title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. listopada 2014. .#Alro SA protiv Europske komisije.#Državne potpore – Električna energija – Povlaštene tarife – Odluka o pokretanju postupka iz članka 108. stavka 2. UFEU-a – Tužba za poništenje – Akt koji se ne može pobijati pravnim lijekom – Mjera potpore koja je isplaćena u cijelosti, djelomično na dan donošenja odluke i djelomično na dan podnošenja tužbe – Nedopuštenost.#Predmet T‑517/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑517/12,
            Alro SA,  sa sjedištem u Slatini (Rumunjska), koji zastupaju C. Quigley, QC , O. Bretz, solicitor  i S. Verschuur, odvjetnik,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju É. Gippini Fournier i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            povodom zahtjeva, kao glavnog, za poništenje odluke Komisije C (2012) 2517 final od 25. svibnja 2012. o pokretanju postupka iz članka 108. stavka 2. UFEU-a koji se odnosi na državnu potporu SA 33624 (2012/C) (ex 2011/NN) – Rumunjska – Povlaštene tarife električne energije u korist Alro Slatina SA i, podredno, zahtjeva za poništenje odluke C (2012) 2517 final u dijelu koji se odnosi na razdoblje od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2009.,
            OPĆI SUD (peto vijeće),
            u sastavu: A. Dittrich, predsjednik, J. Schwarcz (izvjestitelj) i V. Tomljenović, suci,
            tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. travnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj Alro SA je rumunjski proizvođač aluminija koji je 8. rujna 2005. sklopio s javnim poduzetnikom Hidroelectrica SA (u daljnjem tekstu: dobavljač) dugoročni ugovor o trajnoj isporuci električne energije za razdoblje od 1. listopada 2005. do 31. siječnja 2013. Počevši od 1. siječnja 2006. tužitelj je na temelju tog ugovora kupio električnu energiju za cijelu grupu u Rumunjskoj čiji je član.
            2. Dugoročni ugovor o trajnoj isporuci električne energije je prije 10. kolovoza 2012. bio predmet 17 izmjena (u daljnjem tekstu: navodna mjera potpore) od kojih je četvrta, koja je potpisana 6. lipnja 2006., predvidjela novu formulu za izračun otkupne cijene električne energije koja se primjenjivala od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: ugovor iz 2005. s izmjenama). Sedamnaesta izmjena, potpisana 11. ožujka 2010., predvidjela je novu formulu za izračun koja je primjenjiva od 1. siječnja 2010. (u daljnjem tekstu: ugovor iz 2010.).
            3. Formula za izračun koja je sadržana u ugovoru iz 2005. s izmjenama predviđala je da cijena za jedan megavatsat (MWh) električne energije bude vezana za troškove dobavljača, čije su glavne komponente bile trošak radne snage, operativni troškovi i trošak amortizacije te je vodila računa o inflaciji. Formula za izračun uvela je minimalnu cijenu, obvezu plaćanja u rumunjskom leju (RON) i avansno plaćanje za šest mjeseci.
            4. Formula za izračun koja je sadržana u ugovoru iz 2010. i koja je zamijenila prethodnu formulu nije se više temeljila na troškovima proizvodnje dobavljača, već na kretanjima cijene aluminija na London Metal Exchange (Londonska burza metala), a njome je ukinuta minimalna cijena, za valutu plaćanja izabran je američki dolar (USD) te je određena obveza avansnog plaćanja dobavljača električne energije za jedan mjesec.
            5. Prema podacima koji su objavljeni u rumunjskom tisku, Europska komisija je u siječnju 2011. po službenoj dužnosti pokrenula istražni postupak u odnosu na dugoročne ugovore u području isporuke električne energije koji su neposredno dogovoreni između dobavljača i tužitelja .
            6. Komisija je dopisima od 16. veljače, 4. ožujka i 14. travnja 2011. zatražila od Rumunjske dostavu informacija koje se odnose na navedene dugoročne ugovore o isporuci električne energije, na koje je Rumunjska odgovorila dopisima od 24. ožujka, 16. svibnja i 6. lipnja 2011. Komisija je također zaprimila tužiteljeve primjedbe sadržane u dopisima od 30. rujna i 9. studenoga 2011. te od 29. veljače i 8. ožujka 2012. Također, održani su sastanci s predstavnicima Rumunjske i tužitelja.
            7. Odlukom C (2012) 2517 final od 25. svibnja 2012. Komisija je pokrenula formalni istražni postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU-a u odnosu na novu potporu koja je u okviru navodne mjere potpore isplaćena tužitelju i drugim članovima grupe u Rumunjskoj čiji je tužitelj član, s jedne strane u razdoblju od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2009. i s druge strane počevši od 1. siječnja 2010. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            8. U uvodnim izjavama 61. i 152. pobijane odluke Komisija je navela da je, s jedne strane, izdala privremeno mišljenje da navodna mjera potpore predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a koja je dodijeljena u obliku povlaštenih tarifa za isporuku električne energije i koja je mogla pogodovati tužitelju i drugim članovima grupe u Rumunjskoj čiji je tužitelj član i da je, s druge strane, sumnjala u to da se takva pomoć, koja se sastoji u smanjenju operativnih troškova koje su dužni snositi korisnici, a da istodobno ne ide za tim da se u najmanju ruku postigne cilj koji je u općem interesu, može smatrati spojivom s Ugovorom.
