title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. rujna 2014.#Technische Universität Darmstadt protiv Eugen Ulmer KG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Prethodno pitanje – Direktiva 2001/29/EZ – Autorsko pravo i srodna prava – Iznimke i ograničenja – Članak 5. stavak 3. točka (n) – Korištenje s ciljem istraživanja ili privatnog izučavanja djelâ ili drugih predmeta zaštite – Knjiga koja je pojedinim pripadnicima javnosti stavljena na raspolaganje putem posebnih uređaja u javnoj knjižnici – Pojam ,djela koje nije podložno uvjetima kupnje ili uvjetima licenciranja’ – Pravo knjižnice da digitalizira djelo koje se nalazi u njezinoj zbirci s ciljem da ga stavi na raspolaganje putem posebnih uređaja – Stavljanje na raspolaganje djela putem posebnih uređaja koji omogućuju njegovo tiskanje na papir ili pohranu na USB priključak.#Predmet C‑117/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      11. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Direktiva 2001/29/EZ — Autorsko pravo i srodna prava — Iznimke i ograničenja — Članak 5. stavak 3. točka (n) — Korištenje s ciljem istraživanja ili privatnog izučavanja djelâ ili drugih predmeta zaštite — Knjiga koja je pojedinim pripadnicima javnosti stavljena na raspolaganje putem posebnih uređaja u javnoj knjižnici — Pojam ‚djela koje nije podložno uvjetima kupnje ili uvjetima licenciranja’ — Pravo knjižnice da digitalizira djelo koje se nalazi u njezinoj zbirci s ciljem da ga stavi na raspolaganje putem posebnih uređaja — Stavljanje na raspolaganje djela putem posebnih uređaja koji omogućuju njegovo tiskanje na papir ili pohranu na USB priključak“
      U predmetu C‑117/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 20. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 14. ožujka 2013., u postupku

         Technische Universität Darmstadt

      protiv

         Eugen Ulmer KG,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (izvjestiteljica) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. veljače 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Technische Universität Darmstadt, N. Rauer i D. Ettig, Rechtsanwälte,

               —

               za Eugen Ulmer KG, U. Karpenstein i G. Schulze, Rechtsanwälte,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Kemper i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina i A. Collabolletta, avvocati dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Bulst i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. lipnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Technische Universität Darmstadt (u daljnjem tekstu: TU Darmstadt) i Eugen Ulmer KG (u daljnjem tekstu: Ulmer) zbog toga što je TU Darmstadt putem posebnih uređaja u prostorijama knjižnice stavio na raspolaganje javnosti knjigu koja se nalazi u zbirci te knjižnice i čija prava iskorištavanja ima Ulmer.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 31., 34., 36., 40., 44., 45. i 51. Direktive 2001/29 glase:

                        „(31)

                        Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. [...]

                  [...]

                        (34)

                        Države članice trebale bi imati mogućnost propisati određene iznimke ili ograničenja za slučajeve kao što su obrazovne ili znanstvene svrhe, u korist javnih institucija kao što su knjižnice i arhivi, s ciljem izvještavanja o vijestima, za navođenje, za uporabu od strane osoba s invaliditetom, za uporabu s ciljem javne sigurnosti i za uporabu u upravnim i sudskim postupcima.

                  [...]

                        (36)

                        Države članice mogu predvidjeti pravičnu naknadu nositeljima prava i kada primjenjuju neobavezne odredbe o iznimkama ili ograničenjima koje ne zahtijevaju takvu naknadu.

                  [...]

                        (40)

                        Države članice mogu predvidjeti iznimku ili ograničenje u korist određenih neprofitnih organizacija, kao što su javne knjižnice i slične institucije, kao i arhivi. Međutim, te iznimke trebale bi biti ograničene na određene posebne slučajeve obuhvaćene pravom reproduciranja. [...] Stoga bi bilo potrebno promicati posebne ugovore ili posebne licencije koji bi, bez stvaranja neravnoteže, koristili takvim ustanovama i njihovoj svrsi.

                  [...]

                        (44)

                        Kad se primjenjuju iznimke i ograničenja predviđeni ovom Direktivom, trebalo bi ih provoditi u skladu s međunarodnim obvezama. Takve iznimke i takva ograničenja ne mogu se primjenjivati na način koji dovodi u pitanje zakonite interese nositelja prava ili koji je u suprotnosti s redovitim iskorištavanjem njegova djela ili drugog predmeta zaštite. [...]

                        (45)

                        Iznimke i ograničenja iz članka 5. stavaka 2., 3. i 4., ne bi smjeli, međutim, sprečavati definiranje ugovornih odnosa namijenjenih osiguravanju pravične naknade nositeljima prava ukoliko je to dopušteno nacionalnim pravom.
                        [...]

                        (51)

                        [...] Države članice bi trebale promicati dobrovoljne mjere koje poduzimaju nositelji prava, uključujući sklapanje i izvršavanje ugovora između nositelja prava i drugih zainteresiranih strana, kako bi omogućile postizanje ciljeva određenih iznimaka ili ograničenja propisanih nacionalnim zakonodavstvom u skladu s ovom Direktivom. [...]“

               4

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Pravo reproduciranja“, određuje:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        a)

                        autorima, njihovih djela;
                        [...]“

               5

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti“, u stavku 1. propisuje:
               „Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.“

               6

               Članak 5. iste direktive, naslovljen „Iznimke i ograničenja“, u stavku 2. predviđa:
               „Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        u odnosu na reproduciranje na papir ili sličan medij, učinjeno uporabom bilo koje fotografske tehnike ili nekim drugim postupkom koji ima slične učinke, uz iznimku grafičkog izdanja glazbenog djela (notni materijal), pod uvjetom da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu;

                        (b)

                        u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;

                        (c)

                        u odnosu na posebne radnje umnožavanja od strane javnih knjižnica, obrazovnih ustanova, muzeja ili arhiva, koje nisu izvršene radi ostvarivanja izravne ili neizravne imovinske ili komercijalne koristi;

                  [...]“

               7

               Članak 5. stavak 3. Direktive 2001/29 određuje:
               „Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava navedenih u člancima 2. i 3. u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        (n)

                        korištenje priopćavanjem ili stavljanjem na raspolaganje, s ciljem istraživanja ili privatnog izučavanja, pojedinim pripadnicima javnosti putem posebnih uređaja u prostorijama ustanova iz stavka 2. točke (c), djela ili drugih predmeta zaštite koji se nalaze u njihovim zbirkama koje nisu podložne uvjetima kupnje ili uvjetima licenciranja;

                  [...]“

               8

               U skladu s člankom 5. stavkom 5. te direktive:
               „Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.“

         Njemačko pravo

               9

               Članak 52.b Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz), u daljnjem tekstu: UrhG) od 9. rujna 1965. (BGBl. I, str. 1273.), u verziji koja je bila na snazi kada su se dogodile činjenice u glavnom postupku, glasi:
               „Reproduciranje djelâ na mjestima predviđenima za elektroničko čitanje u javnim knjižnicama, muzejima i arhivima
               Dopušteno je stavljanje na raspolaganje objavljenih djela iz javnih knjižničnih fondova, muzeja ili arhiva koje ne teži izravno ili neizravno ekonomskom ili unosnom cilju i koje je predviđeno isključivo u prostorijama predmetne ustanove, na mjestima za elektroničko čitanje koja su posebno za to predviđena, s ciljem istraživanja i privatnog izučavanja, ako to nije protivno nekoj ugovornoj odredbi. Broj primjeraka djela dostupnih na mjestima za elektroničko čitanje ne smije načelno biti veći od onoga koji sadrži fond ustanove. Stavljanjem na raspolaganje nastaje pravo na plaćanje pravične naknade. To pravo može ostvariti samo organizacija za kolektivno ostvarivanje prava.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               TU Darmstadt upravlja regionalnom i sveučilišnom knjižnicom, u kojoj je postavio mjesta za elektroničko čitanje na kojima se javnosti omogućuje konzultiranje djela iz knjižnog fonda te knjižnice.

               11

               Među tim djelima od siječnja ili veljače 2009. nalazi se i udžbenik W. Schulzea Einführung in die neuere Geschichte (u daljnjem tekstu: sporni udžbenik) koji je objavio Ulmer, znanstvena izdavačka kuća sa sjedištem u Stuttgartu (Njemačka).

               12

               TU Darmstadt nije prihvatio Ulmerovu ponudu od 29. siječnja 2009. da udžbenike u njegovu izdanju, među kojima je bio sporni udžbenik, kupi i koristi u obliku elektroničkih knjiga.

               13

               TU Darmstadt digitalizirao je taj udžbenik kako bi ga stavio na raspolaganje korisnicima na mjestima za elektroničko čitanje koja je postavio u knjižnici. Ta mjesta za čitanje nisu omogućavala istodobno konzultiranje većeg broja primjeraka djela od onih kojima je raspolagala ta knjižnica. Korisnici navedenih mjesta za čitanje mogli su djelo u cijelosti ili u dijelu tiskati na papir ili pohraniti na USB priključak te ga u tom obliku iznijeti iz navedene knjižnice.

               14

               Nakon što je Eugen Ulmer KG podnio tužbu pred Landgericht Frankfurt am Main (regionalni sud u Frankfurtu na Majni), taj je sud u presudi od 6. ožujka 2011. zaključio da su ovlaštenik pravâ i ustanova, kako bi se isključila primjena članka 52.b UrhG‑a, prethodno morali sklopiti sporazum o digitalnom korištenju predmetnog djela. Taj je sud usto odbio Ulmerov zahtjev da se TU‑u Darmstadt zabrani digitalizacija ili narudžba digitalizacije spornog udžbenika. On je, međutim, prihvatio zahtjev tog društva da se korisnicima knjižnice TU‑a Darmstadt na mjestima predviđenima za elektroničko čitanje koja je ona postavila u knjižnici zabrani mogućnost tiskanja na papir tog djela i/ili pohrane na USB priključak i/ili iznošenja njegove reprodukcije iz te knjižnice.

               15

               Odlučujući o izravnoj „reviziji“koju je podnio TU Darmstadt, Bundesgerichtshof (savezni sud) smatra da se, kao prvo, postavlja pitanje jesu li djela i drugi predmeti zaštite „podložni uvjetima kupnje ili uvjetima licenciranja“ u smislu članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29 kada nositelj prava ustanovi predviđenoj tom odredbom nudi da po prikladnim uvjetima sklopi ugovore o licenciji za njihovo korištenje ili se treba prihvatiti drugo tumačenje te odredbe u skladu s kojim bi bili obuhvaćeni samo slučajevi u kojima su nositelj prava i predmetna ustanova o tome sklopili sporazum.

