title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 12. veljače 2014. # Beco Metallteile-Handels GmbH protiv Europske komisije. # Damping - Uvozi elemenata za učvršćivanje od nehrđajućeg čelika podrijetlom iz Kine i Tajvana - Zahtjev za povratom naplaćenih pristojbi - Članak 11. stavak 8. drugi podstavak Uredbe (EZ) br. 1225/2009 - Pravna sigurnost. # Predmet T-81/12.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      12. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Damping — Uvozi elemenata za učvršćivanje od nehrđajućeg čelika podrijetlom iz Kine i Tajvana — Zahtjev za povratom naplaćenih pristojbi — Članak 11. stavak 8. drugi podstavak Uredbe (EZ) br. 1225/2009 — Pravna sigurnost“
      U predmetu T‑81/12,

         Beco Metallteile‑Handels GmbH, sa sjedištem u Spaichingenu (Njemačka), koje zastupa T. Pfeiffer, odvjetnica,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju H. van Vliet i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom zahtjeva za poništenje Odluke Komisije C (2011) 9112 final od 13. prosinca 2011. u vezi sa zahtjevom za povratom antidampinških pristojbi plaćenih na uvoze elemenata za učvršćivanje od nehrđajućeg čelika podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Tajvana,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: N. J. Forwood, predsjednik, F. Dehousse i J. Schwarcz (izvjestitelj), suci,
      tajnik: K. Andová, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Činjenična osnova spora

               1

               Tužitelj Beco Metallteile‑Handels GmbH između 8. rujna 2000. i 5. svibnja 2003. uvezao je u Njemačku elemente za učvršćivanje od nehrđajućeg čelika za koje je Hauptzollamt Karlsruhe [glavni carinski ured u Karlsruheu (Njemačka), u daljnjem tekstu: Hauptzollamt] smatrao da su podrijetlom iz Kine i Tajvana.

               2

               Primjenom Uredbe Vijeća (EZ) br. 393/98 od 16. veljače 1998. o uspostavi konačne antidampinške pristojbe na uvoze elemenata za učvršćivanje od nehrđajućeg čelika i njihovih dijelova podrijetlom iz Narodne Republike Kine, Indije, Republike Koreje, Malezije, Tajvana i Tajlanda (SL L 50, str. 1.) [neslužbeni prijevod], Hauptzollamt je 17. kolovoza 2005. donio porezno mišljenje kojim je tužitelj obaviješten da je dužan platiti iznos od 815754,32 eura za antidampinške pristojbe primijenjene na navedene uvoze (u daljnjem tekstu: porezno mišljenje iz 2005.).

               3

               Dana 22. kolovoza 2005. tužitelj je uložio pravni lijek protiv poreznog mišljenja iz 2005. pred Hauptzollamtom i zatražio odgodu izvršenja navedenog mišljenja.

               4

               Odlukom od 2. rujna 2005. Hauptzollamt je, u očekivanju odluke o meritumu predmeta, odgodio izvršenje poreznog mišljenja iz 2005.

               5

               Ispravkom mišljenja od 14. travnja 2010. (u daljnjem tekstu: prvi ispravak poreznog mišljenja iz 2010.) Hauptzollamt je umanjio iznos antidampinških pristojbi potraživanih od tužitelja na 633475,99 eura i naložio mu plaćanje najkasnije do 30. travnja 2010. Taj ispravak poreznog mišljenja u trenutku podnošenja predmetnog pravnog lijeka bio je predmet pravnog lijeka pred Finanzgerichtom Baden‑Württemberg (financijski sud u Baden‑Württembergu, Njemačka).

               6

               Tužitelj je 19. travnja 2010. na temelju članka 11. stavka 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51., ispravak SL 2010, L 7, str. 22., u daljnjem tekstu: temeljna uredba) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.) podnio zahtjev za povratom antidampinških pristojbi utvrđenih u poreznom mišljenju iz 2005., tj. iznos od 815754,32 eura. U odgovoru na pitanje koje je postavio Opći sud tužitelj je obrazložio razloge, a da Europska komisija to nije osporila, zbog kojih se taj zahtjev za povratom odnosio na iznos naveden u poreznom mišljenju iz 2005., a ne na onaj iz prvog ispravka poreznog mišljenja iz 2010. Naime, s obzirom na to da je potonje mišljenje tužiteljev odvjetnik zaprimio tek 19. travnja 2010., ono nije uzeto u obzir u navedenom zahtjevu za povratom poslanom isti dan jer odvjetnik tužitelja nije mogao znati za njega prije navedenog slanja.

               7

               Tužitelj je u svom zahtjevu za povratom naveo da je dampinška marža, koja je bila u osnovi poreznog mišljenja iz 2005., ukinuta tj. snižena na vrijednost ispod primijenjene stope antidampinške pristojbe. Smatrajući da takav zahtjev za povratom pretpostavlja da su antidampinške pristojbe o kojima je riječ već plaćene, tužitelj je, pouzdajući se u bilješku s dna stranice 6. mišljenja Komisije o povratu antidampinških pristojbi (SL 2002, C 127, str. 10., u daljnjem tekstu: mišljenje o tumačenju), također tražio odgodu ispitnog postupka sve do konačnog utvrđenja navedenih pristojbi.

               8

               Hauptzollamt je 28. travnja 2010. donio drugi ispravak poreznog mišljenja (u daljnjem tekstu: drugi ispravak poreznog mišljenja iz 2010.) u kojem je od tužitelja a posteriori potraživan iznos od 101356,15 eura za porez na promet kod uvoza jer je isti bio predmetom pogrešnog izuzeća.

               9

               Tužitelj je 30. travnja i 14. svibnja 2010. platio, odgovarajuće, iznos od 633475,99 eura radi izvršenja prvog ispravka poreznog mišljenja iz 2010. kao i iznos od 101356,15 eura radi izvršenja drugog ispravka poreznog mišljenja iz 2010.

               10

               Pismom od 15. studenoga 2010. Komisija je obavijestila tužitelja da se, s obzirom na članak 11. stavak 8. temeljne uredbe i na mišljenje o tumačenju, predmetni zahtjev za povratom smatra nedopuštenim.

               11

               Pismom od 15. prosinca 2010. tužitelj je odgovorio da primjenom točke 2.1. mišljenja o tumačenju rok za podnošenje zahtjeva za povratom antidampinških pristojbi ne teče dok navedene pristojbe nisu plaćene. Prema stajalištu tužitelja, a s obzirom na bilješku s dna stranice 6. umetnutu u točku 2.1. mišljenja o tumačenju, on je mogao podnijeti svoj zahtjev za povratom prije plaćanja antidampinških pristojbi, ali to nije bio obvezan učiniti. S obzirom na to da nije platio predmetne antidampinške pristojbe sve do 30. travnja 2010., trebalo je smatrati da je predmetni zahtjev za povratom podnesen u propisanom roku od šest mjeseci i da je stoga dopušten.

               12

               Pismom od 2. kolovoza 2011. Komisija je obavijestila tužitelja o bitnim činjenicama i razmatranjima zbog kojih je predmetni zahtjev za povratom trebao biti odbačen.

               13

               U odgovoru od 15. rujna 2011. tužitelj je zadržao svoje shvaćanje mišljenja o tumačenju kako je sažeto u točki 11. Također je naveo da Komisija odbacivši predmetni zahtjev za povratom nije postupala u dobroj vjeri te je prekršila načelo pravne sigurnosti kao i legitimna očekivanja koja proizlaze iz teksta mišljenja o tumačenju.

               14

               Svojom Odlukom C (2011) 9112 final od 13. prosinca 2011. u vezi sa zahtjevom za povratom antidampinških pristojbi plaćenih na uvoze elemenata za učvršćivanje od nehrđajućeg čelika podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Tajvana (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je odbacila predmetni zahtjev za povratom.

               15

               U uvodnoj izjavi 5. pobijane odluke Komisija je navela da je rok od šest mjeseci za podnošenje predmetnog zahtjeva za povratom počeo teći od trenutka kada je iznos antidampinških pristojbi bio valjano utvrđen, tj. od 17. kolovoza 2005. Prema Komisiji, navedeni je rok, dakle, istekao 17. veljače 2006. Budući da je navedeni zahtjev za povratom tužitelj podnio tek 19. travnja 2010., nije mogao biti meritorno razmatran zbog očite nedopuštenosti.

               16

               Kako bi osporila argumentaciju koju je izložio tužitelj tijekom upravnog postupka, Komisija je, kao prvo, u uvodnim izjavama 8., 9. i 15. pobijane odluke navela da se članak 11. stavak 8. drugi podstavak temeljne uredbe posebice odnosi na rokove u kojima je zahtjev za povratom trebao biti podnesen. Prema Komisiji, ta je odredba propisala da je rok za podnošenje zahtjeva za povratom počeo teći u trenutku kada je iznos potraživanih antidampinških pristojbi bio valjano utvrđen, tj. 17. kolovoza 2005., a ne u trenutku njihovog plaćanja. Okolnost da je Hauptzollamt odgodio izvršenje poreznog mišljenja iz 2005. ni po čemu ne mijenja taj zaključak.

               17

               Nadalje, u uvodnim izjavama 10., 11. i 15. pobijane odluke Komisija je navela da je tekst točke 2.1. podtočke (b) mišljenja o tumačenju trebalo čitati u njegovoj cijelosti, što je značilo da je trebalo uzeti u obzir i tekst te odredbe i umetnuti tekst bilješke s dna stranice 6. U tom potonjem Komisija je navela da, kada je uvoznik osporavao primjenu antidampinških pristojbi na svoju transakciju, on je ipak trebao, ako je to želio, podnijeti zahtjev za povratom antidampinških pristojbi u roku od šest mjeseci kao i zahtjev za odgodu ispitnog postupka Komisije sve dok se ne razjasni osnovanost pristojbi. Izrazi „trebao bi“ i „ako to želi“, koji se rabe u navedenoj bilješci s dna stranice, odnosili bi se na činjenicu da je uvoznik mogao odlučiti ili ne odlučiti podnijeti takav zahtjev u roku od šest mjeseci predviđenom u članku 11. stavku 8. temeljne uredbe, ali ne bi značili da bi uvoznik mogao valjano zatražiti povrat nakon isteka tog roka. U točki 15. pobijane odluke Komisija je navela da je točka 3.1.3. mišljenja o tumačenju potvrdila to stajalište, detaljno određujući da je rok od šest mjeseci trebalo poštovati čak i kada se primjena propisa koji uvodi predmetne pristojbe osporavala pred nacionalnim sudskim ili upravnim tijelima.