            9. U uvodnim izjavama 74. do 78. pobijane odluke Komisija je ocijenila da nakon pristupanja Rumunjske Europskoj uniji, odnosno od 1. siječnja 2007., navodna mjera potpore predstavlja novu potporu. Ona razlikuje dva razdoblja, i to, kao prvo, razdoblje između 1. siječnja 2007. i 1. siječnja 2010. u kojemu se primjenjivao ugovor iz 2005. s izmjenama i, kao drugo, razdoblje nakon 1. siječnja 2010., nakon što je ugovor iz 2010. stupio na snagu.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            10. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. studenoga 2012. tužitelj je pokrenuo predmetni postupak.
            11. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – podredno, poništi pobijanu odluku u dijelu koji se odnosi na razdoblje od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2009.;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            12. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            13. Podneskom podnesenim tajništvu Općeg suda 21. ožujka 2013. tužitelj je zatražio od Općeg suda da, kao mjeru upravljanja postupkom, zatraži od Komisije dostavu dokumenata na koje se pozvala u odgovoru na tužbu.
            14. Podneskom podnesenim tajništvu Općeg suda 23. travnja 2013. Komisija se očitovala na zahtjev tužitelja za donošenje mjere upravljanja postupkom.
            Pravo
            Uvodna razmatranja
            15. Tužitelj ističe tri tužbena razloga kojima osporava ocjenu Komisije prema kojoj je ispunjen uvjet da se rumunjsku državu optuži za dodjeljivanje navodne mjere potpore. Kao prvo, tužitelj smatra da je u pobijanoj odluci počinjena pogreška koja se tiče prava, čime je prekršen članak 107. stavak 1. UFEU-a, osobito pogrešnim tumačenjem uvjeta koji proizlaze iz sudske prakse Suda. Kao drugo, tužitelj smatra da je u pobijanoj odluci počinjena očita pogreška u ocjeni prilikom primjene kriterija koji proizlaze iz sudske prakse Suda. Kao treće, pobijana odluka nije pravilno obrazložena.
            16. Kao glavni prigovor, Komisija smatra da je tužba nedopuštena, a podredno da je neosnovana.
            17. U odnosu na dopuštenost tužbe, Komisija smatra da je tužba nedopuštena zbog toga što tužitelj nema konkretnog interesa za poništenje pobijane odluke, s obzirom na to da u vrijeme podnošenja tužbe navodna mjera potpore više nije bila u fazi provedbe. Ona je također istaknula da tužitelj nije dokazao svoj osobni konkretni interes za poništenje navedene odluke.
            18. Valja se osobito očitovati u odnosu na prvi razlog nedopuštenosti, koji se u biti sastoji u tome da se utvrdi da pobijana odluka nije takav akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU-a, s obzirom na narav i doseg pravnih pitanja koja su sadržana u tom razlogu nedopuštenosti.
            O tome je li pobijana odluka akt koji se može pobijati
            19. Prema Komisiji, tužba je nedopuštena jer tužitelj nema konkretnog interesa za poništenje pobijane odluke uzevši u obzir to da u vrijeme podnošenja tužbe ugovor iz 2010. više nije bio u fazi provedbe jer je nakon davanja izjave o nesolventnosti dobavljača istekao i zamijenjen je osamnaestom izmjenom, koja je potpisana 10. kolovoza 2012. i koja sadrži nove ugovorne uvjete koji predstavljaju izmjenu potpore u smislu članka 4. Uredbe Komisije br. 794/2004 od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka [108. UFEU-a] (SL L 140, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 9.). Takav zaključak vrijedi također za ugovor iz 2005. s izmjenama koji je na dan stupanja na snagu ugovora iz 2010. prestao proizvoditi pravne učinke te je potpora koja iz njega proizlazi odobrena i isplaćena.
            20. Tužitelj smatra da je tužba dopuštena, s obzirom na to da se odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka može uvijek osporiti kada postoji nesuglasnost između Komisije i države članice ili korisnika navodne mjere potpore o njezinoj pravnoj naravi te o tome predstavlja li nova potpora, postojeća potpora ili mjera potporu, bez obzira na to jesu li u fazi provedbe.
            21. Nadalje, tužitelj smatra da iz uvjeta članka 4. stavka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka [108. UFEU-a] (SL L 83, str. 1.) proizlazi da se pobijanu odluku kao takvu može pobijati pravnim lijekom, pogotovo s obzirom na to da se radi o formalnoj odluci koja, prema izričaju članka 263. UFEU-a, predstavlja akt koji se može pobijati. Takva odluka može proizvesti pravne učinke zato što postoji mogućnost da se pred nacionalnim sucem pokrene postupak za obustavu ili povrat potpore za koju se sumnja da je nezakonita i da sudac bude pozvan da donese odluku u odnosu na povredu članka 108. stavka 3. UFEU-a.
            22. S jedne strane, iz stalne sudske prakse koja je razvijena povodom tužbi za poništenje država članica ili institucija proizlazi da se smatraju aktima koji se mogu pobijati u smislu članka 263. UFEU-a sve odredbe koje donose institucije, bez obzira na njihov oblik, čiji je cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke (presude Suda od 31. ožujka 1971., Komisija/Vijeće, takozvana „AETR“, 22/70, Zb., str. 263., t. 42., od 2. ožujka 1994., Parlament/Vijeće, C‑316/91, Zb., str. I-625., t. 8. i od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija, C‑463/10 P i C‑475/10 P, Zb., str. I‑9639., t. 36.). Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da je dopuštena tužba države članice za poništenje akta koji proizvodi obvezujuće pravne učinke, a da nije potrebno dokazati pravni interes (vidjeti presudu Deutsche Post i Njemačka/Komisija, gore navedenu, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
            23. Osim toga, valja podsjetiti da privremene mjere čiji je cilj pripremiti donošenje konačne odluke načelno ne predstavljaju akte koji mogu biti predmet tužbe za poništenje (presude Suda od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, Zb., str. 2639., t. 10., od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, Zb., str. I‑5829., t. 42. i Deutsche Post i Njemačka/Komisija, već citirana u t. 22., t. 50.). Tako sagledani privremeni akti ponajprije su akti kojima se izražava privremeno stajalište institucije (presuda Deutsche Post i Njemačka/Komisija, već citirana u t. 22., t. 50.; u tom smislu vidjeti također presudu IBM/Komisija, gore navedenu., t. 20.).