               16

               Navedeni sud smatra da su, suprotno njemačkoj jezičnoj verziji te odredbe, njezina engleska i francuska jezična verzija u skladu s prvim navedenim tumačenjem. To bi se tumačenje također moglo temeljiti na općoj strukturi i krajnjem cilju Direktive 2001/29. Kada bi, suprotno tomu, samo sklapanje sporazuma omogućavalo isključenje primjene navedene odredbe, predmetna ustanova mogla bi opravdano odbiti prikladnu ponudu nositelja prava, kako bi iskoristila predmetno ograničenje, što bi dovelo do toga da taj nositelj prava ne dobije odgovarajuću naknadu, a to je ipak jedan od ciljeva te direktive.

               17

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li članak 5. stavak 3. točku (n) Direktive 2001/29 tumačiti tako da državama članicama omogućuje da ustanovama predviđenima tom odredbom daju pravo da digitaliziraju djela iz svojih zbirki kada priopćavanje ili stavljanje djela na raspolaganje putem posebnih uređaja zahtijeva takvo reproduciranje. Sud koji je uputio zahtjev smatra da bi države članice trebale imati akcesornu nadležnost kako bi predvidjele takvu iznimku od prava reproduciranja predviđenog u članku 2. te direktive ili takvo ograničenje toga prava jer u suprotnom ne bi bio osiguran koristan učinak njezinog članka 5. stavka 3. točke (n). U svakom slučaju takva bi se nadležnost mogla izvesti iz članka 5. stavka 2. točke (c) navedene direktive.

               18

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev smatra da se u glavnom postupku pojavljuje pitanje imaju li države članice, u skladu s člankom 5. stavkom 3. točkom (n) Direktive 2001/29, ovlast predvidjeti sustav ograničenja koji korisnicima ustanove predviđene tom odredbom omogućuje tiskanje na papir ili pohranu na USB priključak ili preuzimanje putem tog priključka, u cijelosti ili djelomično, djela koja su im na tim uređajima priopćena ili im ih je predmetna ustanova stavila na raspolaganje.

               19

               U tom pogledu taj sud prije svega smatra da bi ta tiskanja, pohrane ili preuzimanja, koji kada se odnose na reproduciranje djela u načelu nisu obuhvaćeni ograničenjem predviđenim u članku 5. stavku 3. točki (n) Direktive 2001/29, mogli biti dopušteni kao proširenje priopćavanja ili stavljanja na raspolaganje djela od predmetne ustanove, na temelju drugog ograničenja, osobito u smislu iznimke koja se naziva „privatno umnožavanje“ predviđene u članku 5. stavku 2. točki (b) te direktive.

               20

               Nadalje, cilj predviđen u članku 5. stavku 3. točki (n) Direktive 2001/29, koji se sastoji u omogućavanju da se, s ciljem istraživanja ili privatnog izučavanja, tekstovi koji su priopćeni ili stavljeni na raspolaganje na uređajima ustanove, poput knjižnice, učinkovito koriste, težio bi tumačenju te odredbe u skladu s kojim bi tiskanje djela na papir s uređaja trebalo biti dopušteno, dok pohrana na USB priključak ne bi trebala biti.

               21

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi takvo tumačenje članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29 također omogućavalo da se jamči da opseg ograničenja predviđenog tom odredbom udovoljava trima uvjetima iz članka 5. stavka 5. navedene direktive. Naime, pohrana djela na USB priključak zadirala bi u autorsko pravo autora toga djela više od njegova tiskanja na papir.

               22

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li djelo podložno uvjetima kupnje ili uvjetima licenciranja u smislu članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29 kada nositelj prava ustanovama predviđenima tom odredbom nudi da po prikladnim uvjetima sklope ugovore o licenciji za korištenje tog djela?

                        2.

                        Omogućuje li članak 5. stavak 3. točka (n) Direktive 2001/29 državama članicama da ustanovama daju pravo da digitaliziraju djela iz svojih zbirki ako stavljanje tih djela na raspolaganje javnosti putem posebnih uređaja to zahtijeva?

                        3.

                        Mogu li prava koja države članice predviđaju sukladno članku 5. stavku 3. točki (n) Direktive 2001/29 ići dotle da se korisnicima uređaja omogući da tiskaju na papir ili pohrane na USB priključak djela koja su im stavljena na raspolaganje putem tih uređaja?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               23

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li djelo podložno „uvjetima kupnje ili uvjetima licenciranja“ u smislu članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29 kada je nositelj prava ustanovi predviđenoj tom odredbom poput javne knjižnice ponudio da po prikladnim uvjetima sklopi ugovor o licenciji ili korištenju tog djela.

               24

               Sve zainteresirane stranke koje su podnijele pisana očitovanja osim Ulmera predlažu da se na to pitanje odgovori niječno i u biti podržavaju tumačenje u skladu s kojim pojam „uvjeti kupnje ili uvjeti licenciranja“ iz članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29 treba tumačiti tako da su nositelj prava i predmetna ustanova trebali sklopiti ugovor o licenciji ili korištenju predmetnog djela u kojem su određeni uvjeti pod kojima ga ta ustanova može koristiti.

               25

               Ulmer tvrdi da je sama činjenica da nositelj prava javnoj knjižnici nudi sklapanje ugovora o licenciji ili korištenju, pod uvjetom da je ta ponuda „prikladna“, dovoljna da se isključi primjena članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29.

               26

               U tom pogledu, prije svega, iz usporedbe jezičnih verzija članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29, osobito engleske, francuske, njemačke i španjolske jezične verzije, koje upotrebljavaju riječi „terms“, „conditions“, „Regelung“i „condiciones“, proizlazi da je zakonodavac Unije u izričaju te odredbe uporabio pojmove „uvjeti“ili „odredbe“, koji se odnose na stvarno ugovorene ugovorne odredbe, a ne na obične ponude za sklapanje ugovora.

               27

               Nadalje, valja podsjetiti da je svrha ograničenja iz članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29 promicanje javnog interesa vezanog uz promicanje istraživanja i privatnog izučavanja širenjem znanja, što je, među ostalim, temeljna svrha ustanova poput javnih knjižnica.

               28

               Međutim, tumačenje koje predlaže Ulmer znači da bi nositelj prava mogao jednostranim i u biti diskrecijskim postupanjem predmetnoj ustanovi oduzeti pravo na korištenje tog ograničenja i tako spriječiti ostvarenje njezine temeljne svrhe te promicanje navedenog javnog interesa.

               29

               Osim toga, uvodna izjava 40. Direktive 2001/29 određuje da bi bilo potrebno promicati posebne ugovore ili posebne licencije koji bi, bez stvaranja neravnoteže, koristili takvim ustanovama i njihovoj svrsi.

               30

               Kako to u biti ističe nezavisni odvjetnik u točkama 21. i 22. svojeg mišljenja, uvodne izjave 45. i 51. te direktive potvrđuju, uključujući njihovu njemačku jezičnu verziju, da se, uz ostalo, u kontekstu iznimaka i ograničenja navedenih u članku 5. stavku 3. Direktive 2001/29 upućuje na stvarne ugovorne odnose kao i na sklapanje i provedbu stvarnih ugovora, a ne na jednostavne ponude sklapanja ugovora ili licencija.

               31

               Osim toga, tumačenje koje je predložio Ulmer teško je spojivo s ciljem kojemu teži članak 5. stavak 3. točka (n) Direktive 2001/29, a koji se sastoji u tome da se osigura pravedna ravnoteža između prava i interesa nositelja prava, s jedne strane, i korisnika zaštićenih djela koji ih žele priopćiti javnosti u cilju istraživanja ili privatnog izučavanja pojedinih pripadnika javnosti, s druge strane.

               32

               Usto, kada bi sama činjenica da se predlaže sklapanje ugovora o licenciji ili korištenju bila dovoljna da se isključi primjena članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29, takvo bi tumačenje moglo biti takve naravi da oduzima velik dio sadržaja ograničenja predviđenog tom odredbom, čak i njezin koristan učinak, jer bi se, kada bi se prihvatilo takvo tumačenje, navedeno ograničenje primijenilo, kako je to tvrdio Ulmer, samo na djela, koja su sve rjeđa, čija elektronička verzija, osobito u obliku elektroničke knjige, još nije ponuđena na tržištu.

               33

               Naposljetku, suprotno onome što tvrdi Ulmer, tumačenje u skladu s kojim bi trebala biti riječ o ugovornim uvjetima koji su stvarno ugovoreni ne može se isključiti ni zato što bi to bilo protivno trostrukom uvjetu iz članka 5. stavka 5. Direktive 2001/29.

               34

               U tom pogledu dovoljno je ustvrditi da ograničenje predviđeno člankom 5. stavkom 3. točkom (n) Direktive 2001/29 sadrži više ograničenja koja jamče, iako je primjena te odredbe isključena samo u slučaju sklapanja stvarnih ugovornih uvjeta, da se takvo ograničenje primjenjuje samo u posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djelâ i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.

               35

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti na način da pojam „uvjeti kupnje ili uvjeti licenciranja“ iz članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29 treba tumačiti tako da zahtijeva da nositelj pravâ i ustanova predviđena tom odredbom poput javne knjižnice moraju sklopiti ugovor o licenciji ili korištenju predmetnog djela kojim se određuju uvjeti pod kojima ga ta ustanova može koristiti.

         Drugo pitanje

               36

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita treba li članak 5. stavak 3. točku (n) Direktive 2001/29 tumačiti na način da mu je protivno to da država članica javnim knjižnicama iz te odredbe dâ pravo da digitaliziraju djela koja se nalaze u njihovim zbirkama ako je ta radnja reproduciranja potrebna radi stavljanja tih djela na raspolaganje korisnicima putem posebnih uređaja u prostorijama tih ustanova.

               37

               Najprije valja istaknuti kako nije sporno da digitalizacija djela, s obzirom na to da je u biti riječ o pretvaranju djela iz analognog u digitalni oblik, predstavlja radnju njegova reproduciranja.

               38

               Stoga se postavlja pitanje omogućuje li članak 5. stavak 3. točka (n) Direktive 2001/29 državama članicama da to pravo reproduciranja daju javnim knjižnicama, iako u skladu s člankom 2. te direktive autori imaju isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane reproduciranja svojih djela.

               39

               U tom pogledu najprije valja ustvrditi da se, u skladu s prvom rečenicom stavka 3. članka 5. Direktive 2001/29, iznimke i ograničenja navedeni u tom stavku odnose na prava predviđena u člancima 2. i 3. te direktive i time na isključivo pravo reproduciranja, koje ima nositelj pravâ, kao i na pravo priopćavanja djelâ javnosti.

               40

               Međutim, članak 5. stavak 3. točka (n) navedene direktive ograničava korištenje djela, u smislu te odredbe, na njihovo „priopćavanje ili stavljanje na raspolaganje“ i stoga na radnje koje pripadaju u samo isključivo pravo priopćavanja djelâ javnosti predviđeno člankom 3. iste direktive.