               18

               Stoga je Komisija u uvodnoj izjavi 15. pobijane odluke zaključila da mišljenje o tumačenju nije bilo u suprotnosti s člankom 11. stavkom 8. temeljne uredbe i da ono nije moglo stvoriti legitimna očekivanja za slučaj u kojem pristojbe ne bi bile plaćene.

               19

               U uvodnoj izjavi 16. pobijane odluke Komisija je također navela da se ponašanje tužitelja činilo proturječnim s obzirom na izloženi argument prema kojem zahtjev za povratom antidampinških pristojbi nije dopušten osim ako su navedene pristojbe već plaćene. Naime, tužitelj je podnio zahtjev za povratom 19. travnja 2010., iako su predmetne antidampinške pristojbe plaćene tek sljedećeg 30. travnja.

               20

               Konačno, što se tiče različitih presuda koje je tužitelj naveo u prilog tvrdnji da Komisija odbacivši njegov zahtjev za povratom nije postupala u dobroj vjeri te da je prekršila načelo pravne sigurnosti kao i legitimna očekivanja koja proizlaze iz teksta mišljenja o tumačenju, potonja je u točkama 19. do 21. pobijane odluke smatrala da navedene presude nisu takve naravi da podržavaju tužiteljev zahtjev.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               21

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. veljače 2012. tužitelj je uložio predmetni pravni lijek.

               22

               U okviru mjera za upravljanje postupkom, Opći sud (drugo vijeće) pozvao je stranke da dostave određene dokumente i da odgovore na određena pitanja. Stranke su u dodijeljenom roku odgovorile na taj zahtjev.

               23

               Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (drugo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.

               24

               Stranke nisu iznijele nikakvo očitovanje na izvještaj za raspravu.

               25

               Stranke su saslušane u svojim izlaganjima i odgovorima na pitanja koja im je postavio Opći sud na raspravi od 5. lipnja 2013.

               26

               Tužitelj zahtijeva da Opći sud:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               27

               Komisija zahtijeva da Opći sud:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         O pravu

               28

               U prilog tužbi tužitelj navodi, u bitnome, dva pravna navoda. Prvi se temelji na povredama članka 11. stavka 8. temeljne uredbe i mišljenja o tumačenju. Drugi se temelji na povredama načelâ zaštite legitimnog povjerenja, dobre vjere i pravne sigurnosti.

         O prvom pravnom navodu, temeljenom na povredama članka 11. stavka 8. temeljne uredbe i mišljenja o tumačenju

               29

               Prvi pravni navod dijeli se na dva prigovora. Prvi se temelji na povredi članka 11. stavka 8. temeljne uredbe, a drugi na povredi mišljenja o tumačenju.

         O prvom prigovoru, temeljenom na povredi članka 11. stavka 8. temeljne uredbe

               30

               Tužitelj smatra, pozivajući se na članak 11. stavak 8. prvi podstavak temeljne uredbe prema kojem „uvoznik može zatražiti povrat naplaćenih pristojba ako se pokaže da je dampinška marža, na temelju koje su plaćene pristojbe, ukinuta ili snižena na razinu koja je ispod razine pristojbe koja je na snazi“, da je takav zahtjev za povratom dopušten samo nakon plaćanja predmetnih antidampinških pristojbi.

               31

               Suprotno, Komisija smatra da članak 11. stavak 8. prvi podstavak temeljne uredbe propisuje samo materijalne uvjete pod kojima mogu biti vraćene antidampinške pristojbe što ih je platio dotični uvoznik i da drugi podstavak tog članka propisuje posebna pravila u području postupka.

               32

               Prema Komisiji, iznos antidampinške pristojbe, osim toga, valjano je utvrđen putem obavijesti o carinskom dugu u skladu s člankom 221. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.) jer je od tog trenutka dužnik s njime bio upoznat. Ne postoji nikakav sustavan razlog koji bi učinio nužnim čekanje okončanja pravnog lijeka za poništenje na nacionalnoj razini kako bi se podnio zahtjev za povratom na temelju članka 11. stavka 8. temeljne uredbe s obzirom na to da jedino Komisija, a ne nacionalna tijela, u konkretnom slučaju uvoznika o kojem je riječ, može utvrditi sniženje ili ukidanje dampinške marže na temelju koje su antidampinške pristojbe izračunate.

               33

               U tom pogledu, kada članak 11. stavak 8. prvi podstavak temeljne uredbe propisuje da, „[n]eovisno o stavku 2., uvoznik može zatražiti povrat naplaćenih pristojba ako se pokaže da je dampinška marža, na temelju koje su plaćene pristojbe, ukinuta ili snižena na razinu koja je ispod razine pristojbe koja je na snazi“, izrazi „naplaćenih pristojba“ i „su plaćene pristojbe“, koji se nalaze u navedenoj odredbi, utvrđuju jedino da predmet povrata mogu biti samo iznosi koji su već plaćeni. Na taj način ta odredba određuje samo načelo i materijalne uvjete povrata.

               34

               Što se tiče postupka koji je potrebno slijediti, članak 11. stavak 8. drugi podstavak temeljne uredbe predstavlja relevantnu odredbu. Tekst te odredbe odnosi se na antidampinške pristojbe „koje treba ubrati“. On, dakle, ne sadrži uvjet povezan s plaćanjem navedenih pristojbi da bi zahtjev za povratom bio dopušten.

               35

               Stoga polazna točka roka od šest mjeseci propisanog u članku 11. stavku 8. drugom podstavku temeljne uredbe nipošto nije podređena uvjetu prethodnog plaćanja antidampinških pristojbi.

               36

               Međutim, nastavno na pitanje koje je postavio Opći sud, tužitelj navodi da članak 11. stavak 8. treći podstavak temeljne uredbe ima posredan učinak na određivanje točke početka roka propisanog u drugom podstavku tog istog stavka.

               37

               Članak 11. stavak 8. treći podstavak temeljne uredbe utvrđuje da „zahtjev za povratom smatra se valjano potkrijepljenim dokazima samo ako sadrži točne podatke o traženom iznosu povrata antidampinških pristojba i kompletnu carinsku dokumentaciju u vezi izračuna i plaćanja tog iznosa“, da „[t]akođer uključuje dokaze o uobičajenim vrijednostima i izvoznim cijenama u Zajednicu tijekom reprezentativnog razdoblja za izvoznike, odnosno proizvođače na koje se primjenjuje pristojba“, da „[u] slučajevima kada uvoznik nije povezan s dotičnim izvoznikom ili proizvođačem i podaci nisu odmah raspoloživi, ili kada izvoznik ili proizvođač ne želi dati podatke uvozniku, zahtjev sadrži izjavu izvoznika ili proizvođača da je dampinška marža snižena ili ukinuta, a kako je navedeno u ovom članku, a da će relevantni dokazi koji to potkrepljuju biti dostavljeni Komisiji“ i da „[a]ko izvoznik ili proizvođač ne dostave te dokaze u razumnom roku, zahtjev se odbija“.

               38

               Tužitelj tvrdi da je, s obzirom na to da članak 11. stavak 8. treći podstavak temeljne uredbe u svojoj prvoj rečenici propisuje da, kako bi bio „valjano potkrijepljen“, zahtjev za povratom mora biti popraćen kompletnom carinskom dokumentacijom u vezi izračuna i plaćanja iznosa antidampinških pristojbi o kojima je riječ, navedeno plaćanje je dakle uvjet za dopuštenost zahtjeva za povratom.

               39

               U tom pogledu, kao što je navela Komisija, članak 11. stavak 8. treći podstavak temeljne uredbe ima učinak samo za utvrđivanje točke početka roka propisanog u članku 11. stavku 8. četvrtom podstavku drugoj rečenici iste uredbe. Naime, ta rečenica propisuje da se „[p]ovrati [antidampinških] pristojba uobičajeno […] obavljaju u roku od 12 mjeseci, a u niti jednom slučaju po isteku više od 18 mjeseci od datuma kada je uvoznik proizvoda koji podliježe antidampinškoj pristojbi podnio zahtjev za povratom, valjano potkrijepljen dokazima“.

               40

               Štoviše, ništa u tekstu članka 11. stavka 8. drugog podstavka temeljne uredbe ne dovodi do zaključka da zahtjevi za povratom trebaju biti valjano potkrijepljeni u smislu trećeg podstavka istog stavka prilikom njihovog podnošenja. Njih je moguće dopuniti i naknadno tijekom postupka. Da nije tako, zakonodavac bi u članku 11. stavku 8. četvrtom podstavku drugoj rečenici naveo da navedeni rok od 12, tj. 18 mjeseci teče od podnošenja zahtjeva za povratom, a ne od trenutka kada je taj zahtjev „valjano potkrijepljen“.

               41

               Iz toga proizlazi da argument na temelju članka 11. stavka 8. trećeg podstavka temeljne uredbe ne može poništiti zaključke u točkama 34. i 35. ove presude.

               42

               Tužitelj u replici također navodi da, kako bi se moglo smatrati da su antidampinške pristojbe valjano utvrđene, njihov je iznos trebao biti točno izračunat. Međutim, u mjeri u kojoj je prvi ispravak poreznog mišljenja iz 2010. bitno smanjio iznos antidampinških pristojbi za plaćanje, ne može se smatrati da je iznos konačnih antidampinških pristojbi koje treba ubrati bio „valjano“ utvrđen poreznim mišljenjem iz 2005. Dakle, njegov zahtjev za povratom ne može se smatrati zakašnjelim.

               43

               U predmetnom slučaju dostatno je navesti, kao što je dobro navela Komisija, da se argumentacija o kojoj je riječ temelji na donošenju prvog ispravka poreznog mišljenja iz 2010. od strane nacionalnih tijela, a postojanje kojeg Komisija nije uzela u obzir u trenutku donošenja pobijane odluke.

               44

               Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, legalitet pobijanog akta procjenjuje se s obzirom na činjenične i pravne elemente koji postoje u trenutku njegova usvajanja (presude Suda od 7. veljače 1979., Francuska/Komisija, 15/76 i 16/76, Zb., str. 321., t. 7. i od 5. srpnja 1984., Société d’initiatives et de coopération agricoles i Société interprofessionnelle des producteurs et expéditeurs de fruits, légumes, bulbes et fleurs d’Ille‑et‑Vilaine/Komisija, 114/83, Zb., str. 2589., t. 22.; presude Općeg suda od 22. listopada 1996., SNCF i British Railways/Komisija, T-79/95 i T-80/95, Zb., str. II-1491., t. 48. i od 22. siječnja 2013., Grčka/Komisija, T‑46/09, t. 149.). Posebice, procjene koje je donijela Komisija treba ispitivati samo s obzirom na one elemente kojima je raspolagala u trenutku izvršavanja procjene (presuda Općeg suda od 11. svibnja 2005., Saxonia Edelmetalle i ZEMAG/Komisija, T-111/01 i T-133/01, Zb., str. II-1579., t. 67.).