            24. U slučajevima kada tužbu za poništenje akta institucije podnosi fizička ili pravna osoba, Sud je uzastopce presuđivao da je to moguće samo ako su obvezujući pravni učinci tog akta takve naravi da utječu na interese tužitelja na način da značajno mijenjaju njegov pravni položaj (presude IBM/Komisija, već citirana u t. 22., t. 9. i Deutsche Post i Njemačka/Komisija, već citirana u t. 22., t. 37.).
            25. Valja, međutim, naglasiti da je sudska praksa navedena u točki 24. ove presude razvijena povodom tužbi koje su sucu Unije podnijele fizičke ili pravne osobe i koje su usmjerene protiv akata čiji su oni adresati. Kada tužbu za poništenje podnosi neprivilegirani tužitelj, uvjet prema kojemu obvezujući pravni učinci pobijane mjere moraju biti takve naravi da utječu na interese tužitelja tako da značajno mijenjaju njegov pravni položaj poklapa se s uvjetima iz članka 263. četvrtog podstavka UFEU‑a (presuda Deutsche Post i Njemačka/Komisija, već citirana u t. 22., t. 38.).
            26. Slijedom navedenoga, kako bi se ocijenilo može li se pobijanu odluku pobijati pravnim lijekovima, valja ispitati, u smislu sudske prakse navedene u točki 22. ove presude, radi li se o aktu čiji je cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke (u tom smislu vidjeti presudu Deutsche Post i Njemačka/Komisija, već citiranu u t. 22., t. 40.).
            27. S druge strane, kada se radi o odluci o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na državnu potporu, iz sudske prakse proizlazi da u slučaju kada Komisija ocijeni da je mjera u fazi provedbe nova potpora, takva odluka proizvodi autonomne pravne učinke, osobito u slučaju odgode istraživane mjere (presude Suda od 9. listopada 2001., Italija/Komisija, C‑400/99, Zb., str. I‑7303., t. 62., Općeg suda od 23. listopada 2002., Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, T‑346/99 do T‑348/99, Zb., str. II‑4259., t. 33. i od 25. ožujka 2009., Alcoa Trasformazioni/Komisija, T‑332/06, t. 35.). Takav se zaključak nameće ne samo kada predmetna tijela države članice smatraju mjeru koja je u fazi provedbe postojećom potporom već i kada tijela smatraju da mjera na koju se odnosi odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka ne potpada u područje primjene članka 107. stavka 1. UFEU-a (presude Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, gore navedena, t. 33. i Alcoa Trasformazioni/Komisija, gore navedena, t. 35.).
            28. Ustvari, odluka Komisije o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja je u fazi provedbe i koju se smatra novom potporom nesporno mijenja pravni doseg istraživane mjere kao i pravni položaj poduzetnika koji su njezini korisnici, osobito u pogledu nastavka provedbe te mjere. Sve do donošenja takve odluke država članica, poduzetnici korisnici i drugi gospodarski subjekti mogu smatrati da se mjera legitimno provodi kao opća mjera koja ne potpada u područje primjene članka 107. stavka 1. UFEU-a ili kao postojeća potpora. S druge strane, nakon donošenja takve odluke postoji, u najmanju ruku, osnovana sumnja u zakonitost takve mjere koja, bez utjecaja na mogućnost traženja izdavanja privremenih mjera od suca za izdavanje privremenih mjera, mora navesti državu članicu da odgodi njezinu primjenu, s obzirom na to da pokretanje formalnog istražnog postupka isključuje mogućnost da se neposredno donese odluka u kojoj se utvrđuje spojivost s unutarnjem tržištem, koja omogućuje legitimni nastavak provedbe navedene mjere. Također, na takvu se odluku može pozvati pred nacionalnim sucem koji je pozvan da odluči o svim posljedicama povrede članka 108. stavka 3. posljednje rečenice UFEU‑a. Konačno, ona može navesti poduzetnike korisnike mjere da u svakom slučaju odbiju nove uplate ili nove pogodnosti ili da rezerviraju iznose koji bi bili potrebni u slučaju eventualnih naknadnih vraćanja. Također, poslovne zajednice u svojim odnosima s navedenim korisnicima vode računa o njihovom oslabljenom pravnom i financijskom položaju (presude Italija/Komisija, citirana u t. 27., t. 59., Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, citirana u t. 27., t. 34. i Alcoa Trasformazioni/Komisija, citirana u t. 27., t. 36.).
            29. Konačno, autonomne pravne učinke koji su navedeni u točkama 27. i 28. ove presude valja shvatiti kao obvezujuće pravne učinke koje su proizvele pripremne ili privremene mjere, kao što je to u konkretnom slučaju pobijana odluka, u odnosu na koje tužba usmjerena protiv odluke kojom se završava postupak koji se odnosi na navodnu državnu potporu nije takve naravi da može osigurati dovoljnu pravnu zaštitu korisnika navodne potpore (u tom smislu vidjeti presudu Deutsche Post i Njemačka/Komisija, već citiranu u t. 22., t. 54. do 56.).