               41

               Nadalje, valja podsjetiti da je za postojanje radnje priopćavanja, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, dovoljno, ponajprije, da se navedena djela stave na raspolaganje određenoj javnosti na način da im osobe od kojih se ona sastoji mogu pristupiti, a da pri tome ne mora biti odlučujuće jesu li one ovu mogućnost koristile ili ne (presuda Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 19.).

               42

               Iz navedenog slijedi da se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, to da ustanova poput javne knjižnice iz članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29 omogućuje pristup djelu koje se nalazi u njezinoj zbirci određenoj „javnosti“, odnosno svim pojedincima koji se koriste posebnim uređajima postavljenima u njezinim prostorijama s ciljem istraživanja ili privatnog izučavanja, treba smatrati „stavljanjem na raspolaganje“ te stoga „radnjom priopćavanja“ u smislu članka 3. stavka 1. te direktive (u tom smislu vidjeti presudu Svensson i dr., EU:C:2014:76, t. 20.).

               43

               To pravo priopćavanja djelâ koje imaju ustanove poput javnih knjižnica iz članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29, u granicama uvjeta predviđenih tom odredbom, bilo bi izloženo riziku oduzimanja velikog dijela sadržaja, čak i korisnog učinka, kada te ustanove ne bi raspolagale akcesornim pravom digitalizacije predmetnih djela.

               44

               Takvo je pravo navedenim ustanovama priznato člankom 5. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2001/29, ako je riječ o „posebnim radnjama reproduciranja“.

               45

               Taj uvjet posebnosti treba tumačiti na način da predmetnim ustanovama u pravilu nije dopušteno digitaliziranje svih svojih zbirki.

               46

               Nasuprot tome, taj je uvjet u načelu poštovan kada je digitalizacija nekih djela iz zbirke potrebna zbog „korištenja priopćavanjem ili stavljanjem na raspolaganje, s ciljem istraživanja ili privatnog izučavanja, pojedinim pripadnicima javnosti putem posebnih uređaja“, kako to predviđa članak 5. stavak 3. točka (n) Direktive 2001/29.

               47

               Osim toga, opseg tog akcesornog prava digitalizacije treba precizirati tumačenjem članka 5. stavka 2. točke (c) Direktive 2001/29 u svjetlu njezina članka 5. stavka 5., u skladu s kojim se ta ograničenja primjenjuju samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava, pri čemu ta potonja odredba, međutim, nema za cilj proširiti doseg različitih iznimaka i ograničenja predviđenih člankom 5. stavkom 2. te direktive (u tom smislu vidjeti presude Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 58. i ACI Adam i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 26.).

               48

               U predmetnom slučaju valja ustvrditi da se u okviru primjenjivog nacionalnog zakonodavstva pravilno uzimaju u obzir uvjeti propisani člankom 5. stavkom 5. navedene direktive, s obzirom na to da, kao prvo, iz članka 52.b UrhG‑a proizlazi da digitalizacija djelâ od javnih knjižnica ne smije prouzrokovati to da broj primjeraka svakog djela koji je korisnicima stavljen na raspolaganje putem posebnih uređaja prijeđe onaj broj koji su knjižnice stekle u analognom obliku. Kao drugo, ako, u skladu s tom odredbom nacionalnog prava za digitalizaciju djela, ne postoji obveza naknade, za njegovo kasnije stavljanje na raspolaganje u digitalnom obliku na posebnim uređajima treba platiti odgovarajuću naknadu.

               49

               S obzirom na sve navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti na način da članak 5. stavak 3. točku (n) Direktive 2001/29, u vezi s njezinim člankom 5. stavkom 2. točkom (c), treba tumačiti tako da mu nije protivno to da država članica dâ javnim knjižnicama iz te odredbe pravo da digitaliziraju djela koja se nalaze u njihovim zbirkama ako je ta radnja reproduciranja potrebna radi stavljanja tih djela na raspolaganje korisnicima putem posebnih uređaja u prostorijama tih ustanova.

         Treće pitanje

               50

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 3. točku (n) Direktive 2001/29 tumačiti na način da mu je protivno to da država članica dâ javnim knjižnicama iz te odredbe pravo da stave djela na raspolaganje korisnicima putem posebnih uređaja koji omogućuju njihovo tiskanje na papir ili pohranu na USB priključak.

               51

               Kao što to proizlazi iz točaka 40. i 42. ove presude, ograničenje predviđeno člankom 5. stavkom 3. točkom (n) Direktive 2001/29 u načelu obuhvaća samo neke radnje priopćavanja koje obično ulaze u isključivo pravo nositelja prava iz članka 3. te direktive, to jest one kojima predmetne ustanove stavljaju djelo na raspolaganje pojedinim pripadnicima javnosti s ciljem istraživanja ili privatnog izučavanja putem posebnih uređaja postavljenih u njihovim prostorijama.

               52

               Međutim, nije sporno da radnje poput tiskanja djela na papir ili njegove pohrane na USB priključak, iako su moguće zbog nekih funkcija kojima su opremljeni posebni uređaji na kojima se to djelo može konzultirati, nisu radnje „priopćavanja“u smislu članka 3. Direktive 2001/29, već radnje „reproduciranja“ u smislu članka 2. te direktive.

               53

               Naime, riječ je o stvaranju novog analognog ili digitalnog primjerka od digitalnog primjerka djela koje je ustanova korisnicima stavila na raspolaganje putem posebnih uređaja.

               54

               Te radnje reproduciranja, suprotno nekim postupcima digitalizacije djela, također ne mogu biti dopuštene na temelju akcesornog prava koje proizlazi iz zajedničke primjene odredaba članka 5. stavka 2. točke (c) i članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29, s obzirom na to da nisu potrebne radi omogućavanja stavljanja na raspolaganje toga djela korisnicima putem posebnih uređaja poštujući uvjete propisane tim odredbama. Usto, navedene radnje, s obzirom na to da ih ne provode ustanove iz članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29, već korisnici posebnih uređaja postavljenih u prostorijama tih ustanova, na temelju te odredbe ne mogu biti dopuštene.

               55

               Nasuprot tome, takve radnje reproduciranja na analogni ili digitalni medij mogu se, u slučaju potrebe, dopustiti na temelju nacionalnog zakonodavstva kojim se prenose iznimke ili ograničenja iz članka 5. stavka 2. točke (a) ili (b) Direktive 2001/29, ako su u svakom pojedinom slučaju ispunjeni uvjeti koje propisuju te odredbe, osobito onaj vezan za pravičnu naknadu koju mora dobiti nositelj prava.

               56

               Usto, takvim se radnjama reproduciranja moraju poštovati uvjeti predviđeni člankom 5. stavkom 5. Direktive 2001/29. Slijedom toga, opseg reproduciranih tekstova osobito ne smije bezrazložno dovesti u pitanje zakonite interese nositelja prava.

               57

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 5. stavak 3. točku (n) Direktive 2001/29 treba tumačiti tako da ne obuhvaća radnje poput tiskanja djela na papir ili njihovu pohranu na USB priključak koje učine korisnici s posebnih uređaja postavljenih u javnim knjižnicama iz te odredbe. Nasuprot tome, takve radnje mogu se, u slučaju potrebe, dopustiti na temelju nacionalnog zakonodavstva kojim se prenose iznimke ili ograničenja iz članka 5. stavka 2. točke (a) ili (b) te direktive, ako su u svakom pojedinom slučaju ispunjeni uvjeti koje propisuju te odredbe, osobito onaj vezan za pravičnu naknadu koju mora dobiti nositelj prava.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Pojam „uvjeti kupnje ili uvjeti licenciranja“ iz članka 5. stavka 3. točke (n) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti tako da zahtijeva da nositelj pravâ i ustanova predviđena tom odredbom poput javne knjižnice moraju sklopiti ugovor o licenciji ili korištenju predmetnog djela kojim se određuju uvjeti pod kojima ga ta ustanova može koristiti.

                           2.

                           Članak 5. stavak 3. točku (n) Direktive 2001/29, u vezi s njezinim člankom 5. stavkom 2. točkom (c), treba tumačiti tako da mu nije protivno to da država članica dâ javnim knjižnicama iz te odredbe pravo da digitaliziraju djela koja se nalaze u njihovim zbirkama ako je ta radnja reproduciranja potrebna radi stavljanja tih djela na raspolaganje korisnicima putem posebnih uređaja u prostorijama tih ustanova.

                           3.

                           Članak 5. stavak 3. točku (n) Direktive 2001/29 treba tumačiti tako da ne obuhvaća radnje poput tiskanja djela na papir ili njihovu pohranu na USB priključak koje učine korisnici s posebnih uređaja postavljenih u javnim knjižnicama iz te odredbe. Nasuprot tome, takve radnje mogu se, u slučaju potrebe, dopustiti na temelju nacionalnog zakonodavstva kojim se prenose iznimke ili ograničenja iz članka 5. stavka 2. točke (a) ili (b) te direktive, ako su u svakom pojedinom slučaju ispunjeni uvjeti koje propisuju te odredbe, osobito onaj vezan za pravičnu naknadu koju mora dobiti nositelj prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 9. srpnja 2013. # Oscar Orlando Arango Jaramillo i drugi protiv Europske investicijske banke (EIB). # Žalba - Javna služba - Osoblje EIB-a - Preispitivanje presude Općeg suda - Odbacivanje tužbe u prvostupanjskom postupku kao nedopuštene - Mirovine - Povećanje doprinosa za mirovinski sustav - Rok za podnošenje tužbe - Razumni rok. # Predmet T-234/11 P-RENV-RX.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (žalbeno vijeće)
      9. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Javna služba — Osoblje EIB‑a — Preispitivanje presude Općeg suda — Odbacivanje tužbe u prvostupanjskom postupku kao nedopuštene — Mirovine — Povećanje doprinosa za mirovinski sustav — Rok za podnošenje tužbe — Razumni rok“
      U predmetu T‑234/11 P‑RENV‑RX,
      povodom žalbe podnesene protiv rješenja Službeničkog suda Europske Unije (prvo vijeće) od 4. veljače 2011., Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (F‑34/10, još neobjavljeno u Zborniku), u svrhu ukidanja tog rješenja,

         Oscar Orlando Arango Jaramillo, djelatnik Europske investicijske banke, sa stalnom adresom u Luxembourgu (Luksemburg), i 34 druga djelatnika Europske investicijske banke čija se imena nalaze u prilogu, koje zastupaju B. Cortese i C. Cortese, avocats,
      žalitelji,
      druga stranka postupka jest

         Europska investicijska banka (EIB), koju zastupaju C. Gómez de la Cruz i T. Gilliams, u svojstvu agenata, uz asistenciju P.‑E. Partsch, avocat,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
      u sastavu: M. Jaeger, predsjednik, I. Pelikánová (izvjestitelj) i A. Dittrich, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Predmetni postupak nadovezuje se na presudu povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C 334/12 RX‑II) od 28. veljače 2013. koju je donio Sud (četvrto vijeće), a kojom je ukinuta preispitivana presuda i predmet vraćen Općem sudu, nakon što je utvrđeno da je presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 19. lipnja 2012., Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (T‑234/11 P, u daljnjem tekstu: preispitivana presuda), donesena povodom žalbe izjavljene protiv rješenja Službeničkog suda Europske unije (prvo vijeće) od 4. veljače 2011., Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (F‑34/10, još neobjavljeno u Zborniku, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), utjecala na jedinstvo prava Europske unije.