               45

               Međutim, tužitelj u biti tvrdi da je odsutnost predočavanja ili navođenja prvog ispravka poreznog mišljenja tijekom upravnog postupka u cijelosti prouzročena nedostatkom pažnje Komisije. On navodi da, suprotno onome što je predviđeno u točki 3.2.1. podtočki (b) mišljenja o tumačenju, Komisija od njega nije tražila druge informacije, posebice one koje se odnose na osnovu za izračun i na točan iznos naplaćenih antidampinških pristojbi.

               46

               Ako je i točno da točka 3.2.1. mišljenja o tumačenju predviđa da Komisija obavještava tužitelja o informacijama koje je dužan dostaviti utvrđujući razuman rok za slanje traženih dokaznih elemenata i da te informacije sadrže carinske dokumente koji preciziraju uvozne transakcije za koje je zatražen povrat te posebice utvrđuju elemente koji su služili za utvrđenje pristojbi koje treba ubrati kao i točan iznos naplaćenih antidampinških pristojbi, Komisija opravdano navodi da nema obvezu ispitivanja po službenoj dužnosti i procjenjivanja unaprijed koji su to elementi koji bi joj mogli biti dostavljeni. Naime, tu odredbu potrebno je shvatiti samo na način da nalaže Komisiji da obavijesti tužitelja o vrstama ili kategorijama informacija ili dokumenata koje joj treba dostaviti kako bi mogla ispitati zahtjev za povratom.

               47

               Stoga nije održiva argumentacija tužitelja prema kojoj iznos konačnih antidampinških pristojbi koje treba ubrati nije bio „valjano“ utvrđen poreznim mišljenjem iz 2005.

               48

               Dakle, potrebno je odbiti prigovor temeljen na povredi članka 11. stavka 8. temeljne uredbe.

         O drugom prigovoru, temeljenom na povredi mišljenja o tumačenju

               49

               Tužitelj navodi da pobijana odluka krši točku 1., točku 2.1. podtočku (b), umetnutu bilješku s dna stranice 6. i točku 2.2. podtočku (a) mišljenja o tumačenju.

               50

               U tom pogledu dostatno je navesti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da akt kojim se daje tumačenje, kao što je mišljenje o tumačenju koje u skladu sa svojom preambulom definira smjernice za primjenu članka 11. stavka 8. temeljne uredbe, ne može imati kao učinak izmjenu obvezujućih pravila sadržanih u uredbi (presuda Suda od 28. siječnja 1992., Soba, C-266/90, Zb., str. I-287., t. 19. i presuda Općeg suda od 22. travnja 1993., Peugeot/Komisija, T-9/92, Zb., str. II-493., t. 44.).

               51

               Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je Komisija vezana okvirima i obavijestima koje usvaja, ali samo u mjeri u kojoj oni ne odbacuju norme koje su im hijerarhijski nadređene (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 2. prosinca 2010., Holland Malt/Komisija, C-464/09 P, Zb., str. I-12443., t. 47. i navedena sudska praksa).

               52

               Na taj način, u slučaju preklapanja i nespojivosti s takvom normom, akt kojim se daje tumačenje nema prednost pred tom normom (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 14. travnja 2005., Belgija/Komisija, C-110/03, Zb., str. I-2801., t. 33.).

               53

               Iz toga proizlazi da eventualno nepoštovanje određenih odredbi mišljenja o tumačenju u pobijanoj odluci ne može imati posljedice na pravilnost Komisijine primjene članka 11. stavka 8. temeljne uredbe, a koji je pravna osnova za pobijanu odluku. U mjeri u kojoj se tužitelj u svojim argumentima poziva na činjenicu kršenja načela pravne sigurnosti, isti se miješaju s argumentima izloženima u okviru drugog pravnog navoda te će stoga biti analizirani niže u točkama 55. et seq.

               54

               Iz toga proizlazi da valja odbiti drugi prigovor i stoga prvi pravni navod u cijelosti.

         O drugom pravnom navodu, temeljenom na povredama načelâ zaštite legitimnog povjerenja, dobre vjere i pravne sigurnosti

               55

               Opći sud smatra da prvo valja procijeniti prigovor temeljen na povredi načela pravne sigurnosti.

               56

               Tužitelj tvrdi da načelo pravne sigurnosti zahtijeva jasnoću i preciznost propisa kako bi zainteresirane osobe mogle nedvosmisleno znati svoja prava i obveze. Naime, s obzirom na to da se točka 1., točka 2.1. podtočka (b) i točka 2.2. podtočka (a) mišljenja o tumačenju u biti odnose, odgovarajuće, na „naplaćene antidampinške pristojbe“, na „transakcije za koje su antidampinške pristojbe u cijelosti plaćene“ i na to da „[s]vaki uvoznik koji može dokazati da je platio […] antidampinške pristojbe za određeni uvoz“, navedeno načelo zabranjuje odbijanje tužiteljevog zahtjeva za povratom iz razloga što je on trebao podnijeti svoj zahtjev čak i prije plaćanja antidampinških pristojbi.

               57

               Isto tako, predložak zahtjeva za povratom u prilogu mišljenju o tumačenju u odjeljku „Minimalni obvezni podaci“ koje je potrebno dostaviti predviđa izjavu da su antidampinške pristojbe za koje se traži povrat u cijelosti plaćene.

               58

               Osim toga, bilješka s dna stranice 6. mišljenja o tumačenju, umetnuta u točku 2.1. podtočku (b) navedenog mišljenja o tumačenju, precizira da, „[k]ada uvoznik osporava primjenu antidampinških pristojbi na svoju ili svoje transakciju(e), (bilo da ta akcija odgađa ili ne odgađa plaćanje pristojbi), ili kada su nacionalna tijela prihvatila da se zabilježi osiguranje za pokrivanje eventualne osnovanosti antidampinških pristojbi, uvoznik bi ipak trebao (ako to želi) podnijeti zahtjev za povratom antidampinških pristojbi u roku od šest mjeseci kao i zahtjev za odgodu ispitnog postupka Komisije sve dok se ne razjasni osnovanost pristojbi“. Izrazi „trebao bi“ i „ako to želi“ u ovoj bilješci s dna stranice označavaju da u slučaju osporavanja visine antidampinških pristojbi ne teče rok za plaćanje od šest mjeseci.

               59

               Iz bilješke s dna stranice 6. mišljenja o tumačenju proizlazi da, dok antidampinške pristojbe o kojima je riječ nisu plaćene, zainteresirani uvoznik može, a bez da je na to obvezan, podnijeti zahtjev za povratom. Suprotno onome što tvrdi Komisija, navedena bilješka s dna stranice ne primjenjuje se jedino u slučajevima u kojima je zabilježeno osiguranje.

               60

               Nadalje, tužitelj navodi da je poštovao primjenjive odredbe podnijevši 19. travnja 2010. svoj zahtjev za povratom antidampinških pristojbi utvrđenih u poreznom mišljenju iz 2005. i priloživši zahtjev za odgodu ispitnog postupka s obzirom na to da navedene pristojbe još nisu bile plaćene.

               61

               Zbog tog razloga tužitelj tvrdi da rok propisan u članku 11. stavku 8. drugom podstavku temeljne uredbe ne može isteći prije no što je mogao redovno uložiti zahtjev za povratom.

               62

               Što se tiče Komisije, ona smatra da je mišljenje o tumačenju jasno predvidjelo da je rok za podnošenje zahtjeva za povratom šest mjeseci računajući od trenutka kada je iznos antidampinških pristojbi za plaćanje bio valjano utvrđen.

               63

               Tekst točke 2.1. podtočke (b) mišljenja o tumačenju treba čitati u njegovoj cijelosti, tj. zajedno s umetnutom bilješkom s dna stranice 6. navedenog mišljenja. Iz toga proizlazi da, kada uvoznik osporava primjenu antidampinških pristojbi na svoju transakciju, on bi trebao svejedno podnijeti zahtjev za povratom antidampinških pristojbi u roku od šest mjeseci kao i zahtjev za odgodu ispitnog postupka Komisije sve dok se ne razjasni osnovanost pristojbi.

               64

               Naime, točka 2.1. podtočka (b) mišljenja o tumačenju odnosi se u biti na situaciju u kojoj iznos antidampinških pristojbi još nije valjano utvrđen i u kojoj uvoznik daje osiguranje sve dok on to ne bude. Bilješka s dna stranice 6. tog mišljenja o tumačenju predviđa slučaj u kojem Carinski zakonik Zajednice sâm propisuje uspostavu osiguranja.

               65

               Riječ je o slučaju u kojem uvoznik podnosi, na temelju članka 243. Carinskog zakonika Zajednice, pravni lijek pred nacionalnim tijelima protiv uspostave u dobrom i traženom obliku antidampinških pristojbi. Članak 244. istog zakonika predviđa i da, ako nacionalna tijela iznimno narede odgodu izvršenja, uvoznik mora dati osiguranje. Bilješka s dna stranice 6. mišljenja o tumačenju navodi da je pod tom drugom pretpostavkom moguće podnijeti zahtjev za povratom. To proizlazi iz činjenice da bi, za razliku od prvog slučaja koji bi bio uređen u točki 2.1. podtočki (b) navedenog mišljenja o tumačenju, antidampinška pristojba već bila valjano utvrđena. Komisija navodi da je, upotrijebivši izraze „trebao bi“ i „ako to želi“, ona željela naglasiti da, s jedne strane, podnošenje zahtjeva za povratom nije preduvjet za podnošenje pravnog lijeka pred nacionalnim tijelima te da je, s druge strane, na uvozniku odluka o podnošenju takvog zahtjeva. Iz tih se izraza ne može zaključiti da uvoznik može valjano zatražiti povrat i nakon isteka roka.

               66

               Poput članka 11. stavka 8. prvog podstavka temeljne uredbe, i točka 1., točka 2.1. podtočka (b) te točka 2.2. podtočka (a) mišljenja o tumačenju, na koje se poziva tužitelj, propisuju samo materijalne uvjete za povrat. Naime, normalno je da iznos mora biti plaćen prije nego što ga je moguće vratiti. Suprotno tome, pravila o postupku koji je potrebno slijediti kao takva predviđena su u točki 2.6. podtočki (a) i u točki 3.1.3. podtočki (a) drugog podstavka mišljenja o tumačenju pod naslovom, odgovarajuće, „Koji su rokovi koje je potrebno poštovati“ i „Rok od šest mjeseci“. S obzirom na to da propisuju da „[z]ahtjeve na temelju članka 11. stavka 8. temeljne uredbe treba podnijeti […] unutar šest mjeseci računajući od datuma kada je iznos antidampinških pristojbi koje treba ubrati za te proizvode bio utvrđen“ i da „[t]aj rok od šest mjeseci treba poštovati čak i kada se propis koji utvrđuje pristojbe o kojima je riječ osporava pred Općim sudom […] ili kada se njegova primjena osporava pred nacionalnim sudskim i upravnim tijelima“, ona potvrđuju pravno obvezujući karakter roka od šest mjeseci koji se računa od trenutka kada je iznos konačnih antidampinških pristojbi bio valjano utvrđen.