            30. U pogledu tih navoda valja utvrditi predstavlja li pobijana odluka akt čiji je cilj proizvodnja obvezujućih pravnih učinaka, odnosno akt koji se može pobijati pravnim lijekom u smislu članka 263 UFEU-a.
            31. Argumentacija Komisije temelji se na pretpostavci da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka općenito predstavlja jednostavni pripremni akt koji ne proizvodi obvezujuće pravne učinke i nije takve naravi da utječe na interese korisnika navodne potpore na način da značajno mijenja njegov pravni položaj. Ipak, Komisija priznaje da takva odluka iznimno predstavlja akt koji se može pobijati u slučaju kada je mjera koja je predmet istražnog postupka u fazi provedbe. Ona smatra da u tom slučaju odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka proizvodi autonomne pravne učinke jer je zbog njezinog odgodnog učinka država članica, koja je adresat odluke, dužna odgoditi provedbu potpore.
            32. Kao prvo, valja navesti da je Komisija ocijenila, u uvodnim izjavama 74. do 79. pobijane odluke, da navodna mjera potpore predstavlja novu potporu budući da to proizlazi iz ugovora iz 2005. s izmjenama kao i iz ugovora iz 2010. (vidjeti točku 9. ove presude), a u uvodnoj izjavi 145. navedene odluke da je ta mjera odobrena kršenjem obveza obavješćivanja i zabrane provedbe koje su propisane člankom 108. stavkom 3. UFEU-a, koji se primjenjuje na potpore koje su kvalificirane kao nove. U izreci pobijane odluke Komisija je podsjetila Rumunjsku na to da potonja odredba ima odgodni učinak i da članak 14. Uredbe br. 659/1999 predviđa da se sve nezakonite potpore mogu oduzeti od korisnika.
            33. Valja navesti da tužitelj pred Općim sudom ne osporava ocjenu Komisije izloženu u pobijanoj odluci koja se odnosi na postojanje dvaju različitih ugovora, ugovora iz 2005. s izmjenama i ugovora iz 2010.
            34. Kao drugo, valja naglasiti da do današnjeg dana ni Sud ni Opći sud nisu imali prilike odlučiti o dopuštenosti tužbe za poništenje odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja na dan donošenja odnosne odluke ili na dan podnošenja navedene tužbe više nije u fazi provedbe. Međutim, budući da tužitelj smatra da se svaka odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka može pobijati pred sucem Unije, mogućnost podnošenja tužbe za poništenje ovisi ustvari o tome proizvodi li takva odluka autonomne pravne učinke u smislu točke 29. ove presude (presude Italija/Komisija, citirana u t. 27., t. 62., Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, citirana u t. 27., t. 33. i Alcoa Trasformazioni/Komisija, citirana u t. 27., t. 35.).
            35. U odnosu na to, valja imati u vidu da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka proizvodi autonomne pravne učinke kada, uzevši u obzir na zaključke koje sadrži, proizvodi neposredan, određen i dovoljno obvezujući učinak prema državi članici koja je njezin adresat te prema korisniku ili korisnicima mjere potpore koja je predmet istrage. Radi se, dakle, o odluci koja s obzirom na svoj učinak, bez potrebe da Komisija ili drugo tijelo donesu druge mjere, obvezuje državu članicu adresata da donese jednu ili više mjera kako bi postupila u skladu s njom.
            36. Takav je slučaj kada Komisija odluči pokrenuti formalni istražni postupak u odnosu na mjeru potpore koja se provodi a da o njoj nije obaviještena i koja je na dan donošenja odluke još u fazi provedbe. U tom slučaju doseg mjere koja je predmet istrage nesumnjivo je izmijenjen s obzirom na to da postoji privremeni zaključak Komisije da se radi o nezakonitoj državnoj potpori jer se provodi a o njoj nije izvještena. U odnosu na takvu ocjenu, koja ozbiljno dovodi u sumnju zakonitost mjere koja je predmet istrage, država članica adresat odluke mora odgoditi primjenu te mjere (u tom smislu vidjeti presude Italija/Komisija, citiranu u t. 27., t. 59., Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, citiranu u t. 27., t. 34. i Alcoa Trasformazioni/Komisija, citiranu u t. 27., t. 36.). Budući da konkretno postoji neposredan, određen i dovoljno obvezujući učinak odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, država članica dužna je odgoditi primjenu mjere koja je predmet istrage zbog učinka same odluke, sve kako bi postupila u skladu s privremenim zaključcima o nezakonitosti navedene mjere koji su u njoj navedeni.
            37. Osim toga, sud Unije smatra da su nacionalni sudovi dužni, kada Komisija pokrene formalni istražni postupak u odnosu na mjeru koja je u fazi provedbe, poduzeti sve potrebne mjere kako bi odlučili o posljedicama eventualne povrede obveze odgode provedbe navedene mjere (presuda Suda od 21. studenoga 2013., Deutsche Lufthansa, C‑284/12, t. 42.).
            38. U tu svrhu nacionalni sudovi mogu odlučiti obustaviti primjenu mjere koja je predmet istrage i naložiti povrat već isplaćenih iznosa. Također mogu odlučiti odrediti privremene mjere kako bi zajamčili ostvarenje, s jedne strane, interesa stranaka u pitanju i, s druge strane, stvarnog učinka odluke Komisije o pokretanju formalnog istražnog postupka (presuda Deutsche Lufthansa., citirana u t. 37., t. 43.).