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               2

               Iz točaka 2. do 4. pobijanog rješenja, iz točke 1. supra, proizlazi da su Oscar Orlando Arango Jaramillo i ostala 34 žalitelja, čija se imena nalaze u prilogu, djelatnici Europske investicijske banke (EIB). Od 1. siječnja 2007. obračuni plaća djelatnika EIB‑a više se ne izdaju u tradicionalnom papirnatom obliku nego u elektroničkom. Obračun plaće od sada se svakog mjeseca izdaje u informatičkom sustavu EIB‑a Peoplesoft i svaki ga djelatnik može pregledati putem svog službenog računala.

               3

               U subotu 13. veljače 2010. u informatički sustav Peoplesoft uneseni su obračuni plaća za mjesec veljaču 2010. godine. Ovi obračuni sadrže u odnosu na obračune za mjesec siječanj 2010. povećanje stope doprinosa za mirovinski sustav, koje proizlazi iz odluka EIB‑a donesenih u okviru reforme mirovinskog sustava njihovih djelatnika.

         Prvostupanjski postupak i pobijano rješenje

               4

               Dana 26. svibnja 2010. žalitelji su Službeničkom sudu podnijeli tužbu, koja je upisana pod oznakom F‑34/10, tražeći, s jedne strane, poništenje svojih obračuna plaća za mjesec veljaču 2010. iz kojih proizlazi odluka EIB‑a o povećanju njihovih doprinosa za mirovinski sustav i, s druge strane, da se naloži EIB‑u plaćanje simboličnog iznosa od jednog eura na ime naknade pretrpljene nematerijalne štete.

               5

               Zasebnim podneskom upućenim tajništvu Službeničkog suda, EIB je na temelju članka 78. Poslovnika navedenog suda podnio prigovor nedopuštenosti i zatražio da donese odluku o nedopuštenosti tužbe, bez ulaženja u raspravu o meritumu.

               6

               Žalitelji su u svojim očitovanjima na prigovor nedopuštenosti tvrdili da bi stroga primjena roka općeg prava od tri mjeseca i deset dana za podnošenje tužbe u pogledu specifičnih okolnosti slučaja, a pogotovo u nedostatku pisanih odredaba o rokovima za podnošenje tužbe djelatnika EIB‑a, utjecala na njihovo pravo na učinkovit pravni lijek (pobijano rješenje, iz točke 1. supra, točke 18.).

               7

               Pobijanim rješenjem, iz točke 1. supra, donesenim na temelju članka 78. Poslovnika Službeničkog suda, navedeni sud je odbacio tužbu kao nedopuštenu zbog nepravodobnosti, bez provođenja usmenog postupka i bez odgađanja donošenja odluke o prigovoru do odluke o meritumu.

         Žalba Općem sudu

               8

               Dana 28. travnja 2011. žalitelji su tajništvu Općeg suda podnijeli, na temelju članka 9. Priloga I Statutu Suda Europske unije, žalbu protiv pobijanog rješenja iz točke 1. supra, koja je upisana pod oznakom T‑234/11 P.

               9

               Žalitelji svojom žalbom zahtijevaju od Općeg suda da ukine navedeno rješenje, odbije prigovor nedopuštenosti koji je u predmetu F 34/10 istaknula EIB i da predmet vrati Službeničkom sudu kako bi odlučio o meritumu.

               10

               Nakon što je utvrdio da ni jedna stranka u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka nije podnijela zahtjev za zakazivanje ročišta, Opći sud je donio odluku o sporu bez provođenja usmenog postupka.

               11

               Žalitelji u prilog žalbe navode tri žalbena razloga, prvi kao glavni i druga dva kao podredne. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju pojma „razuman rok“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku, te osobito na povredi načela proporcionalnosti, kao i na povredi prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Drugi žalbeni razlog temelji se na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju primjenjivih postupovnih odredaba, osobito onih koje se odnose na postojanje nepredvidljivih okolnosti. Treći žalbeni razlog temelji se na iskrivljavanju dokaza koji su podneseni Službeničkom sudu u cilju dokazivanja postojanja nepredvidljivih okolnosti, kao i na povredi pravila o izvođenju dokaza i organizaciji postupka u prvom stupnju.

               12

               Preispitivanom presudom, iz točke 1. supra, Opći sud odbacio je žalbu na temelju činjenice da su žalbeni razlozi žalitelja u jednom dijelu nedopušteni, a u preostalom dijelu neosnovani.

               13

               Za potrebe odbacivanja prvog glavnog žalbenog razloga, Opći sud je utvrdio da je Službenički sud u pobijanom rješenju iz točke 1. supra na situaciju žalitelja ispravno primijenio pravilo prema kojem bi, analogijom s rokom za žalbu iz članka 91. stavka 3. Pravilnika o službenicima Europskih Zajednica (u daljnjem tekstu: Pravilnik), rok od tri mjeseca načelno trebalo smatrati razumnim kako bi djelatnik EIB‑a podnio tužbu za poništenje njenog akta kojim mu je nanesena šteta (preispitivana presuda, iz točke 1. supra, točka 27.). Opći sud je, osim toga, smatrao da se obvezu djelatnika EIB‑a na podnošenje tužbe u određenom roku ne može smatrati protivnom njihovom pravu na učinkovit pravni lijek ili načelu proporcionalnosti (preispitivana presuda, iz točke 1. supra, točka 41.).

         Preispitivanje Suda

               14

               Nakon prijedloga prvog nezavisnog odvjetnika Sud (posebno vijeće predviđeno člankom 123.b Poslovnika Suda, u verziji primjenjivoj na dan prijedloga) je odlukom od 12. srpnja 2012. (C‑334/12 RX), utvrdio da treba preispitati presudu Općeg suda. U skladu s tom odlukom, preispitivanje se treba odnositi na pitanje je li, s jedne strane, preispitivana presuda iz točke 1. supra utjecala na jedinstvo ili dosljednost prava Unije kada je Opći sud kao žalbeni sud pojam „razumnog roka“, u kontekstu podnošenja tužbe za poništaj od strane djelatnika EIB‑a protiv njenog akta kojim im je nanesena šteta, tumačio kao rok čije prekoračenje ima za posljedicu nepravodobnost, te stoga i nedopuštenost tužbe, a da sud Unije nije uzeo u obzir specifične okolnosti predmetnog slučaja, i, s druge strane, je li takvo tumačenje pojma „razumnog roka“ protivno pravu na učinkovit pravni lijek iz članka 47. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (SL 2010, C 83, str. 389.).

               15

               Presudom povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a iz točke 1. supra Sud je ukinuo preispitivanu presudu iz točke 1. supra nakon što je utvrdio da je ona doista utjecala na dosljednost prava Unije kada je Opći sud kao žalbeni sud pojam „razumni rok“, u kontekstu podnošenja tužbe za poništenje od strane djelatnika EIB‑a protiv njenog akta kojim im je nanesena šteta, tumačio kao rok u trajanju od tri mjeseca čije prekoračenje ima za posljedicu nepravodobnost tužbe i stoga njezinu nedopuštenost, a da se od suda Unije nije zahtijevalo da uzme u obzir okolnosti predmetnog slučaja.

               16

               Smatrajući međutim da krajnji odgovor na pitanje o dopuštenosti tužbe žalitelja, a posebice odgovor na pitanje je li tužba u smislu sudske prakse koja je u skladu s načelom prava na učinkovit pravni lijek bila podnesena u razumnom roku, ne proizlazi iz činjeničnog stanja na kojem se temeljila preispitivana presuda, iz točke 1. supra, Sud je odlučio da ne može donijeti konačnu odluku u postupku u sukladu s člankom 62.b Statuta Suda. Slijedom navedenog, odlučujući o troškovima postupka preispitivanja, Sud je vratio predmet Općem sudu kako bi ocijenio je li rok u kojem su žalitelji podnijeli tužbu Službeničkom sudu bio razuman uzimajući u obzir sve okolnosti predmeta.

         O predmetu vraćenom nakon preispitivanja

         Postupak

               17

               U skladu s člankom 121.a Poslovnika Općeg suda, posljedica presude povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra, bila je ponovno vraćanje ovog predmeta Općem sudu.

               18

               Dopisom od 1. ožujka 2013. tajništvo Općeg suda je, u skladu s člankom 121.c stavkom 1. Poslovnika, pozvalo stranke da u roku od mjesec dana od dostave presude povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra, dostave svoja pisana očitovanja o učincima te presude na rješenje spora.

               19

               EIB i žalitelji podnijeli su svoja očitovanja 22. ožujka i 16. travnja 2013. tajništvu Općeg suda.

               20

               U svom očitovanju EIB predlaže Općem sudu da:

                        —

                        prvenstveno, predmet vrati Službeničkom sudu;

                        —

                        podredno, odbaci žalbu nakon što utvrdi da je tužba koju su žalitelji podnijeli Službeničkom sudu nedopuštena, jer je podnesena nakon roka za njeno podnošenje, odnosno u roku koji se ne može smatrati razumnim u pogledu svih okolnosti predmeta, te da naloži žaliteljima snošenje troškova žalbenog postupka.

               21

               U svojim očitovanjima žalitelji predlažu Općem sudu da:

                        —

                        usvoji prvi žalbeni razlog i da na tom temelju poništi pobijano rješenje, iz točke 1. supra, s obzirom na to da je tužba Službeničkom sudu podnesena u razumnom roku u pogledu svih okolnosti predmeta;

                        —

                        predmet vrati Službeničkom sudu kako bi donio odluku o meritumu tužbe i o troškovima prvostupanjskog postupka;

                        —

                        naloži EIB‑u snošenje troškova žalbenog postupka.

         O pravu

               22

               Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra, imala je za učinak ponovno vraćanje žalbe iz gornje točke 8. pred Opći sud, koji mora preispitati tri razloga navedena u gornjoj točki 11. na koje se žalitelji pozivaju u prilog žalbe, izvođenjem svih učinaka koje navedena presuda nalaže za rješenje spora.

         Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju pojma „razumnog roka“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku, a osobito na povredi načela proporcionalnosti prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

               23

               Prvi žalbeni razlog sastoji se u biti od dva dijela. Prvi dio temelji se na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju pojma „razumnog roka“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku. Drugi dio navodi povredu načela proporcionalnosti kao i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

               24

               U prvom dijelu prvog žalbenog razloga, žalitelji prigovaraju da je Službenički sud u pobijanom rješenju, iz točke 1. supra, pogrešno primijenio pravo kad je odbacio tužbu kao nedopuštenu, odredivši da rok od tri mjeseca deset dana i nekoliko sekundi za podnošenje tužbe tajništvu Službeničkog suda u prvostupanjskom postupku ne predstavlja razuman rok. Time je Službenički sud sudskoj praksi koja se odnosi na rokove za podnošenje tužbe od strane djelatnika EIB‑a (presude Općeg suda od 23. veljače 2001., De Nicola protiv EIB‑a, T‑7/98, T‑208/98 i T‑109/99, Zb. SS, str. I‑A‑49 i II‑185, točka 99., i od 6. ožujka 2001., Dunnett i dr. protiv EIB‑a, T-192/99, Zb., str. II-813., točke 53. i 58.) odredio doseg koji nije svojstven tom roku, napuštajući de facto načelo poštivanja razumnog roka koji je sam po sebi prilagodljiv i otvoren za konkretno uravnoteženje interesa o kojima se radi, kada ga je zamijenio s točno određenim rokom od tri mjeseca koji se ima strogo i općenito primijeniti. Osim toga, Službenički sud nije uzeo u obzir dokumente i iskaze koji su mu bili podneseni, a koji bi bili ukazali na to da je, s jedne strane, sud prvog stupnja u roku od tri mjeseca i deset dana elektroničkom poštom zaprimio od strane pošiljatelja koji su bili spojeni na servere različite od onoga s kojeg je slana elektronička pošta ovjerene preslike tužbe putem elektroničke pošte i da je, s druge strane, tu večer kad je tužba slana sudu prvog stupnja došlo do električnog kvara u poslovnim prostorima žaliteljevih odvjetnika, koji je otklonjen desetak minuta prije ponoći, što je dovelo do odgode slanja navedene tužbe. Štoviše, Službenički sud propustio je uzeti u obzir specifične okolnosti slučaja, a pogotovo činjenicu da je EIB svojom krivnjom propustio ispuniti obvezu određivanja točnog i pouzdanog roka za podnošenje tužbe te da je pobijane odluke u obliku obračuna plaća za mjesec veljaču 2010. donio na temelju propisa koji još nije bio objavljen, a nije bio objavljen ni na dan podnošenje tužbe.

               25

               U drugom dijelu prvog žalbenog razloga, žalitelji tvrde da Službenički sud u pobijanom rješenju, iz točke 1. supra, nije priznao njihovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu i da je povrijedio načelo proporcionalnosti koje bi trebalo potaknuti primjenu odredaba ili načela prava kada ograničavaju pravo na pristup sudu. Tvrde da Službenički sud proturječi temeljnom zahtjevu da pravo pojedinca na djelotvornu sudsku zaštitu mora biti uravnoteženo sa zahtjevom za pravnom sigurnošću, udaljavajući se od ranije sudske prakse koja se temelji na prilagodljivoj primjeni načela da tužba mora biti podnesena u razumnom roku, koje bi bilo povoljnije za žalitelje. Takvo proturječje je očigledno i u specifičnim okolnostima slučaja, kako su opisane u gore navedenoj točki 24. U pogledu specifičnih okolnosti, stroga i općenita primjena roka od točno tri mjeseca, koja nema uporište u pisanim odredbama i koja ne proizlazi iz jasne i ustaljene sudske prakse, predstavljala bi prekomjerno ograničavanje njihovog prava na pristup sudu, zajamčeno člankom 47. Povelje o temeljnim pravima. Osim toga, takva primjena roka bila bi nesrazmjerna u odnosu na cilj koji se želi ostvariti načelom poštivanja razumnog roka, a to je da se osigura stabilnost akata EIB‑a.

               26

               EIB osporava razloge žalitelja i u bitnome zahtijeva od suda da odbaci oba dijela prvog žalbenog razloga kao nedopuštene, te u svakom slučaju kao neosnovane. U okviru prvog žalbenog razloga, žalitelji su namjeravali podvrgnuti nadzoru žalbenog suda ocjenu činjenica Službeničkog suda iz pobijanog rješenja, iz točke 1. supra, što ne spada u nadležnost toga suda. Prvi žalbeni razlog, u svakom slučaju, smatra neosnovanim. Naime, iz sudske prakse proizlazi da bi razuman rok za podnošenje tužbe od strane djelatnika EIB‑a bio rok od točno tri mjeseca, koji se produljuje zbog udaljenosti za deset dana, što analogijom proizlazi iz odredaba Statuta o pravnim lijekovima. Osim toga, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava i sudova Unije proizlazi da bi pravila koja uvode rokove za podnošenje tužbe mogla biti usklađena i s načelom proporcionalnosti kao i s pravom na djelotvornu sudsku zaštitu.

               27

               Budući da je EIB osporavao dopuštenost obaju dijelova prvog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi sud prvog stupnja s jedne strane jedini nadležan za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju kad materijalna netočnost utvrđenja proizlazi iz pismena koja prilaže spisu, i s druge strane za ocjenu tih činjenica. Nakon što je sud prvog stupnja utvrdio ili ocijenio činjenice žalbeni sud nadležan je samo za kontrolu pravne kvalifikacije tih činjenica i pravnih zaključaka koje je iz njih donio sud prvog stupnja (presuda Općeg suda od 2. srpnja 2010., Kerstens protiv Komisije, T‑266/08 P, još neobjavljena u Zborniku, točka 37.); vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 6. travnja 2006., General Motors protiv Komisije, C-551/03 P, Zb., str. I-3173., točka 51., i presuda od 21. rujna 2006., JCB Service protiv Komisije, C-167/04 P, Zb., str. I-8935., točka 106.).

               28

               Prvim žalbenim razlogom žalitelji ne osporavaju činjenična utvrđenja Službeničkog suda pobijanog rješenja iz točke 1. supra koja se odnose na rok u kojem je podnesena tužba u prvostupanjskom postupku, nego zaključke koje je navedeni sud donio iz tih činjenica, u smislu da se rok u kojem je tužba podnesena ne može smatrati „razumnim“. Pitanje međutim, je li Službenički sud na temelju činjenica slučaja mogao pravilno zaključiti da žalitelji tužbu nisu podnijeli u razumnom roku predstavlja pravno pitanje koje je predmet nadzora žalbenog suda.

               29

               Posljedično, prigovor nedopuštenosti koji je EIB podnio protiv prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

               30

               U cilju ispitivanja osnovanosti prvog dijela prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju pojma „razumnog roka“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku, valja istaknuti da ni Ugovor o funkcioniranju Europske unije a niti pravilnik o osoblju EIB‑a koji je donijelo njegovo upravno vijeće u skladu s člankom 29. unutarnjeg pravilnika EIB‑a, ne sadrže naznake o roku za podnošenje tužbe koji bi trebalo primijeniti na sporove između EIB‑a i njegovih djelatnika. Usklađivanje, s jedne strane, prava na djelotvornu sudsku zaštitu koje predstavlja temeljno načelo prava Unije, i koje nalaže da pojedinac ima na raspolaganju dovoljno vremena kako bi procijenio zakonitost nekog akta kojim mu je nanesena šteta i kako bi se u slučaju potrebe mogao pripremiti za vođenje postupka, i, s druge strane, zahtjeva za pravnom sigurnošću, koji nalaže da protekom određenog roka akti koje donose tijela Unije postaju konačni, nalaže da postupci pred sudovima Unije budu pokrenuti u razumnom roku (vidjeti presude De Nicola protiv EIB‑a, iz točke 24. supra, točke 97. do 99., i navedenu sudsku praksu, i Dunnett i dr. protiv EIB‑a, iz točke 24. supra, točke 51. do 53. i navedenu sudsku praksu; rješenje predsjednika Općeg suda od 6. prosinca 2002., D protiv EIB‑a, T‑275/02 R, Zb. SS, str. I‑A‑259. i II‑1295., točke 31. i 32.).

               31

               U skladu sa sudskom praksom, svojstvo „razumnosti“ nekog roka, bilo da je riječ o trajanju upravnog ili sudskog postupka ili o pitanju roka koji, kao u predmetnom postupku, izravno utječe na dopuštenost neke tužbe, mora se uvijek procijeniti s obzirom na sve okolnosti slučaja, a osobito s obzirom na značaj postupka za zainteresiranu osobu, složenost predmeta, te na držanje stranaka u postupku (vidjeti presudu povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra, točke 28. do 37. i navedenu sudsku praksu). Slijedi općenito da se pojam razumnog roka ne može smatrati specifičnim rokom koji dovodi do gubitka prava, i da rok od tri mjeseca iz članka 91. stavka 3. Statuta ne može analogijom biti primijenjen kao zastarni rok za djelatnike EIB‑a kada podnose tužbu za poništenje protiv njenog akta kojim im je nanesena šteta (vidjeti presudu povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra, točku 39. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Posljedično, sama činjenica da je djelatnik EIB‑a podnio tužbu za poništaj njegovog akta kojim mu je nanesena šteta, u roku koji premašuje rok od tri mjeseca i deset dana, nije dovoljna da se zaključi da bi tužba bila nepravodobna, jer bi sudovi Unije morali, u svakom slučaju, provjeriti radi li se prema svim okolnostima predmeta o razumnom roku.

               33

               Sama činjenica da je u presudama De Nicola protiv EIB‑a, iz točke 24. supra (točke 118. do 120.), i Dunnett i dr. protiv EIB‑a, iz točke 24. supra (točke 57. i 58.), Opći sud smatrao da se razumnim rokovima mogu smatrati rokovi koji nisu duži od tri mjeseca i deset dana ne znači da se i dulje rokove ne bi moglo ocijeniti „razumnim rokovima“ u pogledu svih okolnosti navedenog predmeta, jer sudovi Unije donose odluke samo o konkretnim slučajevima koji se pred njima nalaze, bez razmatranja pitanja bi li se i dulje rokove moglo smatrati razumnima. Suprotno tome, činjenica da je u rješenju D protiv EIB‑a, iz točke 30. supra (točke 38. do 40.), predsjednik Općeg suda smatrao da rok od pet mjeseci nije razuman rok u pogledu svih okolnosti predmeta ne dovodi do zaključka da se i kraći rok, ali koji svejedno premašuje rok od tri mjeseca i deset dana, ne bi mogao smatrati razumnim rokom ili da se a fortiori, u drugačijim okolnostima, takav rok ne bi mogao smatrati razumnim.