               67

               Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, za tumačenje odredbe prava Unije u obzir valja uzeti ne samo njezin tekst već također i kontekst, te ciljeve koje slijedi propis čiji je ona dio (presuda Suda od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, Zb., str. 3781., t. 12.). Dakle, točku 1., točku 2.1. podtočku (b) i točku 2.2. podtočku (a) mišljenja o tumačenju ne treba razmatrati izdvojeno, već u kontekstu drugih odredbi tog mišljenja i članka 11. stavka 8. temeljne uredbe.

               68

               U tom pogledu iz sudske prakse proizlazi da načelo pravne sigurnosti predstavlja temeljno načelo prava Unije koje posebice zahtijeva da je propis jasan i precizan kako bi pojedinci mogli nedvosmisleno znati svoja prava i obveze te posljedično primijeniti njegove odredbe. Međutim, kada je u pogledu smisla i dosega pravnog pravila svojstven određeni stupanj nesigurnosti, valja ispitati je li predmetno pravno pravilo toliko dvosmisleno da čini prepreku tome da pojedinci mogu s dovoljnom sigurnošću otkloniti eventualne sumnje o dosegu ili smislu tog pravila (presuda Općeg suda od 22. svibnja 2007., Mebrom/Komisija, T-216/05, Zb., str. II-1507., t. 108.).

               69

               Kao prvo, valja podsjetiti da je, kao što je zaključeno u okviru analize prvog prigovora prvog pravnog navoda, potrebno odbiti tužiteljevo tumačenje članka 11. stavka 8. temeljne uredbe. Međutim, također valja navesti da ta odredba, koja predstavlja pravnu osnovu pobijane odluke, sadrži određeni stupanj nesigurnosti u pogledu smisla i dosega predmetnog pravnog pravila. Taj stupanj nesigurnosti proizlazi iz istodobnog korištenja u istoj odredbi izraza „plaćene pristojbe“ ili „naplaćene pristojbe“ nasuprot izraza „konačne pristojbe koje treba ubrati“ čiji je iznos „bio valjano utvrđen“.

               70

               Valja podsjetiti da su smjernice sadržane u obavijestima ili mišljenjima o tumačenju Komisije usvojene u interesu jamstva transparentnosti, predvidljivosti i pravne sigurnosti akcije koju poduzima Komisija (presuda Suda od 30. svibnja 2013., Komisija/Švedska, C‑270/11, t. 41.).

               71

               Također iz presude Mebrom/Komisija, točka 68. supra (t. 109.), proizlazi da mišljenje o tumačenju može u određenim okolnostima predstavljati prepreku tome da pojedinci mogu s dovoljnom sigurnošću otkloniti eventualne sumnje o dosegu ili smislu norme koja se tumači.

               72

               U predmetnom slučaju iz preambule mišljenja o tumačenju proizlazi da ono ima za cilj utvrditi smjernice za primjenu članka 11. stavka 8. temeljne uredbe i stoga informirati stranke zainteresirane za postupak povrata, posebice o uvjetima kojima zahtjev treba udovoljavati. Dakle, ono je usvojeno u interesu jačanja pravne sigurnosti u članak 11. stavak 8. temeljne uredbe u korist navedenih stranaka.

               73

               U mjeri u kojoj je mišljenje o tumačenju namijenjeno gospodarskim subjektima koji nemaju obvezu sustavno se koristiti pravnom pomoći u svojim tekućim poslovima, presudno je da je tumačenje članka 11. stavka 8. temeljne uredbe izvršeno u što jasnijim i nedvosmislenijim terminima. Zbog cilja i naravi navedenog mišljenja, čitanje njegovih odredbi treba pažljivom i pozornom gospodarskom subjektu omogućiti nedvosmisleno poznavanje njegovih prava i obveza kako bi se otklonile eventualne sumnje o dosegu ili smislu navedenih pravila.

               74

               Međutim, mišljenje o tumačenju koje šalje proturječne signale u vezi s uvjetima za podnošenje zahtjeva za povratom antidampinških pristojbi nije zadovoljilo te uvjete.

               75

               U predmetnom slučaju točka 2.6. podtočka (a) mišljenja o tumačenju u biti predviđa da zahtjeve na temelju članka 11. stavka 8. temeljne uredbe treba podnijeti unutar šest mjeseci računajući od datuma kada je iznos antidampinških pristojbi bio valjano utvrđen.

               76

               Vezano uz točku 1. mišljenja o tumačenju, ona jedino navodi, poput članka 11. stavka 8. prvog podstavka temeljne uredbe, da predmet povrata mogu biti samo iznosi koji su već plaćeni (vidjeti t. 33. gore). Ta se odredba tako ograničava na definiranje načela i materijalnih uvjeta za povrat.

               77

               Međutim, s obzirom na to da točka 2.1. podtočka (b) i točka 2.2. podtočka (a) mišljenja o tumačenju predviđaju, s jedne strane, da samo transakcije za koje su antidampinške pristojbe u cijelosti plaćene mogu biti predmetom zahtjeva za povratom i, s druge strane, da povrat antidampinških pristojbi može tražiti uvoznik koji je dokazao da ih je platio, te se odredbe protive točki 2.6. podtočki (a) mišljenja o tumačenju.

               78

               Stajalište tužitelja također podupire prilog mišljenju o tumačenju koji sadrži predložak i podsjetnik za zahtjeve za povratom, u mjeri u kojoj se u odjeljku „Minimalni obvezni podaci“ predviđa da podnositelj zahtjeva za povratom izjavi da su pristojbe za koje traži povrat u cijelosti plaćene.

               79

               Što se tiče bilješke s dna stranice 6. mišljenja o tumačenju, na kojoj je tužitelj posebno temeljio svoje zahtjeve i koja predviđa da „bi [uvoznik svejedno] trebao“, ako to želi, a ne da „treba“, podnijeti zahtjev za povratom antidampinških pristojbi u roku od šest mjeseci kao i zahtjev za odgodu ispitnog postupka Komisije sve dok se ne razjasni osnovanost pristojbi kada osporava primjenu antidampinških pristojbi na svoju ili svoje transakciju(e), bilo da ta akcija odgađa ili ne odgađa plaćanje pristojbi, ona se ne može shvatiti na način da kao takva obvezuje uvoznika koji se nalazi u toj situaciji da podnese zahtjev u roku od šest mjeseci otkad je iznos antidampinških pristojbi valjano utvrđen. Ona se, dakle, kao takva protivi točki 2.6. podtočki (a) mišljenja o tumačenju.

               80

               Ipak, s obzirom na to da iz prve rečenice pod naslovom točke 2. mišljenja o tumačenju proizlazi da je sveukupnost te točke sažetak postupka povrata, detaljnije opisanog u točki 3. navedenog mišljenja, bilješku s dna stranice 6. tog mišljenja valja tumačiti u svjetlu njegove točke 3.1.3. podtočke (a) drugog podstavka koji također predviđa situaciju u kojoj se iznos antidampinških pristojbi za plaćanje osporava pred nacionalnim tijelima. Ta odredba kao takva navodi da rok od šest mjeseci utvrđen u članku 11. stavku 8. drugom podstavku temeljne uredbe treba poštovati čak i u tom slučaju.

               81

               Međutim, na temelju točke 3.1.3. podtočke (a) trećeg i posljednjeg podstavka mišljenja o tumačenju, zahtjevi trebaju zadovoljavati sve uvjete utvrđene u točki 3.1.1. tog istog mišljenja u roku od šest mjeseci od trenutka kada je iznos antidampinških pristojbi bio valjano utvrđen. Naime, u mjeri u kojoj točka 3.1.1. podtočke (i) i (ii) utvrđuje da podnositelj zahtjeva za povratom treba u svom zahtjevu dostaviti izjavu da su antidampinške pristojbe čiji se povrat traži u cijelosti plaćene, dopuštenost takvog zahtjeva u stvarnosti je uvjetovana plaćanjem predmetnih antidampinških pristojbi u roku propisanom u članku 11. stavku 8. drugom podstavku temeljne uredbe. Takva obveza nije u skladu s tom potonjom odredbom ni s točkom 2.6. podtočkom (a) mišljenja o tumačenju i tako može biti nemoguća za ispunjenje uvozniku koji želi iskoristiti odgodu izvršenja poreznog mišljenja koju su mu odobrila nacionalna tijela u primjeni Carinskog zakonika Zajednice. Kako bi se sačuvao koristan učinak potonje mjere, rok za podnošenje zahtjeva za povratom antidampinških pristojbi ne može početi teći dok zainteresirana osoba nema obvezu platiti predmetne antidampinške pristojbe.

               82

               Iz toga proizlazi da se bilješka s dna stranice 6. i točka 3.1.3. podtočka (a) treći podstavak mišljenja o tumačenju, čitani zajedno, protive točki 2.6. podtočki (a) tog mišljenja.

               83

               Stoga mišljenje o tumačenju, iako namijenjeno tome da gospodarskim subjektima razjasni postupak povrata antidampinških pristojbi i da, dakle, ojača njihovu pravnu sigurnost, proizvodi suprotan učinak (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 16. prosinca 1975., Suiker Unie i dr./Komisija, 40/73 do 48/73, 50/73, 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 i 114/73, Zb., str. 1663., t. 556. i 557.). Na taj način gospodarski subjekti kao što je tužitelj koji se pozivaju na mišljenje o tumačenju u izvršavanju svojih tekućih poslova mogu prilikom njegovog čitanja imati legitimne sumnje u vezi s točnim tumačenjem članka 11. stavka 8. temeljne uredbe.

               84

               Konačno, zaključak izložen ranije u točki 83. podupiru odgovori Komisije na pitanja Općeg suda tijekom rasprave u vezi s neusklađenosti određenih odredbi mišljenja o tumačenju, u kojima je ona u biti priznala da je nomotehnika potonjeg mogla biti bolja.

               85

               Prigovor na temelju povrede načela pravne sigurnosti je, dakle, utemeljen.