            39. Za razliku od odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja je u fazi provedbe, odluka koja ima istu narav, ali koja se odnosi na mjeru koja nije više u fazi provedbe, ne proizvodi autonomne pravne učinke jer nema neposredan, određen i dovoljno obvezujući učinak prema državi članici adresatu i prema korisniku ili korisnicima istraživane mjere.
            40. Stoga, država članica nije dužna postupati u smislu povrata potpora koje su uplaćene korisniku samo zato što je donesena takva odluka. U odnosu na to valja navesti da Uredba br. 659/1999 propisuje stroge uvjete za Komisiju kada želi naložiti odnosnoj državi članici da ostvari privremeni povrat potpore. Članak 11. stavak 2. Uredbe br. 659/1999 zahtijeva da ocjena da dotična mjera predstavlja potporu nije dovedena u pitanje, da postoji potreba za žurnim djelovanjem i da je prisutna ozbiljna opasnost od nanošenja znatne i nepopravljive štete nekom od konkurenata. Takvi su uvjeti, od kojih su neki propisani za donošenje odluke koja je različita i koja ima drukčiji doseg od odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, pokazatelji toga da samo na temelju potonje odluke za državu članicu adresata ne proizlazi opća obveza ostvarenja povrata nezakonito uplaćenih potpora. Osim toga, članak 14. stavak 1. Uredbe br. 659/1999 izrijekom predviđa da nakon donošenja konačne odluke o nespojivosti potpore s unutarnjim tržištem Komisija ne smije tražiti njezin povrat ako bi se time prekršilo opće načelo prava Unije.
            41. Nadalje, već je presuđeno, s jedne strane, da nacionalni sudac nije dužan naložiti povrat potpore koja je provedena protivno članku 108. stavku 3. UFEU-a u slučaju kada je Komisija donijela konačnu odluku koja se odnosi na spojivost navedene potpore s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. UFEU-a, već je dužan naložiti korisniku potpore plaćanje kamata za razdoblje trajanja nezakonitosti (presuda Suda od 12. veljače 2008., CELF i Ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, Zb., str. I‑469., t. 55.). S druge strane, u slučaju da se pred nacionalnim sudom vodi spor radi povrata potpore, nacionalni je sudac dužan poduzeti zaštitne mjere samo ako su ispunjeni uvjeti koji opravdavaju donošenje takve mjere, i to ako ocjena da se radi o državnoj potpori nije dovedena u pitanje, ako je potpora u fazi isplate ili je već isplaćena te ako nisu utvrđene iznimne okolnosti zbog kojih bi povrat bio neprimjeren; u protivnome nacionalni sud mora odbiti zahtjev (presuda Suda od 11. ožujka 2010., CELF i Ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, Zb., str. I‑2099., t. 36.).
            42. Slijedom izloženoga, ne može se smatrati da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja više nije u fazi provedbe proizvodi neposredan, određen i dovoljno obvezujući učinak prema državi članici na način da je obvezuje da ostvari povrat nezakonito isplaćene potpore.
            43. Što se tiče određenosti autonomnih pravnih učinaka koje proizvodi odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka, valja navesti da, suprotno obvezi odgode mjere koja je predmet istrage, koja obveza proizlazi iz odluke koja je donesena u odnosu na mjeru koja je u fazi provedbe, obveza povrata nezakonite potpore može u pravilu nastati samo u sporu pred nacionalnim sucem čiji je ishod po naravi stvari neizvjestan, budući da postoje različiti parametri koje sudac mora uzeti u obzir kod nalaganja korisniku vraćanja nezakonite potpore (vidjeti točku 41. ove presude).
            44. Nadalje, iz svega navedenoga proizlazi da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja više nije u fazi provedbe, kao što je to u konkretnom slučaju mjera iz ugovora iz 2005. s izmjenama, ne proizvodi autonomne pravne učinke pa stoga ne proizvodi ni obvezujuće pravne učinke. Ne radi se, dakle, o aktu koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU-a.
            45. Kao treće, valja navesti da zaključak do kojeg je Opći sud došao u točki 44. ove presude ne vrijedi za ugovor iz 2010., koji je na dan donošenja pobijane odluke bio u fazi provedbe. Slijedom toga, nije sporno da je ugovor iz 2010. prestao važiti i da je zamijenjen osamnaestom izmjenom, koja je potpisana 10. kolovoza 2012. i koja je retroaktivno stupila na snagu 1. siječnja 2012. Međutim, budući da je ta tužba podnesena tajništvu Općeg suda 23. studenoga 2012., valja navesti da navodna mjera potpore na dan podnošenja navedene tužbe više nije bila u fazi provedbe.
            46. U odnosu na to, iz sudske prakse proizlazi da dopuštenost tužbe valja ocijeniti prema stanju stvari u vrijeme podnošenja tužbe (presude Suda od 27. studenoga 1984., Bensider i dr./Komisija, 50/84, Zb., str. 3991., t. 8. i od 18. travnja 2002., Španjolska/Vijeće, C‑61/96, C‑132/97, C‑45/98, C‑27/99, C‑81/00 i C‑22/01, Zb., str. I‑3439., t. 23.).
            47. Slijedom navedenoga, s obzirom na to da se ona odnosi na ugovor iz 2010., pobijana odluka više ne proizvodi autonomne pravne učinke te, stoga, više ne proizvodi ni obvezujuće pravne učinke. U tom smislu pobijana odluka ne predstavlja na dan podnošenja tužbe akt koji se može pobijati.
            48. Kao četvrto, valja navesti da različiti argumenti koje je istaknuo tužitelj ne utječu na zaključke koji su navedeni u točkama 44. i 47. ove presude.