               34

               U predmetnom slučaju Službenički sud je odlučio da tužba u prvostupanjskom postupku nije bila podnesena u razumnom roku i da je zbog toga treba odbaciti kao nedopuštenu zbog nepravodobnosti, samo zato što je bila podnesena nekoliko sekundi ili dijelića sekunde nakon isteka roka od tri mjeseca, koji se zbog udaljenosti produljuje za deset dana, što je predviđeno člankom 100. stavkom 3. Poslovnika Službeničkog suda, koji analogijom odgovara roku za podnošenje tužbe iz članka 91. stavka 3. Statuta. Također, tumačenjem pojma „razumnog roka“ u kontekstu podnošenja tužbe za poništenje od strane djelatnika EIB‑a protiv njegovog akta kojim im je nanesena šteta, kao roka od tri mjeseca i deset dana čije prekoračenje ima za posljedicu nepravodobnost tužbe, te stoga i njezinu nedopuštenost, bez uzimanja u obzir specifičnih okolnosti slučaja, što je po zakonu bio dužan učiniti, a pogotovo značaj postupka za žalitelja, složenost predmeta te držanje EIB‑a i žalitelja, Službenički sud pogrešno je primijenio pravo u pobijanom rješenju iz točke 1. supra (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presudu povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra, točke 22., 27., 28., 46. i 54.).

               35

               Zato treba usvojiti prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na tvrdnji da je Službenički sud u pobijanom rješenju iz točke 1. supra pogrešno primijenio pravo u tumačenju pojma „razumni rok“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku.

               36

               Stoga je potrebno prihvatiti žalbene razloge i poništiti pobijano rješenje iz točke 1. supra, bez donošenja odluke o drugom dijelu prvog žalbenog razloga te o drugom i trećem žalbenom razlogu.

         O vraćanju predmeta Službeničkom sudu

               37

               U skladu s člankom 13. stavkom 1. Priloga I Statutu Suda, ako je žalba osnovana, Opći sud ukida odluku Službeničkog suda i sam konačno odlučuje o sporu. Opći sud vraća predmet na odlučivanje Službeničkom sudu ako mu stanje postupka ne dopušta odlučivanje.

               38

               Službenički sud u pobijanom rješenju iz točke 1. supra nije izvršio sve ocjene koje je po zakonu bio dužan izvršiti kako bi odlučio je li tužba podnesena u razumnom roku i, stoga, dopuštena. Zbog istog razloga konačno rješenje pitanja o dopuštenosti tužbe žalitelja ne proizlazi iz ocjene činjenica na kojima se temelji pobijano rješenje iz točke 1. supra. U tim okolnostima stanje postupka ne dopušta donošenje odluke. Stoga predmet treba vratiti Službeničkom sudu kako bi ponovno donio odluku o tužbi.

         Troškovi

               39

               Budući da je predmet vraćen Službeničkom sudu, o troškovima žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (žalbeno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se rješenje Službeničkog suda Europske unije (prvo vijeće) od 4. veljače 2011., Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a.

                           2.

                           Predmet se vraća Službeničkom sudu.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Objavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu, 9. srpnja 2013.
                     Potpisi

            Prilog

         María Esther Badiola, sa stalnom adresom u Luxembourgu (Luksemburg),

         Marcella Bellucci, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Stefan Bidiuc, sa stalnom adresom u Grevenmacheru (Luksemburg),

         Raffaella Calvi, sa stalnom adresom u Schuttrangeu (Luksemburg),
      Maria José Cerrato, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Sara Confortola, sa stalnom adresom u Veroni (Italija),

         Carlos D’Anglade, sa stalnom adresom u Luxembourgu,
      Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Andrew Davie, sa stalnom adresom u Medernachu (Luksemburg),

         Marta De Sousa e Costa Correia, sa stalnom adresom u Itzigu (Luksemburg),

         Nausica Di Rienzo, sa stalnom adresom u Luxembourg,

         José Manuel Fernandez Riveiro, sa stalnom adresom u Sandweileru (Luksemburg),

         Eric Gällstad, sa stalnom adresom u Rameldangeu (Luksemburg),

         Andres Gavira Etzel, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Igor Greindl, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         José Doramas Jorge Calderón, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Monica Lledó Moreno, sa stalnom adresom u Sandweileru,

         Antonio Lorenzo Ucha, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Juan Antonio Magaña‑Campos, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Petia Manolova, sa stalnom adresom u Bereldangeu (Luksemburg),

         Ferran Minguella Minguella, sa stalnom adresom u Gonderangeu (Luksemburg),

         Barbara Mulder‑Bahovec, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         István Papp, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Stephen Richards, sa stalnom adresom u Blaschetteu (Luksemburg),

         Lourdes Rodriguez Castellanos, sa stalnom adresom u Sandweileru,

         Daniela Sacchi, sa stalnom adresom u Mondorf‑les‑Bainsu (Luksemburg),

         Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos, sa stalnom adresom u Almargem do Bispou (Portugal),

         Isabelle Stoffel, sa stalnom adresom u Mondorf‑les‑Bainsu,

         Fernando Torija, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         María del Pilar Vargas Casasola, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Carolina Vento Sánchez, sa stalnom adresom u Luxembourgu,

         Pé Verhoeven, sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija),

         Sabina Zajc, sa stalnom adresom u Conternu (Luksemburg),

         Peter Zajc, sa stalnom adresom u Conternu.
      (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski.
    ---documentbreak---