               86

               I bez potrebe ispitivanja drugih prigovora, valja prihvatiti drugi pravni navod i stoga poništiti pobijanu odluku.

         Troškovi

               87

               U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja izgubi spor nalaže se snošenje troškova ako je postavljen takav zahtjev. Budući da je Komisija izgubila spor, istoj valja naložiti snošenje troškova postupka sukladno zahtjevu tužitelja.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Odluka Komisije C (2011) 9112 final od 13. prosinca 2011. u vezi sa zahtjevom za povratom plaćenih antidampinških pristojbi na uvoze elemenata za učvršćivanje od nehrđajućeg čelika podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Tajvana poništava se.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. veljače 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. lipnja 2005. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice - Članak 10. UEZ-a. # Predmet C-266/03.


Presuda Suda od 11. srpnja 1985. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # PDV. # Predmet 278/83.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. srpnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke. # Dopuštenost - Članak 49. UEZ-a - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-490/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 10. ožujka 2011.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba - Žig Zajednice.#Predmet C-51/10 P.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) 03. veljače 2011.#Republika Italija protiv Europska komisija.#Predmet T-205/07.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. studenoga 2016.#Fernand Ullens protiv Belgijske Države.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Temeljne slobode – Članci 49., 56. i 63. UFEU‑a – Situacija čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu – Izvanugovorna odgovornost države članice za štetu koja je nastala pojedincima zbog povreda prava Unije za koje su odgovorni nacionalni zakonodavac i nacionalni sudovi.#Predmet C-268/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      15. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Temeljne slobode — Članci 49., 56. i 63. UFEU-a — Situacija čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu — Izvanugovorna odgovornost države članice za štetu koja je nastala pojedincima zbog povreda prava Unije za koje su odgovorni nacionalni zakonodavac i nacionalni sudovi“
      U predmetu C-268/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 24. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. lipnja 2015., u postupku

         Fernand Ullens de Schooten

      protiv

         Belgijske države,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger, A. Prechal i E. Regan, predsjednici vijeća, A. Rosas, C. Toader, M. Safjan (izvjestitelj), D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za F. Ullensa de Schootena, E. Cusas, J. Derenne, M. Lagrue i N. Pourbaix, odvjetnici,

               —

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux, C. Pochet i S. Vanrie, u svojstvu agenata, uz asistenciju L. Grauer, R. Jafferali i R. van Melsen, odvjetnika,

               —

               za Europsku komisiju, J.-P. Keppenne i W. Mölls, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49., 56. i 63. UFEU-a, članka 4. stavka 3. UEU-a kao i načela djelotvornosti i nadređenosti prava Unije.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Fernanda Ullensa de Schootena i Belgijske države povodom tužbe zbog izvanugovorne odgovornosti podnesene protiv potonje zbog toga što su belgijska zakonodavna i pravosudna tijela prekršila pravo Unije.

         Pravni okvir

         Belgijsko pravo

      L’arrêté royal no 143 (Kraljevski ukaz br. 143)

               3

               L’arrêté royal no 143, du 30 décembre 1982, fixant les conditions auxquelles les laboratoires doivent répondre en vue de l’intervention de l’assurance maladie pour les prestations de biologie clinique (Kraljevski ukaz br. 143. od 30. prosinca 1982. o određivanju uvjeta koje laboratoriji trebaju ispunjavati da bi od zdravstvenog osiguranja primili sredstva za biomedicinske usluge)(Moniteur belge od 12. siječnja 1983.), kako je izmijenjen člankom 17. Programskog zakona od 30. prosinca 1988. (Moniteur belge od 5. siječnja 1989., u daljnjem tekstu: Kraljevski ukaz br. 143), u skladu sa svojim člankom 3. stavkom 1., predviđa da biomedicinske laboratorije, da bi ih ministar javnog zdravstva ovlastio te da bi mogli primiti sredstva od Instituta national d’assurance maladie-invalidité (INAMI) (Nacionalni zavod za osiguranje za slučaj bolesti i invalidnosti), trebaju voditi osobe koje su osposobljene pružati biomedicinske usluge, odnosno liječnici, farmaceuti ili nositelji diploma kemijskih znanosti.

         Le code civil (Građanski zakonik)

               4

               Članak 2262.a stavak 1. Le code civil (Građanski zakonik) predviđa:
               „Svi osobni zahtjevi zastarijevaju nakon deset godina.
               Odstupajući od podstavka 1., svi zahtjevi za naknadu štete koji se temelje na izvanugovornoj odgovornosti zastarijevaju nakon što istekne pet godina od dana koji slijedi onaj na koji je oštećena osoba saznala za štetu ili njezino povećanje kao i identitet odgovorne osobe.
               Zahtjevi iz podstavka 2. u svakom slučaju zastarijevaju dvadeset godina nakon dana koji slijedi onaj kada su se dogodile činjenice koje su prouzročile štetu“.

         Les lois coordonnées sur la comptabilité de l’État (Usklađeni zakoni o državnom računovodstvu)

               5

               Članak 100. les lois coordonnées sur la comptabilité de l’État (Usklađeni zakoni o državnom računovodstvu od 17. srpnja 1991.) (Moniteur belge od 21. kolovoza 1991.) u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku određivao je:
               „Zastarjele su i ugasle, u korist države, bez obzira na gubitak prava prema drugim zakonskim i drugim propisima odnosno ugovorima u tom području:

                        1.

                        tražbine koje, iako su trebale biti prijavljene na način propisan zakonom ili uredbom, nisu bile tako prijavljene u roku od pet godina od 1. siječnja proračunske godine tijekom koje su nastale;

                  […]“.

               6

               Članak 101. tih zakona glasio je kako slijedi:
               „Zastara se prekida dostavom akta sudskog ovršitelja kao i kad država prizna dug.
               Zastara ne teče od podnošenja tužbe do donošenja pravomoćne odluke.“

         La loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État fédéral (Zakon o organizaciji proračuna i računovodstva savezne države)

               7

               Prema članku 131. drugom stavku la loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État fédéral (Zakon o organizaciji proračuna i računovodstva savezne države) od 22. svibnja 2003. (Moniteur belge od 3. srpnja 2003.):
               „Članak 100. stavak 1. Kraljevskog ukaza od 17. srpnja 1991. o usklađivanju zakona o državnom računovodstvu i dalje se primjenjuje na tražbine prema saveznoj državi nastale prije stupanja na snagu ovog zakona.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               F. Ullens de Schooten vodio je laboratorij za medicinsku biologiju BIORIM za koji je 3. studenoga 2000. proglašen stečaj.

               9

               Slijedom pritužbe podnesene Europskoj komisiji, ta je institucija pred Sudom 20. lipnja 1985. podnijela tužbu kojom je željela utvrditi da je Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje je imala na temelju članka 52. Ugovora o EZ-a (koji je postao članak 43. UEZ-a) time što je iz povrata troškova iz sustava socijalne sigurnosti isključila biomedicinske usluge ostvarene u laboratorijima koje je vodila pravna osoba privatnog prava čiji članovi, članovi društva i administratori nisu svi bili osobe osposobljene izvršavati medicinske analize.

               10

               Sud je presudom od 12. veljače 1987., Komisija/Belgija (221/85, EU:C:1987:81) odbio tu tužbu. On je posebice u pogledu slobode poslovnog nastana utvrdio da je, pod uvjetom poštovanja jednakog postupanja, svaka država članica slobodna na svojem državnom području urediti djelatnost laboratorija koji pružaju biomedicinske usluge, ako u tom području ne postoje pravila Zajednice. Sud je također presudio da dotični belgijski propis ne sprečava liječnike ili farmaceute, državljane drugih država članica, da se poslovno nastane u Belgiji i da vode laboratorij za medicinske analize koji ostvaruje povrat troškova iz sustava socijalne sigurnosti. Sud je zaključio da se radi o propisu koji se bez razlike primjenjuje na belgijske državljane kao i na državljane drugih država članica te čiji sadržaj i ciljevi ne dopuštaju zaključak da je donesen kako bi nekoga diskriminirao odnosno proizvodio takve učinke.

               11

               Laboratorij BIORIM tijekom 1989. godine bio je predmet kaznene istrage zbog sumnje u poreznu prijevaru. Nakon te istrage protiv F. Ullensa de Schootena, među ostalim, vođen je postupak zbog prikrivanja nezakonitog vođenja laboratorija, što je povreda članka 3. Kraljevskog ukaza br. 143.

               12

               Presudom od 30. listopada 1998. Tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) osudio je F. Ullensa de Schootena na bezuvjetnu kaznu od pet godina zatvora i na novčanu kaznu. Osim toga, taj je sud prihvatio zahtjeve društava za uzajamno osiguranje koja su imala imovinskopravne zahtjeve u postupku i naložio F. Ullensu de Schootenu da im privremeno plati iznos od jednog eura.

               13

               Taj je sud odbio argument F. Ullensa de Schootena prema kojem članak 3. Kraljevskog ukaza br. 143 nije bio na snazi u razdoblju koje obuhvaća činjenice koje su bile predmet kaznenog postupka protiv njega.

               14

               Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija) presudom od 7. prosinca 2000. ukinuo je tu presudu. Taj je sud, međutim, osudio F. Ullensa de Schootena na temelju istih činjenica na kaznu zatvora u trajanju od pet godina, pri čemu je za dio kazne koji je prelazio četiri godine osuđen uvjetno, kao i na novčanu kaznu. Zahtjevi koje su podnijeli oštećenici proglašeni su nedopuštenima odnosno neosnovanima.

               15

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se tom presudom „brišu sva upućivanja“ na povredu članka 3. Kraljevskog ukaza br. 143 u pogledu činjenica koje su nastale prije njegova stupanja na snagu. Što se tiče činjenica nastalih nakon stupanja na snagu te odredbe, Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) odbio je prigovor F. Ullensa de Schootena o neusklađenosti te odredbe s pravom Unije, odbivši istodobno postaviti Sudu prethodno pitanje.

               16

               Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) presudom od 14. veljače 2001. odbio je žalbe protiv kaznene presude Coura d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu), prihvatio žalbe oštećenikâ i vratio predmet Couru d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu, Belgija) na ponovno odlučivanje.

               17

               Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) presudom od 23. studenoga 2005. proglasio je djelomično osnovanim zahtjev za plaćanje koji je postavilo šest društava za uzajamno osiguranje protiv F. Ullensa de Schootena u vezi s iznosima koji su pogrešno isplaćeni laboratoriju BIORIM tijekom razdoblja od 1. kolovoza 1989. do 16. travnja 1992.