            49. Kao prvo, tužitelj se poziva na uvjete iz članka 4. stavka 4. Uredbe br. 659/1999 kako bi potkrijepio navod da se pobijanu odluku kao takvu može pobijati tužbom te da se, osim toga, radi o formalnoj odluci koja prema sadržaju članka 263. UFEU-a predstavlja akt koji se može pobijati, što, prema njegovom mišljenju, potvrđuje sudska praksa Suda .
            50. Iako je točno da se u Uredbi br. 659/1999 za imenovanje mjera koje Komisija može poduzeti nakon pokretanja istražnog postupka u odnosu na državne potpore koristi pojam odluke, iz sudske prakse proizlazi da se kod donošenja zaključka o tome predstavlja li neki akt akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU-a, osobito za razlikovanje pripremne mjere od konačne odluke, valja osvrnuti na sadržaj mjere čije se poništenje traži, s time da načelno nije važan oblik u kojemu je donesena (u tom smislu vidjeti presude AETR, već citiranu u t. 22., t. 42., IBM/Komisija, već citiranu u t. 23., t. 9., Općeg suda od 24. ožujka 1994., Air France/Komisija, T‑3/93, Zb., str. II‑121., t. 43. i 57. i od 17. travnja 2008., Cestas/Komisija, T‑260/04, Zb., str. II‑701., t. 68.).
            51. U konkretnom slučaju iz točaka 39. do 44. ove presude u dovoljnoj mjeri proizlazi da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja na dan donošenja te odluke više nije u fazi provedbe ne proizvodi autonomne pravne učinke, pa stoga ni obvezujuće pravne učinke, što su pokazatelji da se radi o aktu koji se može pobijati. Drugim riječima, takav akt, koji u formalnom smislu predstavlja odluku, nema prema svojem sadržaju doseg odluke.
            52. Tužitelj se na raspravi pozvao na presudu Deutsche Post i Njemačka/Komisija, citiranu u točki 22. (točke 43. do 45.), kako bi potkrijepio svoju argumentaciju da oblik u kojemu je donesena pobijana odluka ima odlučujuću važnost za ocjenu može li ona biti predmet tužbe za poništenje. Točno je da je u toj presudi Sud presudio da je, time što je predvidio da nalog za dostavljanje podataka iz članka 10. stavka 3. Uredbe br. 659/1999 mora biti u obliku odluke, zakonodavac Unije išao za time da takav akt bude obvezujući te, stoga, da takav nalog proizvodi obvezujuće pravne učinke i da slijedom navedenoga predstavlja akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU-a. Ipak, valja navesti da se Sud nije ograničio samo na tu analizu kako bi presudio da pobijani akt u konkretnom slučaju može biti predmet tužbe za poništenje. U ostatku presude Deutsche Post i Njemačka/Komisija, citirane u točki 22., Sud je ispitao, kao što je to Opći sud odlučio u rješenju koje je bilo predmet žalbe koja je dostavljena Sudu, je li pobijani akt predstavljao privremenu mjeru koja ima pripremnu narav te je li proizveo autonomne pravne učinke u odnosu na koje je tužba koja je usmjerena protiv odluke kojom se završava postupak koji se vodio u pogledu navodne državne potpore takve naravi da osigurava dovoljnu pravnu zaštitu za tužitelje u tom predmetu (točke 48. do 63.). Međutim, Sud je utvrdio da to nije slučaj s obzirom na to da iako pobijani akt ustvari predstavlja privremeni akt, učinci njegove eventualne nezakonitosti ne mogu se otkloniti tužbom podnesenom protiv odluke kojom se završava postupak koji se odnosi na navodnu državnu potporu (presuda Deutsche Post i Njemačka/Komisija, već citirana u t. 22., t. 56. do 60.). Slijedom navedenoga, iako je Sud vodio računa o obliku u kojemu je pobijani akt donesen, a radi se o odluci u smislu članka 288. UFEU-a, kako bi ocijenio radi li se o aktu koji može biti predmet tužbe za poništenje, ta je ocjena bila samo jedan od elemenata rasuđivanja za donošenje takvog zaključka.
            53. Kao drugo, tužitelj je na raspravi ustrajao na važnosti presude Deutsche Lufthansa, citirane u točki 37. ove presude, za ocjenu predstavlja li pobijana odluka akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU-a. Prema njegovom mišljenju Sud je presudio da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka proizvodi autonomne pravne učinke zbog toga što stvara obveze za nacionalne sudove, osobito u smislu da oni mogu odlučiti odgoditi mjeru glede koje se vodi postupak, naložiti povrat iznosa koji su uplaćeni korisniku te mjere ili odlučiti donijeti privremene mjere radi zaštite interesa stranaka. On smatra da postoji opasnost da se za vrijeme trajanja formalnog istražnog postupka u odnosu na njega pokrenu sudski postupci, čak i kada navodna mjera potpore više ne bude u fazi provedbe, jer nacionalni sudovi moraju primijeniti zaključke koji su doneseni u pobijanoj odluci.
            54. Prije svega valja podsjetiti da se spor u glavnom postupku, za koji je bio nadležan njemački sudac i u kojemu je upućen zahtjev za prethodnu odluku na koji je Sud odgovorio, odnosio na mjeru potpore koja je bila u fazi provedbe na dan donošenja odluke Komisije o pokretanju formalnog istražnog postupka (vidjeti točku 37. ove presude).