               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑234/11 P‑RENV‑RX,
            povodom žalbe podnesene protiv rješenja Službeničkog suda Europske Unije (prvo vijeće) od 4. veljače 2011., Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (F‑34/10, još neobjavljeno u Zborniku), u svrhu ukidanja tog rješenja,
            Oscar Orlando Arango Jaramillo, djelatnik Europske investicijske banke, sa stalnom adresom u Luxembourgu (Luksemburg), i 34 druga djelatnika Europske investicijske banke čija se imena nalaze u prilogu, koje zastupaju B. Cortese i C. Cortese, avocats ,
            žalitelji,
            druga stranka postupka jest
            Europska investicijska banka (EIB), koju zastupaju C. Gómez de la Cruz i T. Gilliams, u svojstvu agenata, uz asistenciju P.‑E. Partsch, avocat ,
            tuženik u prvostupanjskom postupku,
            OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
            u sastavu: M. Jaeger, predsjednik, I. Pelikánová (izvjestitelj) i A. Dittrich, suci,
            tajnik: E. Coulon,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Predmetni postupak nadovezuje se na presudu povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C 334/12 RX‑II) od 28. veljače 2013. koju je donio Sud (četvrto vijeće), a kojom je ukinuta preispitivana presuda i predmet vraćen Općem sudu, nakon što je utvrđeno da je presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 19. lipnja 2012., Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (T‑234/11 P, u daljnjem tekstu: preispitivana presuda), donesena povodom žalbe izjavljene protiv rješenja Službeničkog suda Europske unije (prvo vijeće) od 4. veljače 2011., Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (F‑34/10, još neobjavljeno u Zborniku, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), utjecala na jedinstvo prava Europske unije.
            Činjenice iz kojih proizlazi spor
            2. Iz točaka 2. do 4. pobijanog rješenja, iz točke 1. supra , proizlazi da su Oscar Orlando Arango Jaramillo i ostala 34 žalitelja, čija se imena nalaze u prilogu, djelatnici Europske investicijske banke (EIB). Od 1. siječnja 2007. obračuni plaća djelatnika EIB‑a više se ne izdaju u tradicionalnom papirnatom obliku nego u elektroničkom. Obračun plaće od sada se svakog mjeseca izdaje u informatičkom sustavu EIB‑a Peoplesoft i svaki ga djelatnik može pregledati putem svog službenog računala.
            3. U subotu 13. veljače 2010. u informatički sustav Peoplesoft uneseni su obračuni plaća za mjesec veljaču 2010. godine. Ovi obračuni sadrže u odnosu na obračune za mjesec siječanj 2010. povećanje stope doprinosa za mirovinski sustav, koje proizlazi iz odluka EIB‑a donesenih u okviru reforme mirovinskog sustava njihovih djelatnika.
            Prvostupanjski postupak i pobijano rješenje
            4. Dana 26. svibnja 2010. žalitelji su Službeničkom sudu podnijeli tužbu, koja je upisana pod oznakom F‑34/10, tražeći, s jedne strane, poništenje svojih obračuna plaća za mjesec veljaču 2010. iz kojih proizlazi odluka EIB‑a o povećanju njihovih doprinosa za mirovinski sustav i, s druge strane, da se naloži EIB‑u plaćanje simboličnog iznosa od jednog eura na ime naknade pretrpljene nematerijalne štete.
            5. Zasebnim podneskom upućenim tajništvu Službeničkog suda, EIB je na temelju članka 78. Poslovnika navedenog suda podnio prigovor nedopuštenosti i zatražio da donese odluku o nedopuštenosti tužbe, bez ulaženja u raspravu o meritumu.
            6. Žalitelji su u svojim očitovanjima na prigovor nedopuštenosti tvrdili da bi stroga primjena roka općeg prava od tri mjeseca i deset dana za podnošenje tužbe u pogledu specifičnih okolnosti slučaja, a pogotovo u nedostatku pisanih odredaba o rokovima za podnošenje tužbe djelatnika EIB‑a, utjecala na njihovo pravo na učinkovit pravni lijek (pobijano rješenje, iz točke 1. supra , točke 18.).
            7. Pobijanim rješenjem, iz točke 1. supra , donesenim na temelju članka 78. Poslovnika Službeničkog suda, navedeni sud je odbacio tužbu kao nedopuštenu zbog nepravodobnosti, bez provođenja usmenog postupka i bez odgađanja donošenja odluke o prigovoru do odluke o meritumu.
            Žalba Općem sudu
            8. Dana 28. travnja 2011. žalitelji su tajništvu Općeg suda podnijeli, na temelju članka 9. Priloga I Statutu Suda Europske unije, žalbu protiv pobijanog rješenja iz točke 1. supra , koja je upisana pod oznakom T‑234/11 P.
            9. Žalitelji svojom žalbom zahtijevaju od Općeg suda da ukine navedeno rješenje, odbije prigovor nedopuštenosti koji je u predmetu F 34/10 istaknula EIB i da predmet vrati Službeničkom sudu kako bi odlučio o meritumu.
            10. Nakon što je utvrdio da ni jedna stranka u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka nije podnijela zahtjev za zakazivanje ročišta, Opći sud je donio odluku o sporu bez provođenja usmenog postupka.
            11. Žalitelji u prilog žalbe navode tri žalbena razloga, prvi kao glavni i druga dva kao podredne. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju pojma „razuman rok“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku, te osobito na povredi načela proporcionalnosti, kao i na povredi prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Drugi žalbeni razlog temelji se na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju primjenjivih postupovnih odredaba, osobito onih koje se odnose na postojanje nepredvidljivih okolnosti. Treći žalbeni razlog temelji se na iskrivljavanju dokaza koji su podneseni Službeničkom sudu u cilju dokazivanja postojanja nepredvidljivih okolnosti, kao i na povredi pravila o izvođenju dokaza i organizaciji postupka u prvom stupnju.
            12. Preispitivanom presudom, iz točke 1. supra , Opći sud odbacio je žalbu na temelju činjenice da su žalbeni razlozi žalitelja u jednom dijelu nedopušteni, a u preostalom dijelu neosnovani.
            13. Za potrebe odbacivanja prvog glavnog žalbenog razloga, Opći sud je utvrdio da je Službenički sud u pobijanom rješenju iz točke 1. supra na situaciju žalitelja ispravno primijenio pravilo prema kojem bi, analogijom s rokom za žalbu iz članka 91. stavka 3. Pravilnika o službenicima Europskih Zajednica (u daljnjem tekstu: Pravilnik), rok od tri mjeseca načelno trebalo smatrati razumnim kako bi djelatnik EIB‑a podnio tužbu za poništenje njenog akta kojim mu je nanesena šteta (preispitivana presuda, iz točke 1. supra , točka 27.). Opći sud je, osim toga, smatrao da se obvezu djelatnika EIB‑a na podnošenje tužbe u određenom roku ne može smatrati protivnom njihovom pravu na učinkovit pravni lijek ili načelu proporcionalnosti (preispitivana presuda, iz točke 1. supra , točka 41.).
            Preispitivanje Suda
            14. Nakon prijedloga prvog nezavisnog odvjetnika Sud (posebno vijeće predviđeno člankom 123.b Poslovnika Suda, u verziji primjenjivoj na dan prijedloga) je odlukom od 12. srpnja 2012. (C‑334/12 RX), utvrdio da treba preispitati presudu Općeg suda. U skladu s tom odlukom, preispitivanje se treba odnositi na pitanje je li, s jedne strane, preispitivana presuda iz točke 1. supra utjecala na jedinstvo ili dosljednost prava Unije kada je Opći sud kao žalbeni sud pojam „razumnog roka“, u kontekstu podnošenja tužbe za poništaj od strane djelatnika EIB‑a protiv njenog akta kojim im je nanesena šteta, tumačio kao rok čije prekoračenje ima za posljedicu nepravodobnost, te stoga i nedopuštenost tužbe, a da sud Unije nije uzeo u obzir specifične okolnosti predmetnog slučaja, i, s druge strane, je li takvo tumačenje pojma „razumnog roka“ protivno pravu na učinkovit pravni lijek iz članka 47. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (SL 2010, C 83, str. 389.).
            15. Presudom povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a iz točke 1. supra Sud je ukinuo preispitivanu presudu iz točke 1. supra nakon što je utvrdio da je ona doista utjecala na dosljednost prava Unije kada je Opći sud kao žalbeni sud pojam „razumni rok“, u kontekstu podnošenja tužbe za poništenje od strane djelatnika EIB‑a protiv njenog akta kojim im je nanesena šteta, tumačio kao rok u trajanju od tri mjeseca čije prekoračenje ima za posljedicu nepravodobnost tužbe i stoga njezinu nedopuštenost, a da se od suda Unije nije zahtijevalo da uzme u obzir okolnosti predmetnog slučaja.
            16. Smatrajući međutim da krajnji odgovor na pitanje o dopuštenosti tužbe žalitelja, a posebice odgovor na pitanje je li tužba u smislu sudske prakse koja je u skladu s načelom prava na učinkovit pravni lijek bila podnesena u razumnom roku, ne proizlazi iz činjeničnog stanja na kojem se temeljila preispitivana presuda, iz točke 1. supra , Sud je odlučio da ne može donijeti konačnu odluku u postupku u sukladu s člankom 62.b Statuta Suda. Slijedom navedenog, odlučujući o troškovima postupka preispitivanja, Sud je vratio predmet Općem sudu kako bi ocijenio je li rok u kojem su žalitelji podnijeli tužbu Službeničkom sudu bio razuman uzimajući u obzir sve okolnosti predmeta.
            O predmetu vraćenom nakon preispitivanja
            Postupak
            17. U skladu s člankom 121.a Poslovnika Općeg suda, posljedica presude povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra , bila je ponovno vraćanje ovog predmeta Općem sudu.
            18. Dopisom od 1. ožujka 2013. tajništvo Općeg suda je, u skladu s člankom 121.c stavkom 1. Poslovnika, pozvalo stranke da u roku od mjesec dana od dostave presude povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra , dostave svoja pisana očitovanja o učincima te presude na rješenje spora.
            19. EIB i žalitelji podnijeli su svoja očitovanja 22. ožujka i 16. travnja 2013. tajništvu Općeg suda.
            20. U svom očitovanju EIB predlaže Općem sudu da:
            – prvenstveno, predmet vrati Službeničkom sudu;
            – podredno, odbaci žalbu nakon što utvrdi da je tužba koju su žalitelji podnijeli Službeničkom sudu nedopuštena, jer je podnesena nakon roka za njeno podnošenje, odnosno u roku koji se ne može smatrati razumnim u pogledu svih okolnosti predmeta, te da naloži žaliteljima snošenje troškova žalbenog postupka.
            21. U svojim očitovanjima žalitelji predlažu Općem sudu da:
            – usvoji prvi žalbeni razlog i da na tom temelju poništi pobijano rješenje, iz točke 1. supra , s obzirom na to da je tužba Službeničkom sudu podnesena u razumnom roku u pogledu svih okolnosti predmeta;
            – predmet vrati Službeničkom sudu kako bi donio odluku o meritumu tužbe i o troškovima prvostupanjskog postupka;
            – naloži EIB‑u snošenje troškova žalbenog postupka.
            O pravu
            22. Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra , imala je za učinak ponovno vraćanje žalbe iz gornje točke 8. pred Opći sud, koji mora preispitati tri razloga navedena u gornjoj točki 11. na koje se žalitelji pozivaju u prilog žalbe, izvođenjem svih učinaka koje navedena presuda nalaže za rješenje spora.
            Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju pojma „razumnog roka“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku, a osobito na povredi načela proporcionalnosti prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
            23. Prvi žalbeni razlog sastoji se u biti od dva dijela. Prvi dio temelji se na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju pojma „razumnog roka“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku. Drugi dio navodi povredu načela proporcionalnosti kao i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
            24. U prvom dijelu prvog žalbenog razloga, žalitelji prigovaraju da je Službenički sud u pobijanom rješenju, iz točke 1. supra , pogrešno primijenio pravo kad je odbacio tužbu kao nedopuštenu, odredivši da rok od tri mjeseca deset dana i nekoliko sekundi za podnošenje tužbe tajništvu Službeničkog suda u prvostupanjskom postupku ne predstavlja razuman rok. Time je Službenički sud sudskoj praksi koja se odnosi na rokove za podnošenje tužbe od strane djelatnika EIB‑a (presude Općeg suda od 23. veljače 2001., De Nicola protiv EIB‑a, T‑7/98, T‑208/98 i T‑109/99, Zb. SS, str. I‑A‑49 i II‑185, točka 99., i od 6. ožujka 2001., Dunnett i dr. protiv EIB‑a, T‑192/99, Zb.,  str. II‑813., točke 53. i 58.) odredio doseg koji nije svojstven tom roku, napuštajući de facto načelo poštivanja razumnog roka koji je sam po sebi prilagodljiv i otvoren za konkretno uravnoteženje interesa o kojima se radi, kada ga je zamijenio s točno određenim rokom od tri mjeseca koji se ima strogo i općenito primijeniti. Osim toga, Službenički sud nije uzeo u obzir dokumente i iskaze koji su mu bili podneseni, a koji bi bili ukazali na to da je, s jedne strane, sud prvog stupnja u roku od tri mjeseca i deset dana elektroničkom poštom zaprimio od strane pošiljatelja koji su bili spojeni na servere različite od onoga s kojeg je slana elektronička pošta ovjerene preslike tužbe putem elektroničke pošte i da je, s druge strane, tu večer kad je tužba slana sudu prvog stupnja došlo do električnog kvara u poslovnim prostorima žaliteljevih odvjetnika, koji je otklonjen desetak minuta prije ponoći, što je dovelo do odgode slanja navedene tužbe. Štoviše, Službenički sud propustio je uzeti u obzir specifične okolnosti slučaja, a pogotovo činjenicu da je EIB svojom krivnjom propustio ispuniti obvezu određivanja točnog i pouzdanog roka za podnošenje tužbe te da je pobijane odluke u obliku obračuna plaća za mjesec veljaču 2010. donio na temelju propisa koji još nije bio objavljen, a nije bio objavljen ni na dan podnošenje tužbe.