               18

               Taj je sud odbio argument F. Ullensa de Schootena koji se temeljio na neusklađenosti članka 3. Kraljevskog ukaza br. 143 s pravom Unije. Smatrajući se vezanim pravomoćnošću presude Coura d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 7. prosinca 2000., Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) osudio je F. Ullensa de Schootena na plaćanje tim društvima za uzajamno osiguranje privremenog iznosa od jednog eura, a dotična društva za uzajamno osiguranje uputio je da ponovno izračunaju visinu štete što se tiče plaćanja izvršenih nakon stupanja na snagu članka 3. Kraljevskog ukaza br. 143.

               19

               U postupcima pokrenutima protiv te presude Cour de cassation (Kasacijski sud) presudom od 14. lipnja 2006. odbio je žalbe.

               20

               Usporedno s tim sudskim postupkom u pogledu odgovornosti F. Ullensa de Schootena, povjerenstvo za medicinsku biologiju odlukom od 18. ožujka 1999. suspendiralo je ovlaštenje laboratoriju BIORIM u trajanju od dvanaest mjeseci.

               21

               Ministarskom odlukom od 9. srpnja 1999. ministar javnog zdravstva odbio je upravnu tužbu protiv te odluke.

               22

               Povjerenstvo za medicinsku biologiju odlukom od 8. lipnja 2000. produžilo je suspenziju ovlaštenja za dvanaest mjeseci.

               23

               Ministarskom odlukom od 24. srpnja 2000. ministar javnog zdravstva odbio je upravnu tužbu protiv te nove odluke.

               24

               U postupku po dvjema tužbama za poništenje podnesenima protiv tih ministarskih odluka, Conseil d’État (Državni savjet, Belgija) uputio je Couru constitutionnelle (Ustavni sud, Belgija) prethodno pitanje koje se odnosilo na usklađenost članka 3. Kraljevskog ukaza br. 143 s Ustavom.

               25

               Istodobno, Komisija je 17. srpnja 2002., postupajući po pritužbi F. Ullensa de Schootena, izdala obrazloženo mišljenje protiv Kraljevine Belgije u kojem je tvrdila da je članak 3. Kraljevskog ukaza br. 143 protivan članku 43. UEZ-a.

               26

               Komisija je prekinula postupanje po tom predmetu nakon izmjene koju je Belgijska država izvršila u članku 3. Kraljevskog ukaza br. 143.

               27

               Cour constitutionnelle (Ustavni sud) presudom br. 160/2007 od 19. prosinca 2007. presudio je da je ta odredba u verziji primjenjivoj prije tih izmjena bila u skladu s ustavom.

               28

               Osim toga, Cour constitutionnelle (Ustavni sud) ustvrdio je da se, s obzirom na to da se pravni odnosi laboratorija BIORIM „isključivo tiču unutarnje sfere države članice“, taj laboratorij ne može pozivati na članke 43., 49. i 56. UEZ-a.

               29

               Conseil d’État posljedično je presudama od 10. rujna i 22. prosinca 2008. odbio tužbe.

               30

               Zahtjevima od 14. prosinca 2006. i 21. kolovoza 2007. F. Ullens de Schooten pred Europskim sudom za ljudska prava podnio je tužbu za utvrđenje povrede Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, koju je Belgijska država potpisala u Rimu 4. studenoga 1950.

               31

               Europski sud za ljudska prava presudom od 20. rujna 2011., Ullens de Schooten i Rezabek protiv Belgije (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907) presudio je da nije bilo povrede članka 6. stavka 1. navedene konvencije.

               32

               F. Ullens de Schooten 17. srpnja 2007. pokrenuo je postupak pred Tribunalom de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu) podnošenjem tužbe protiv Belgijske države s ciljem da ga se oslobodi, kao prvo, svih financijskih posljedica njegove osude proglašene u presudi Coura d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) od 23. studenoga 2005., kao drugo, svih posljedica eventualnih osuda protiv njega na zahtjev laboratorija BIORIM ili njegova prethodnog direktora te, kao treće, svih posljedica osude protiv njega u okviru poreznih postupaka.

               33

               Tom je tužbom F. Ullens de Schooten zatražio da se Belgijskoj državi naloži plaćanje iznosa od 500000 eura na osnovi neimovinske štete, privremenog iznosa od 34500000 eura zbog nemogućnosti vođenja laboratorija BIORIM kao i privremenog iznosa od jednog eura za odvjetničke troškove.

               34

               F. Ullens de Schooten od Tribunala de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu) zatražio je da se u slučaju sumnje u pogledu primjene prava Unije u ovom slučaju Sudu postavi prethodno pitanje.

               35

               Presudom od 19. lipnja 2009. Tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) proglasio je zahtjev iz točke 33. ove presude nedopuštenim zbog zastare.

               36

               F. Ullens de Schooten protiv te presude podnio je žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev, a koji je izrazio sumnje u pogledu tumačenja i primjene prava Unije u ovom slučaju.

               37

               U tim je okolnostima Cour d’appel de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Nalaže li pravo Unije, a osobito načelo djelotvornosti, da u određenim okolnostima […] nacionalni zastarni rok, kao što je onaj iz članka 100. lois coordonnées sur la comptabilité de l’État (Usklađeni zakoni o državnom računovodstvu), koji se primjenjuje na zahtjev za naknadu štete koji pojedinac podnese protiv Belgijske države zbog povrede članka 43. Ugovora o EZ‑u koju je počinio zakonodavac, započinje teći tek nakon što je ta povreda bila utvrđena ili je, upravo suprotno, načelo djelotvornosti u tim okolnostima dovoljno zajamčeno mogućnošću ostavljenom tom pojedincu da prekine zastarni rok dostavom putem sudskog ovršitelja?

                        2.

                        Treba li članke 43., 49. i 56. UEZ-a i pojam ‚potpuno unutarnja situacija’ kojim se pojedincu može ograničiti mogućnost pozivanja na te odredbe u sporu pred nacionalnim sudom tumačiti tako da se protive primjeni europskog prava u sporu između belgijskog državljanina i Belgijske države o naknadi štete prouzročene navodnom povredom prava Unije donošenjem i održavanjem na snazi belgijskog zakonodavstva kao što je ono iz članka 3. Arrêté royal no 143 (Kraljevski ukaz br. 143) koji se jednako primjenjuje na belgijske državljane i na državljane drugih država članica?

                        3.

                        Treba li načelo nadređenosti europskog prava i članak 4. stavak 3. UEU-a tumačiti tako da ne dopuštaju da se izuzme iz primjene pravilo o pravomoćnosti kad je riječ o preispitivanju ili ukidanju sudske odluke koja je postala pravomoćna, a za koju se pokaže da je u suprotnosti s europskim pravom, ili, upravo suprotno, tako da dopuštaju da se izuzme iz primjene nacionalno pravilo o pravomoćnosti kada ono nalaže da se na temelju te sudske odluke koja je postala pravomoćna, ali je u suprotnosti s europskim pravom, donese druga sudska odluka kojom bi se održala na snazi povreda europskog prava izvršena tom prvom sudskom odlukom?

                        4.

                        Može li Sud potvrditi da pitanje treba li pravilo o pravomoćnosti izuzeti iz primjene u slučaju sudske odluke koja je postala pravomoćna, a za koju je presuđeno da je u suprotnosti s europskim pravom u postupku povodom zahtjeva za preispitivanje ili ukidanje te odluke, nije materijalno identično, u smislu presuda [od 27. ožujka 1963.,Da Costa i dr. (28/62 do 30/62, EU:C:1963:6)] i [od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:335)], pitanju je li pravilo o pravomoćnosti u suprotnosti s europskim pravom u okviru zahtjeva za donošenje (nove) odluke kojom bi se ponovila povreda europskog prava, tako da sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ne može izbjeći svoju obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku?“

         O prethodnim pitanjima

         Nadležnost Suda

               38

               Belgijska vlada ističe da Sud nije nadležan odlučivati o ovom zahtjevu za prethodnu odluku jer se predmet u glavnom postupku odnosi na potpuno unutarnju situaciju koja nije obuhvaćena područjem primjene prava Unije.

               39

               Valja, međutim, istaknuti da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima u biti želi saznati može li se izvanugovorna odgovornost države za štetu koja je navodno prouzročena fizičkim osobama zbog povrede prava Unije dovesti u pitanje u predmetu čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu.

               40

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a Sud može tumačiti pravo Unije samo u granicama dodijeljene nadležnosti (vidjeti presudu od 27. ožujka 2014., Torralbo Marcos, C-265/13, EU:C:2014:187, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Načelo izvanugovorne odgovornosti države za štetu prouzročenu pojedincima povredama prava Unije za koje je ta država odgovorna svojstveno je pravnom poretku Unije. Sud je presudio da otpušteni pojedinci imaju pravo na naknadu na temelju te odgovornosti kada se ispune tri pretpostavke, odnosno kada povrijeđeno pravo Unije ima za cilj dodijeliti im prava, kada je povreda dovoljno ozbiljna i kada postoji izravna uzročna veza između te povrede i štete koju je pretrpio pojedinac (vidjeti u tom smislu presude od 19. studenoga 1991.,Francovich i dr., C-6/90 i C-9/90, EU:C:1991:428, t. 35. i od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame, C-46/93 i C-48/93, EU:C:1996:79, t. 31. i 51.).

               42

               Izvanugovorna odgovornost države članice za štetu prouzročenu odlukom suda koji odlučuje u zadnjem stupnju, a koji povrijedi pravno pravilo Unije, uređena je istim uvjetima (vidjeti presude od 30. rujna 2003., Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, t. 52. i od 28. srpnja 2016., Tomášová, C-168/15, EU:C:2016:602 t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Slijedom toga, to načelo izvanugovorne odgovornosti države obuhvaćeno je nadležnošću Suda za tumačenje.

               44

               U tim je okolnostima Sud nadležan za odlučivanje o ovom zahtjevu za prethodnu odluku.

         Drugo pitanje

               45

               Svojim drugim pitanjem, koje valja prvo razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da se sustav izvanugovorne odgovornosti države članice za štetu nastalu povredom tog prava može primijeniti u slučaju štete koja je navodno nastala pojedincu zbog navodne povrede temeljne slobode predviđene u člancima 49., 56. odnosno 63. UFEU-a nacionalnim propisom koji se bez razlike primjenjuje na nacionalne državljane i državljane drugih država članica u predmetu u kojem su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu.

               46

               Da bi se odgovorilo na drugo pitanje, na početku valja istaknuti da se, kao što se to podsjeća u točki 41. ove presude, na izvanugovornu odgovornost države za štetu nastalu pojedincima povredama prava Unije može pozvati samo ako dotično pravilo prava Unije ima za predmet dodjelu prava tim pojedincima. Slijedom toga, potrebno je utvrditi ima li pojedinac koji se nalazi u situaciji poput one F. Ullensa de Schootena prava koja se temelje na dotičnim odredbama UFEU-a.