            55. Nadalje, iako nije sporno da nacionalni sudac, kada je nadležan za odlučivanje o zahtjevu u tom smislu, može naložiti povrat isplaćene potpore, bez obzira na to je li ta mjera potpore na dan donošenja odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka u fazi provedbe, takav se ishod ne može smatrati rezultatom neposrednog, određenog i dovoljno obvezujućeg učinka navedene odluke. U odnosu na to, odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka proizvodi takav učinak prema državi članici samo u slučaju kada je predmetna mjera u fazi provedbe, s obzirom na to da je u tom slučaju država članica dužna na temelju iste odluke odgoditi mjeru potpore, a da se ne zatraži odluka nacionalnog suca (vidjeti točke 36. do 38. ove presude.). Nadalje, suprotno onome što smatra tužitelj, iz ranije navedenih načela proizlazi da nacionalni sudac nije dužan naložiti povrat isplaćene potpore (vidjeti točke 40. i 41. ove presude) i može u pravilu odlučivati samo u slučaju sudskog spora čiji je ishod, po naravi stvari, neizvjestan (vidjeti točku 43. ove presude).
            56. U odnosu na to valja podsjetiti, kao što je to učinila Komisija, da primjena načela lojalne suradnje između, s jedne strane, nacionalnih sudova i, s druge strane, Komisije i sudova Unije traži da nacionalni sudac poduzme sve opće i posebne mjere koje su potrebne za osiguranje izvršenja obveza koje proizlaze iz prava Unije i da se suzdrži od onih koje mogu ugroziti izvršenje ciljeva Ugovora, osobito od donošenja odluka koje su suprotne odluci Komisije, čak i onda kada su privremene naravi (presuda Deutsche Lufthansa, citirana u t. 37., t. 41.).
            57. Slijedom navedenoga, tumačenjem presude Deutsche Lufthansa, citirane u točki 37. ove presude, ne može se smatrati da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja više nije u fazi provedbe ima prema državi članici adresatu neposredan, određen i dovoljno obvezujući učinak.
            58. Kao treće, tužitelj je na raspravi istaknuo da mu sama mogućnost podnošenja tužbe za poništenje odluke o obustavi formalnog istražnog postupka ili mogućnost isticanja nezakonitosti pobijane odluke putem prigovora ne osigurava dovoljnu zaštitu.
            59. Može se smatrati da tužiteljeva argumentacija znači da mogućnost osporavanja zakonitosti konačne odluke ili mogućnost isticanja kao prigovor nezakonitosti pobijane odluke nije dovoljna da mu osigura učinkovitu pravnu zaštitu, s obzirom na to da je moguće da se protiv njega pokrene postupak radi povrata uplaćenih potpora prije donošenja takve konačne odluke. Međutim, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, prema Ugovoru pravna zaštita tužitelja osigurana je tako što nacionalni sudac koji je nadležan za spor radi povrata nezakonito uplaćene potpore može uputiti Sudu, primjenjujući članak 267. UFEU-a, zahtjev za prethodnu odluku u odnosu na ocjenu valjanosti odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, dok osobe pojedinačno ne mogu u odnosu na takvu odluku podnijeti tužbu za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a te im takav pravni put nije dostupan (u tom smislu vidjeti presudu Suda od 9. ožujka 1994., TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, Zb., str. I‑833., t. 26.).
            60. Kao četvrto, tužitelj tvrdi da iz pobijane odluke proizlazi da je Komisija zaključila da ugovor iz 2005. s izmjenama i ugovor iz 2010. predstavljaju mjeru nezakonite državne potpore, a da pritom nisu izložene, osobito u izreci, njegove dvojbe da se radi o državnoj potpori te da je propustila označiti mjeru potpore za koju sumnja da je državna potpora kao „eventualnu“ ili „onu u koju se sumnja“ .
            61. Valja navesti da iz pobijane odluke proizlazi u dovoljnoj mjeri da su zaključci do kojih je došla Komisija koji se odnose na nezakonitost navodne mjere potpore doneseni kao privremeni, na temelju prethodne ocjene koja je obavljena sukladno članku 6. stavku 1. Uredbe br. 659/1999. Stoga je u uvodnoj izjavi 61. pobijane odluke Komisija navela da je „[n]akon što je ispitala podatke i argumente koje su dotad dostavili [Rumunjka] i [tužitelj] donijela privremeno mišljenje da [navodna mjera potpore] predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a“ te da sumnja u to da je spojiva s Ugovorom. U uvodnoj izjavi 62. pobijane odluke Komisija je izložila indicije koji upućuju na postojanje državne potpore i sumnje u to da je takva navodna potpora spojiva s unutarnjim tržištem. Čitanjem tih dijelova pobijane odluke ne može se tvrditi da je Komisija dala konačnu ocjenu da je navodna mjera državne potpore po svojoj naravi državna potpora. Glede uvodne izjave 152. pobijane odluke, Komisija je tamo navela kao privremeni zaključak da ugovor iz 2005. s izmjenama i ugovor iz 2010. predstavljaju nezakonitu državnu potporu, u odnosu na koje nije ispunjen nijedan uvjet spojivosti s unutarnjim tržištem.
            62. Kao peto, tužitelj smatra da je pobijana odluka, koja se odnosi na ugovore koji su sklopljeni s dobavljačem, stvorila značajnu nesigurnost u poslovnoj zajednici kao i u odnosima s bankama, njegovim klijentima i njegovim konkurentima, osobito u slučaju eventualnog zahtjeva dobavljača da mu se isplate dodatni iznosi na osnovi izvršenih isporuka.