            25. U drugom dijelu prvog žalbenog razloga, žalitelji tvrde da Službenički sud u pobijanom rješenju, iz točke 1. supra , nije priznao njihovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu i da je povrijedio načelo proporcionalnosti koje bi trebalo potaknuti primjenu odredaba ili načela prava kada ograničavaju pravo na pristup sudu. Tvrde da Službenički sud proturječi temeljnom zahtjevu da pravo pojedinca na djelotvornu sudsku zaštitu mora biti uravnoteženo sa zahtjevom za pravnom sigurnošću, udaljavajući se od ranije sudske prakse koja se temelji na prilagodljivoj primjeni načela da tužba mora biti podnesena u razumnom roku, koje bi bilo povoljnije za žalitelje. Takvo proturječje je očigledno i u specifičnim okolnostima sl učaja, kako su opisane u gore navedenoj točki 24. U pogledu specifičnih okolnosti, stroga i općenita primjena roka od točno tri mjeseca, koja nema uporište u pisanim odredbama i koja ne proizlazi iz jasne i ustaljene sudske prakse, predstavljala bi prekomjerno ograničavanje njihovog prava na pristup sudu, zajamčeno člankom 47. Povelje o temeljnim pravima. Osim toga, takva primjena roka bila bi nesrazmjerna u odnosu na cilj koji se želi ostvariti načelom poštivanja razumnog roka, a to je da se osigura stabilnost akata EIB‑a.
            26. EIB osporava razloge žalitelja i u bitnome zahtijeva od suda da odbaci oba dijela prvog žalbenog razloga kao nedopuštene, te u svakom slučaju kao neosnovane. U okviru prvog žalbenog razloga, žalitelji su namjeravali podvrgnuti nadzoru žalbenog suda ocjenu činjenica Službeničkog suda iz pobijanog rješenja, iz točke 1. supra , što ne spada u nadležnost toga suda. Prvi žalbeni razlog, u svakom slučaju, smatra neosnovanim. Naime, iz sudske prakse proizlazi da bi razuman rok za podnošenje tužbe od strane djelatnika EIB‑a bio rok od točno tri mjeseca, koji se produljuje zbog udaljenosti za deset dana, što analogijom proizlazi iz odredaba Statuta o pravnim lijekovima. Osim toga, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava i sudova Unije proizlazi da bi pravila koja uvode rokove za podnošenje tužbe mogla biti usklađena i s načelom proporcionalnosti kao i s pravom na djelotvornu sudsku zaštitu.
            27. Budući da je EIB osporavao dopuštenost obaju dijelova prvog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi sud prvog stupnja s jedne strane jedini nadležan za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju kad materijalna netočnost utvrđenja proizlazi iz pismena koja prilaže spisu, i s druge strane za ocjenu tih činjenica. Nakon što je sud prvog stupnja utvrdio ili ocijenio činjenice žalbeni sud nadležan je samo za kontrolu pravne kvalifikacije tih činjenica i pravnih zaključaka koje je iz njih donio sud prvog stupnja (presuda Općeg suda od 2. srpnja 2010., Kerstens protiv Komisije, T‑266/08 P, još neobjavljena u Zborniku, točka 37.); vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 6. travnja 2006., General Motors protiv Komisije, C‑551/03 P, Zb., str. I‑3173., točka 51., i presuda od 21. rujna 2006., JCB Service protiv Komisije, C‑167/04 P, Zb., str. I‑8935., točka 106.).
            28. Prvim žalbenim razlogom žalitelji ne osporavaju činjenična utvrđenja Službeničkog suda pobijanog rješenja iz točke 1. supra koja se odnose na rok u kojem je podnesena tužba u prvostupanjskom postupku, nego zaključke koje je navedeni sud donio iz tih činjenica, u smislu da se rok u kojem je tužba podnesena ne može smatrati „razumnim“. Pitanje međutim, je li Službenički sud na temelju činjenica slučaja mogao pravilno zaključiti da žalitelji tužbu nisu podnijeli u razumnom roku predstavlja pravno pitanje koje je predmet nadzora žalbenog suda.
            29. Posljedično, prigovor nedopuštenosti koji je EIB podnio protiv prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
            30. U cilju ispitivanja osnovanosti prvog dijela prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj primjeni prava u tumačenju pojma „razumnog roka“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku, valja istaknuti da ni Ugovor o funkcioniranju Europske unije a niti pravilnik o osoblju EIB‑a koji je donijelo njegovo upravno vijeće u skladu s člankom 29. unutarnjeg pravilnika EIB‑a, ne sadrže naznake o roku za podnošenje tužbe koji bi trebalo primijeniti na sporove između EIB‑a i njegovih djelatnika. Usklađivanje, s jedne strane, prava na djelotvornu sudsku zaštitu koje predstavlja temeljno načelo prava Unije, i koje nalaže da pojedinac ima na raspolaganju dovoljno vremena kako bi procijenio zakonitost nekog akta kojim mu je nanesena šteta i kako bi se u slučaju potrebe mogao pripremiti za vođenje postupka, i, s druge strane, zahtjeva za pravnom sigurnošću, koji nalaže da protekom određenog roka akti koje donose tijela Unije postaju konačni, nalaže da postupci pred sudovima Unije budu pokrenuti u razumnom roku (vidjeti presude De Nicola protiv EIB‑a, iz točke 24. supra , točke 97. do 99., i navedenu sudsku praksu, i Dunnett i dr. protiv EIB‑a, iz točke 24. supra , točke 51. do 53. i navedenu sudsku praksu; rješenje predsjednika Općeg suda od 6. prosinca 2002., D protiv EIB‑a, T‑275/02 R, Zb. SS, str. I‑A‑259. i II‑1295., točke 31. i 32.).
            31. U skladu sa sudskom praksom, svojstvo „razumnosti“ nekog roka, bilo da je riječ o trajanju upravnog ili sudskog postupka ili o pitanju roka koji, kao u predmetnom postupku, izravno utječe na dopuštenost neke tužbe, mora se uvijek procijeniti s obzirom na sve okolnosti slučaja, a osobito s obzirom na značaj postupka za zainteresiranu osobu, složenost predmeta, te na držanje stranaka u postupku (vidjeti presudu povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra , točke 28. do 37. i navedenu sudsku praksu). Slijedi općenito da se pojam razumnog roka ne može smatrati specifičnim rokom koji dovodi do gubitka prava, i da rok od tri mjeseca iz članka 91. stavka 3. Statuta ne može analogijom biti primijenjen kao zastarni rok za djelatnike EIB‑a kada podnose tužbu za poništenje protiv njenog akta kojim im je nanesena šteta (vidjeti presudu povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra , točku 39. i navedenu sudsku praksu).
            32. Posljedično, sama činjenica da je djelatnik EIB‑a podnio tužbu za poništaj njegovog akta kojim mu je nanesena šteta, u roku koji premašuje rok od tri mjeseca i deset dana, nije dovoljna da se zaključi da bi tužba bila nepravodobna, jer bi sudovi Unije morali, u svakom slučaju, provjeriti radi li se prema svim okolnostima predmeta o razumnom roku.
            33. Sama činjenica da je u presudama De Nicola protiv EIB‑a, iz točke 24. supra  (točke 118. do 120.), i Dunnett i dr. protiv EIB‑a, iz točke 24. supra  (točke 57. i 58.), Opći sud smatrao da se razumnim rokovima mogu smatrati rokovi koji nisu duži od tri mjeseca i deset dana ne znači da se i dulje rokove ne bi moglo ocijeniti „razumnim rokovima“ u pogledu svih okolnosti navedenog predmeta, jer sudovi Unije donose odluke samo o konkretnim slučajevima koji se pred njima nalaze, bez razmatranja pitanja bi li se i dulje rokove moglo smatrati razumnima. Suprotno tome, činjenica da je u rješenju D protiv EIB‑a, iz točke 30. supra  (točke 38. do 40.), predsjednik Općeg suda smatrao da rok od pet mjeseci nije razuman rok u pogledu svih okolnosti predmeta ne dovodi do zaključka da se i kraći rok, ali koji svejedno premašuje rok od tri mjeseca i deset dana, ne bi mogao smatrati razumnim rokom ili da se a fortiori, u drugačijim okolnostima, takav rok ne bi mogao smatrati razumnim.
            34. U predmetnom slučaju Službenički sud je odlučio da tužba u prvostupanjskom postupku nije bila podnesena u razumnom roku i da je zbog toga treba odbaciti kao nedopuštenu zbog nepravodobnosti, samo zato što je bila podnesena nekoliko sekundi ili dijelića sekunde nakon isteka roka od tri mjeseca, koji se zbog udaljenosti produljuje za deset dana, što je predviđeno člankom 100. stavkom 3. Poslovnika Službeničkog suda, koji analogijom odgovara roku za podnošenje tužbe iz članka 91. stavka 3. Statuta. Također, tumačenjem pojma „razumnog roka“ u kontekstu podnošenja tužbe za poništenje od strane djelatnika EIB‑a protiv njegovog akta kojim im je nanesena šteta, kao roka od tri mjeseca i deset dana čije prekoračenje ima za posljedicu nepravodobnost tužbe, te stoga i njezinu nedopuštenost, bez uzimanja u obzir specifičnih okolnosti slučaja, što je po zakonu bio dužan učiniti, a pogotovo značaj postupka za žalitelja, složenost predmeta te držanje EIB‑a i žalitelja, Službenički sud pogrešno je primijenio pravo u pobijanom rješenju iz točke 1. supra  (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presudu povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a, iz točke 1. supra , točke 22., 27., 28., 46. i 54.).
            35. Zato treba usvojiti prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na tvrdnji da je Službenički sud u pobijanom rješenju iz točke 1. supra pogrešno primijenio pravo u tumačenju pojma „razumni rok“ za podnošenje tužbe u prvostupanjskom postupku.
            36. Stoga je potrebno prihvatiti žalbene razloge i poništiti pobijano rješenje iz točke 1. supra , bez donošenja odluke o drugom dijelu prvog žalbenog razloga te o drugom i trećem žalbenom razlogu.
            O vraćanju predmeta Službeničkom sudu
            37. U skladu s člankom 13. stavkom 1. Priloga I Statutu Suda, ako je žalba osnovana, Opći sud ukida odluku Službeničkog suda i sam konačno odlučuje o sporu. Opći sud vraća predmet na odlučivanje Službeničkom sudu ako mu stanje postupka ne dopušta odlučivanje.
            38. Službenički sud u pobijanom rješenju iz točke 1. supra nije izvršio sve ocjene koje je po zakonu bio dužan izvršiti kako bi odlučio je li tužba podnesena u razumnom roku i, stoga, dopuštena. Zbog istog razloga konačno rješenje pitanja o dopuštenosti tužbe žalitelja ne proizlazi iz ocjene činjenica na kojima se temelji pobijano rješenje iz točke 1. supra . U tim okolnostima stanje postupka ne dopušta donošenje odluke. Stoga predmet treba vratiti Službeničkom sudu kako bi ponovno donio odluku o tužbi.
            Troškovi
            39. Budući da je predmet vraćen Službeničkom sudu, o troškovima žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (žalbeno vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Ukida se rješenje Službeničkog suda Europske unije (prvo vijeće) od 4. veljače 2011., Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a.
            2. Predmet se vraća Službeničkom sudu.
            3. O troškovima će se odlučiti naknadno.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. lipnja 2015.#Best-Lock (Europe) Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Trodimenzionalni žig Zajednice – Oblik figurice‑igračke s izbočinom – Apsolutni razlozi za odbijanje – Znak koji se sastoji isključivo od oblika koji proizlazi iz same vrste proizvoda – Znak koji se sastoji isključivo od oblika proizvoda potrebnog za postizanje nekog tehničkog rezultata – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočke i. i ii. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Zla vjera – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-395/14.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 27. rujna 2017.#BelTechExport ZAO protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Bjelarusa – Zamrzavanje financijskih sredstava – Suspenzija mjera – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pravo na saslušanje – Pogreška u ocjeni.#Predmet T-765/15.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 19. siječnja 2017.#Stock Polska sp. z o.o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije LUBELSKA – Raniji nacionalni verbalni žig Lubeca – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Stupanj pozornosti javnosti – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-701/15.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 23. rujna 2015.#L'Oréal protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice AINHOA – Raniji međunarodni figurativni žig i žig Zajednice NOA – Relativni razlozi za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-400/13.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. siječnja 2005.#Heinecken Brouwerijen BV protiv Hoofdproductschap Akkerbouw.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Predmet C-126/04.