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti da se odredbe Ugovora o FEU-u u području slobode poslovnog nastana, slobodnog pružanja usluga i slobodnog kretanja kapitala ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 20. ožujka 2014., Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C-139/12, EU:C:2014:174, t. 42. i navedenu sudsku praksu i od 30. lipnja 2016., Admiral Casinos & Entertainment, C-464/15, EU:C:2016:500, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Međutim, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i iz presude belgijskog Coura constitutionnelle (Ustavni sud) br. 160/2007 od 19. prosinca 2007. navedene u točkama 27. i 28. ove presude, spor u glavnom postupku karakteriziraju elementi koji su svi ograničeni na Belgijsku državu. Naime, F. Ullens de Schooten, belgijski državljanin koji je vodio biomedicinski laboratorij na belgijskom državnom području, od Belgijske države zahtijeva naknadu štete koju je navodno pretrpio zbog navodne neusklađenosti belgijskog propisa iz točke 3. ove presude s pravom Unije.

               49

               Što se tiče činjenice da je Sud u presudi od 12. veljače 1987., Komisija/Belgija (221/85, EU:C:1987:81) o tužbi zbog povrede obveze koju je podnijela Komisija ocijenio poštuje li Kraljevina Belgija jednu od temeljnih sloboda predviđenih Ugovorom o EEZ-u, to ne može samo po sebi omogućiti zaključak da se na tu slobodu može pozvati pojedinac u predmetu poput ovoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu. Naime, dok podnošenje tužbe zbog povrede obveze podrazumijeva da Sud provjerava može li nacionalna mjera koju Komisija osporava općenito odvratiti operatere iz drugih država članica od korištenja dotičnom slobodom, zadaća je Suda u prethodnom postupku da pomogne sudu koji je uputio zahtjev u rješavanju konkretnog spora koji se pred njim vodi, što pretpostavlja utvrđenje da je navedena sloboda primjenjiva na taj spor.

               50

               Točno je da je Sud smatrao da su zahtjevi za prethodnu odluku koji su se odnosili na tumačenje odredaba Ugovora o temeljnim slobodama, unatoč tome što su svi elementi sporova u glavnom postupku bili ograničeni na jednu državu članicu, dopušteni jer se nije moglo isključiti da su državljani s poslovnim nastanom u drugim državama članicama bili ili mogli biti zainteresirani za korištenje tom slobodom prilikom izvršavanja djelatnosti na državnom području države članice koja je donijela dotični nacionalni propis i, prema tome, da je taj propis, koji se bez razlike primjenjuje na nacionalne državljane i na državljane drugih država članica, mogao proizvesti učinke koji nisu bili ograničeni na tu državu članicu (vidjeti u tom smislu osobito presude od 1. lipnja 2010., Blanco Pérez i Chao Gómez, C-570/07 i C-571/07, EU:C:2010:300, t. 40.; od 18. srpnja 2013., Citroën Belux, C-265/12, EU:C:2013:498, t. 33. i od 5. prosinca 2013.,Venturini i dr., C-159/12 do C-161/12, EU:C:2013:791, t. 25. i 26.).

               51

               Isto tako, Sud je istaknuo da, kad mu se sud koji je uputio zahtjev obraća u okviru postupka za poništenje odredaba primjenjivih kako na nacionalne državljane tako i na državljane drugih država članica, odluka koju će taj sud donijeti nakon odluke Suda donesene u prethodnom postupku proizvest će učinke i u odnosu na potonje državljane, što opravdava odgovor na pitanja koja su mu postavljena u vezi s odredbama Ugovora koje se odnose na temeljne slobode, unatoč činjenici da su svi elementi spora u glavnom postupku ograničeni unutar jedne države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2013., Libert i dr., C-197/11 i C-203/11, EU:C:2013:288, t. 35.).

               52

               Osim toga valja podsjetiti da se tumačenje temeljnih sloboda predviđenih u člancima 49., 56. odnosno 63. UFEU‑a može pokazati relevantnim u predmetu čiji su svi elementi ograničeni unutar jedne države članice kad nacionalno pravo sudu koji je uputio zahtjev nalaže da državljaninu države članice kojoj pripada taj sud omogući korištenje istim pravima kao što su ona koja bi državljanin druge države članice u istoj situaciji imao na temelju prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 5. prosinca 2000., Guimont, C-448/98, EU:C:2000:663, t. 23.; od 21. lipnja 2012., Susisalo i dr., C-84/11, EU:C:2012:374, t. 20. i od 21. veljače 2013., Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia i dr., C-111/12, EU:C:2013:100, t. 35.).

               53

               Tako je i u slučaju u kojem činjenice iz glavnog postupka ne potpadaju izravno pod područje primjene prava Unije, ali u kojem se te odredbe primjenjuju na temelju nacionalnog zakonodavstva, koje je – radi rješavanja potpuno unutarnjih situacija – usvojilo rješenja prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 1990., Dzodzi, C-297/88 i C-197/89, EU:C:1990:360, t. 36., 37. i 41.; od 17. srpnja 1997., Leur-Bloem, C-28/95, EU:C:1997:369, t. 27. i 32. i od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C-32/11, EU:C:2013:160, t. 20.).

               54

               S obzirom na navedeno, u slučajevima iz točaka 50. do 53. ove presude Sud, kojem se nacionalni sud obratio u kontekstu situacije čiji su svi elementi ograničeni unutar jedne države članice, ne može, s obzirom na to da mu je taj sud samo naveo činjenicu da se dotični nacionalni propis bez razlike primjenjuje na državljane dotične države članice i na državljane drugih država članica, utvrditi da je zahtjev za prethodno tumačenje odredaba UFEU-a o temeljnim slobodama potreban za rješavanje spora koji se pred njim vodi. Naime, konkretni elementi koji omogućuju utvrđenje veze između predmeta odnosno okolnosti spora čiji su svi elementi ograničeni unutar dotične države članice i članaka 49., 56. odnosno 63. UFEU-a moraju proizlaziti iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.

               55

               Slijedom toga, u kontekstu situacije poput one u glavnom postupku, čiji su svi elementi ograničeni unutar jedne države članice, sud koji je uputio zahtjev treba, sukladno zahtjevima iz članka 94. Poslovnika Suda, navesti Sudu po čemu je, unatoč potpuno unutarnjoj naravi, spor koji se pred njim vodi povezan s odredbama prava Unije o temeljnim slobodama i prema tome čini zatraženo prethodno tumačenje potrebnim za rješavanje tog spora.

               56

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da u predmetu u glavnom postupku nacionalno pravo sudu koji je uputio zahtjev nameće da omogući belgijskom državljaninu korištenje istim pravima kao što su ona koja bi državljanin druge države članice imao na temelju prava Unije u istoj situaciji ili da se te odredbe primjenjuju na temelju belgijskog zakonodavstva, koje je – radi rješavanja situacija čiji su svi elementi ograničeni unutar Belgijske države – usvojilo rješenja prava Unije.

               57

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev pita Sud može li u okviru tužbe zbog izvanugovorne odgovornosti podnesene protiv države članice zbog navodne povrede prava Unije državljanin te države članice imati prava na temelju članaka 49., 56. odnosno 63. UFEU-a čak i ako dotični spor nema nikakve veze s tim odredbama. Međutim, s obzirom na to da okolnosti spora u glavnom postupku nemaju nikakav takav element, te odredbe, čiji je cilj zaštita osoba koje se stvarno koriste temeljnim slobodama, ne mogu dodijeliti prava F. Ullensu de Schottenu i prema tome izvanugovorna odgovornost dotične države članice ne može se temeljiti na pravu Unije.

               58

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da pravo Unije treba tumačiti na način da se sustav izvanugovorne odgovornosti države članice za štetu nastalu povredom tog prava ne može primijeniti u slučaju štete koja je navodno nastala pojedincu zbog navodne povrede temeljne slobode predviđene u člancima 49., 56. odnosno 63. UFEU-a nacionalnim propisom koji se bez razlike primjenjuje na nacionalne državljane i državljane drugih država članica, kad, u situaciji u kojoj su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, ne postoji nikakva veza između predmeta odnosno okolnosti spora u glavnom postupku i tih članaka.

         Prvo, treće i četvrto pitanje

               59

               Budući da se prvo, treće i četvrto pitanje temelje na pogrešnoj premisi prema kojoj se izvanugovorna odgovornost države članice u sporu poput onoga u glavnom postupku može temeljiti na pravu Unije, na navedena pitanja nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Pravo Unije treba tumačiti na način da se sustav izvanugovorne odgovornosti države članice za štetu nastalu povredom tog prava ne može primijeniti u slučaju štete koja je navodno nastala pojedincu zbog navodne povrede temeljne slobode predviđene u člancima 49., 56. odnosno 63. UFEU-a nacionalnim propisom koji se bez razlike primjenjuje na nacionalne državljane i državljane drugih država članica, kad, u situaciji u kojoj su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, ne postoji nikakva veza između predmeta odnosno okolnosti spora u glavnom postupku i navedenih članaka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: francuski.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 5. prosinca 2006.#Federico Cipolla protiv Rosarije Portolese, udane Fazari (C-94/04) i Stefana Macrina i Claudia Capoparte protiv Roberta Melonija (C-202/04).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Corte d'appello di Torino (C-94/04) i Tribunale di Roma (C-202/04) - Italija.#Slobodno pružanje usluga.#Spojeni predmeti C-94/04 i C-202/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Marie Lindfors.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Direktiva 83/183/EEZ.#Predmet C-365/02.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. travnja 2011.#Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte d’appello di Trento - Italija.#Direktiva 2008/115/EZ - Članci 15. i 16.#Predmet C-61/11 PPU.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 6. rujna 2013.#Iranian Offshore Engineering & Construction Co. protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Tužba za poništenje – Rok za prilagodbu tužbenih zahtjeva – Dopuštenost – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška pri ocjeni.#Predmet T-110/12.

text:
T‑110/1262012TJ0110EU:T:2013:41100011144TPRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)6. rujna 2013. (

            *1

      )
      „Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja — Zamrzavanje financijskih sredstava — Tužba za poništenje — Rok za preinaku zahtjeva — Dopuštenost — Obveza obrazlaganja — Očita pogreška u ocjeni“
      U predmetu T‑110/12,

         Iranian Offshore Engineering & Construction Co., sa sjedištem u Teheranu (Iran), koji zastupaju J. Viñals Camallonga, L. Barriola Urruticoechea i J. Iriarte Ángel, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju P. Plaza García, V. Piessevaux i G. Ramos Ruano, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom tužbe za poništenje, s jedne strane, Odluke Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 319, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 104.) i, s druge strane, Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 319, str. 11.) kao i Uredbe Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.) , u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja.
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, K. Jürimäe i M. van der Woude (izvjestitelj), suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )
      [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               8

               Tužitelj je pokrenuo ovaj postupak tužbom koju je podnio tajništvu Općeg suda 27. veljače 2012.

