odnose na udjel
alkohola u alkoholnim pićima nisu u javnom interesu na način da bi imala
 prednost pred zahtjevom za slobodno kretanje robe koji predstavlja
jedno od temeljnih pravila Zajednice.27      Učinak
 ovakvih pravila u praksi se sastoji primarno u davanju prednosti
alkoholnim pićima s visokim udjelom alkohola, isključujući s nacionalnih
 tržišta proizvode iz drugih država članica koji ne odgovaraju ovoj
specifikaciji.28      Čini
 se, dakle, da jednostrani zahtjev za minimalnim udjelom alkohola za
prodaju alkoholnih pića postavljen pravilima jedne države članice
predstavlja prepreku trgovini koja je suprotna odredbama članka 30.
Ugovora.29      Ne
 postoji niti jedan valjan razlog da se spriječi prodaja alkoholnih
proizvoda, pod uvjetom da su zakonito proizvedeni i stavljeni u promet u
 jednoj od država članica, i u svim ostalim državama članicama; prodaju
ovih proizvoda ne može spriječiti zakonska zabrana stavljanja u prodaju
pića koja sadrže postotak alkohola manji od granice koja je određena
nacionalnim pravilima.30      Posljedično,
 na prvo pitanje treba odgovoriti na način da pojam „mjera s istovrsnim
učinkom kao količinska ograničenja na uvoz“, iz članka 30. Ugovora,
treba tumačiti tako da znači da je određivanje minimalnog udjela
alkohola predviđeno zakonodavstvom države članice za alkoholna pića koja
 su namijenjena za konzumaciju obuhvaćeno zabranom koja je određena ovom
 odredbom kada je riječ o uvozu alkoholnih pića koja su zakonito
proizvedena i prodavana u drugoj državi članici.I –   Troškovi31      Budući
 da troškovi Kraljevine Danske, Vlade Savezne Republike Njemačke i
Komisije Europskih zajednica, koji su podnijeli očitovanja Sudu ne mogu
biti predmet naknade;32      Budući
 da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred Hessisches Finanzgerichtom, na Hessisches Finanzgerichtu
je da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog, SUD,odlučujući o pitanjima koja mu je postavio Hessisches Finanzgericht rješenjem od 28. travnja 1978., odlučuje: Pojam
 „mjera s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja na uvoz“, iz
članka 30. Ugovora, treba tumačiti tako da znači da je određivanje
minimalnog udjela alkohola predviđeno zakonodavstvom države članice za
alkoholna pića koja su namijenjena za konzumaciju obuhvaćeno zabranom
koja je određena ovom odredbom kada je riječ o uvozu alkoholnih pića
koja su zakonito proizvedena i prodavana u drugoj državi članici.KutscherMertens de WilmarsMackenzie StuartDonnerPescatoreSørensenO’KeeffeBoscoTouffaitObjavljeno na javnoj raspravi Luxembourgu, 20. veljače 1979.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       H. Kutscher


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. siječnja 2007.#Osman Ocalan, u ime Kurdistan Workers' Party (PKK) i Serif Vanly, u ime Kurdistan National Congress (KNK) protiv Vijeća Europske unije.#Žalba - Tužba za poništenje - Dopuštenost.#Predmet C-229/05 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. rujna 2006.#Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny protiv Finanzamt Landshut.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-72/05.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2. ožujka 2010.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske agencije za pomorsku sigurnost (EMSA).#Tužba za poništenje - Jednako postupanje.#Predmet T-70/05.