               9

               Zasebnim aktom, koji je podnio tajništvu Općeg suda 1. veljače 2013., tužitelj je podnio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu radi suspenzije primjene pobijanih akata u dijelu u kojem se odnose na njega, dok Opći sud ne odluči u glavnom postupku. Rješenjem od 11. ožujka 2013. predsjednik Općeg suda odbio je taj zahtjev (Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće, T‑110/12 R).

               10

               U okviru mjera upravljanja postupkom Opći sud pozvao je Vijeće da odgovori pisanim putem na određeni broj pitanja. Vijeće je tom zahtjevu udovoljilo u određenom roku.

               11

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi članak 1. pobijane odluke i članak 1. pobijane uredbe, u dijelu u kojem se odnose na njega;

                        —

                        ukloni njegovo ime iz priloga na koje upućuju navedeni članci;

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               12

               U replici podnesenoj 19. srpnja 2012. tužitelj je zatražio korištenje mogućnosti preinake svojih zahtjeva, zahtijevajući od Općeg suda da također poništi Uredbu br. 267/2012 u dijelu u kojem se odnosi na njega.

               13

               Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               14

               Tužitelj je tijekom rasprave precizirao da se drugi dio njegova zahtjeva ustvari stapa s prvim. Osim toga, Opći sud je ovlastio tužitelja da podnese nekoliko novih dokumenata, čiju presliku je primilo Vijeće. Vijeće se nije protivilo tome da se ti dokumenti uvrste u spis. Opći sud je odlučio odgoditi svoju odluku o uvrštenju navedenih dokumenata u spis, do donošenja presude kojom se završava postupak.

         Pravo

         Zahtjev za preinaku zahtjeva

               15

               Tužitelj je u replici zatražio da preinači prvotni zahtjev na način da svojom tužbom također zahtijeva poništenje Uredbe br. 267/2012, donesene nakon podnošenja tužbe, u dijelu u kojem se odnosi na njega.

               16

               Prema sudskoj praksi, kada se neka odluka ili uredba izravno i osobno odnosi na pojedinca, tijekom postupka zamjene aktom istog predmeta njega treba smatrati novim elementom koji omogućava tužitelju da preinači svoje zahtjeve i tužbene razloge. Bilo bi naime protivno dobrom sudovanju i zahtjevu ekonomičnosti postupka prisiliti tužitelja da podnosi novu tužbu. Bilo bi također nepravedno da predmetna institucija može, kako bi se nosila s prigovorima koje sadrži tužba podnesena sudu Unije protiv nekog akta, preinačiti pobijani akt ili ga zamijeniti drugim i pozvati se tijekom postupka na tu izmjenu ili zamjenu kako bi lišila drugu stranku mogućnosti da proširi svoj zahtjev i tužbene navode protiv nje (vidjeti presudu Općeg suda od 23. listopada 2008., People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, T‑256/07, Zb. str. II‑3019., t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               17

               Međutim, kako bi bio dopušten, zahtjev za preinaku zahtjeva treba biti podnesen u roku za pokretanje postupka predviđenom u članku 263. stavku 6. UFEU‑a. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, taj je rok za pokretanje postupka kogentne naravi, a sud Unije treba ga primijeniti tako da osigura pravnu sigurnost i jednakost stranaka pred zakonom (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće, C‑229/05 P, Zb. str. I‑439., t. 101.). Na sudu je također da provjeri, po potrebi po službenoj dužnosti, je li taj rok poštovan (rješenje Općeg suda od 11. siječnja 2012., Ben Ali/Vijeće, T‑301/11, t. 16.).

               18

               U pogledu računanja roka za podnošenje tužbe, treba podsjetiti da sukladno članku 263. stavku 6. UFEU‑a tužba za poništenje treba biti podnesena u roku od dva mjeseca računajući, ovisno o slučaju, od objave pobijanog akta, njegove dostave tužitelju ili od dana od kojeg je on s njim upoznat. Prema članku 102. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, kada rok za podnošenje tužbe protiv akta institucije počne teći od objave akta, taj rok teče od kraja četrnaestog dana nakon datuma objave akta u Službenom listu Europske unije. Sukladno odredbama članka 102. stavka 2. iste uredbe, taj rok mora osim toga biti uvećan za rok zbog udaljenosti od deset dana.

               19

               Nadalje, prema sudskoj praksi, načelo djelotvorne sudske zaštite podrazumijeva da tijelo Unije koje donosi individualne mjere ograničenja u odnosu na osobu ili subjekt, kao što je to slučaj ovdje, priopći razloge na kojima su te mjere utemeljene, bilo u trenutku kada su te mjere donesene bilo, barem što je brže moguće nakon njihova donošenja, kako bi se omogućilo tim osobama ili subjektima da koriste svoje pravo na tužbu (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 16. studenoga 2011., Bank Melli Iran/Vijeće, C‑548/09 P, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               20

               U ovom slučaju to je načelo osim toga konkretizirano u članku 24. stavku 3. Odluke 2010/413, članku 36. stavku 3. Uredbe br. 961/2010 i članku 46. stavku 3. Uredbe br. 267/2012, koji predviđaju da Vijeće priopćava svoju odluku dotičnoj osobi ili subjektu, uključujući razloge upisivanja na popis osoba i subjekata na koje se odnose mjere ograničavanja, bilo izravno ako je njihova adresa poznata bilo objavom obavijesti, dajući mu mogućnost da podnese svoja očitovanja.

               21

               Slijedi da rok za podnošenje tužbe za poništenje protiv akta koji nameće mjere ograničavanja u odnosu na osobu ili subjekt počinje teći tek od datuma osobne obavijesti o tom aktu zainteresiranoj osobi, ako je njezina adresa poznata, odnosno od objave obavijesti u Službenom listu Europske unije ako nije poznata. Također, rok za podnošenje zahtjeva za proširenje zahtjeva i tužbenih razloga na akt koji stavlja izvan snage i zamjenjuje pobijani akt koji nameće mjere ograničavanja i koji održava te mjere počinje teći tek od datuma osobnog priopćenja tog novog akta dotičnoj osobi ili subjektu ako je njegova adresa poznata, odnosno od objave obavijesti u Službenom listu ako je osobno priopćenje nemoguće.

               22

               U ovom predmetu tužitelj navodi da nije obaviješten o Uredbi br. 267/2012 odmah nakon njezina donošenja 23. ožujka 2012., što Vijeće ne osporava. Vijeće je tijekom rasprave preciziralo, a da mu tužitelj nije proturječio, da je potonji obaviješten 11. prosinca 2012. o Uredbi br. 267/2012, nakon što je Vijeće odlučilo da zadrži njegov upis na popis osoba i subjekata na koje se odnose mjere ograničavanja nakon njegova pregleda sukladno članku 46. stavku 6. te uredbe.

               23

               U tim okolnostima, rok za podnošenje tužbe od dva mjeseca predviđen člankom 263. stavkom 6. UFEU‑a protiv nove odluke da zadrži upis tužitelja u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012 počeo je teći 12. prosinca i istekao je, primjenom članka 102. stavka 2. Poslovnika, 21. veljače 2013.

               24

               U mjeri u kojoj je tužitelj bio upoznat s donošenjem Uredbe br. 267/2012 prije nego što je o njoj bio obaviješten te je podnio svoj zahtjev za preinaku zahtjeva od 19. srpnja 2012., taj se zahtjev ne može smatrati zakašnjelim.

               25

               Vijeće je međutim na raspravi iznijelo zapreku vođenja postupka protiv tog zahtjeva, u mjeri u kojoj se on temelji na novom tužbenom razlogu, koji je osnovan na očito pogrešnoj ocjeni činjenica, što mijenja predmet i okvir spora, kako su bili definirani u zahtjevu.

               26

               U mjeri u kojoj je zahtjev za preinaku zahtjeva bio podnesen u propisanom roku, on je dopušten iako je tužbeni razlog koji podupire taj zahtjev i proistječe iz očite pogreške u ocjeni činjeničnog stanja nov, kako ističe Vijeće.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Poništava se Odluka Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana, u dijelu u kojem je upisano ime Iranian Offshore Engineering & Construction Co. u Prilog II. Odluci 2010/413/ZVSP.

                        2.

                           Poništava se Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 o mjerama ograničavanja protiv Irana u dijelu u kojem je upisano ime Iranian Offshore Engineering & Constructions Co. u Prilog VIII. Uredbi (EU) br. 961/2010 Vijeća od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 423/2007.

                        3.

                           Poništava se Prilog IX. Uredbi Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 u djelu u kojem se odnosi na Iranian Offshore Engineering & Construction Co.

                        4.

                           Učinci Odluke 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2011/783, održavaju se u odnosu na Iranian Offshore Engineering & Construction Co, od njezina stupanja na snagu, dvadeseti dan nakon njezine objave u Službenom listu Europske unije, do stupanja na snagu djelomičnog poništenja Uredbe br. 267/2012.

                        5.

                           Vijeće Europske unije će, osim vlastitih, snositi i troškove Iranian Offshore Engineering & Construction Co., u okviru ovog postupka i postupka privremene pravne zaštite.

                           Pelikánová

                           Jürimäe

                           Van der Woude

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. rujna 2013.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: španjolski
      (
            1
         )   Objavljuju se samo one točke presude čije objavljivanje Opći sud smatra potrebnim.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 10. studenog 2011.#LG Electronics, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba - Žig Zajednice.#Predmet C-88/11 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 8. studenog 2007. # Amurta SGPS protiv Inspecteur van de Belastingdienst/Amsterdam. # Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof te Amsterdam - Nizozemska. # Članci 56. i 58. UEZ-a. # Predmet C-379/05.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. prosinca 2005. # Talijanska Republika protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje. # Predmet C-66/02.


Presuda Suda (treće vijeće) 26. travnja 2007.#Alcon Inc. protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet C-412/05 P.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 6. rujna 2013.#Post Bank Iran protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pravna osnova – Povreda međunarodnog prava – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pravo na učinkovitu sudsku zaštitu – Očita pogreška u ocjeni – Pravo vlasništva – Proporcionalnost – Jednako postupanje – Nediskriminacija.#Predmet T-13/11.