            63. Kao što je to učinila Komisija, valja navesti da se nesigurnost na tržištu i dojam drugih subjekata u odnosu na položaj korisnika državne potpore, kao što je to u konkretnom slučaju tužitelj, ne mogu smatrati obvezujućim pravnim učincima s obzirom na to da se radi samo o običnim činjeničnim posljedicama, a ne o pravnim učincima koji se žele proizvesti odlukom o pokretanju formalnog istražnog postupka (u tom smislu analogijom vidjeti presude Suda IBM/Komisija, već citiranu u t. 23., t. 19., od 1. prosinca 2005., Italija/Komisija, C‑301/03, Zb., str. I‑10217., t. 30. i Općeg suda od 20. svibnja 2010., Njemačka/Komisija, T‑258/06, Zb., str. II‑2027., t. 151.). Naravno, sud Unije uzeo je u obzir okolnost da poslovna zajednica u svojim odnosima s korisnikom nezakonite mjere državne potpore vodi računa o oslabljenom pravnom i financijskom položaju potonjeg (presude It alija/Komisija, citirana u t. 27., t. 59., Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, citirana u t. 27., t. 34. i Alcoa Trasformazioni/Komisija, citirana u t. 27., t. 36.). Međutim, iz takvih je razmatranja razvidno da je sudac Unije samo istaknuo činjenične posljedice obvezujućih pravnih učinaka na temelju kojih je u ovoj presudi procijenio da odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja je u fazi provedbe predstavljaju akte koji se mogu pobijati.
            64. Slijedom toga, tužiteljev argument ne utječe na kvalifikaciju pobijane odluke kao akta koji može biti predmet tužbe za poništenje.
            65. Kao šesto, tužitelj ističe okolnost koja je nastala zbog pojave pobijane odluke, i to da je društvo V., s kojim je povezan, odgodilo projekt izgradnje kongeneracijskog plinskog postrojenja u Rumunjskoj zbog povlačenja banaka iz njegovog financiranja.
            66. Takva se okolnost ne može smatrati obvezujućim pravnim učinkom pobijane odluke s obzirom na to da se radi najviše o eventualnoj činjeničnoj posljedici takve odluke (vidjeti točku 63. ove presude). U svakom slučaju, valja navesti da tužitelj ne dostavlja nikakav dokazni element u prilog svojim navodima niti se u spisu nalazi bilo kakav dokument koji dokazuje prvotnu namjeru društva V. da sudjeluje u predmetnom projektu, njegovu odluku o odgodi projekta i vezu između te navodne odluke i odluke banaka o odbijanju financiranja zbog pobijane odluke.
            67. Iz svega navedenoga proizlazi da pobijana odluka ne predstavlja akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU-a te je slijedom toga tužba nedopuštena, s time da nije potrebno donijeti mjeru upravljanja postupkom koju je zatražio tužitelj.
            Troškovi
            68. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. S obzirom na to da je u konkretnom slučaju tužitelj izgubio spor, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova Komisije.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (peto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
            2. Alro SA nalaže se snošenje troškova.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 3. srpnja 2014.#Kraljevina Španjolska i dr. protiv Europske komisije.#Državne potpore – Kinematografija – Potpora za izgradnju i korištenje kinematografskog kompleksa – Odluka kojom se utvrđuje da je potpora nespojiva s unutarnjim tržištem – Kriterij privatnog investitora u tržišnom gospodarstvu – Državna potpora za regionalnu svrhu – Potpora namijenjena promociji kulture – Obveza obrazlaganja.#Spojeni predmeti T‑319/12 i T‑321/12.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 4. listopada 2007.#Schutzverband der Spirituosen-Industrie eV protiv Diageo Deutschland GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Wiesbaden - Njemačka.#Slobodno kretanje robe - Direktiva 75/106/EEZ.#Predmet C-457/05.


Presuda Suda (peto vijeće) od 12. listopada 1995. # Groupement des producteurs, importateurs et agents généraux d'eaux minérales étrangères, VZW (Piageme) i drugi protiv Peeters NV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Beroep Brussel - Belgija. # Predmet C-85/94.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 2011. rujan 14.#Luigi Marcuccio protiv Europska komisija.#Predmet T-236/02.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. siječnja 2005.#Stadt Halle i RPL Recyclingpark Lochau GmbH protiv Arbeitsgemeinschaft Thermische Restabfall- und Energieverwertungsanlage TREA Leuna.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Naumburg - Njemačka.#Direktiva 92/50/EEZ - Direktiva 89/665/EEZ.#Predmet C-26/03.


Presuda Suda (peto vijeće) od 22. listopada 1998. # Commissioners of Customs and Excise protiv T.P. Madgett, R.M. Baldwin i The Howden Court Hotel. # Zahtjevi za prethodnu odluku: High Court of Justice, Queen's Bench Division i Value Added Tax and Duties Tribunal, London - Ujedinjena Kraljevina. # Spojeni predmeti C-308/96 i C-94/97.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 4. rujna 2008. # Radu Duta protiv Suda Europskih zajednica. # Javna služba - Zapošljavanje - Akt kojim se nanosi šteta. # Predmet F-103/07.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. ožujka 2014.#Società Italiana Commercio e Servizi srl (SICES) i dr. protiv Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Venezia.#Zahtjev za prethodnu oduku koji je uputio Commissione tributaria regionale di Venezia‑Mestre.#Poljoprivreda – Uredba (EZ) br. 341/2007 – Članak 6. stavak 4. – Carinske kvote – Češnjak kineskog podrijetla – Uvozne dozvole – Neprenosivost prava koja proizlaze iz određenih uvoznih dozvola – Zaobilaženje – Zloporaba prava.#Predmet C‑155/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑155/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Commissione tributaria regionale di Venezia‑Mestre (Italija), odlukom od 12. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 27. ožujka 2013., u postupku
            Società Italiana Commercio e Servizi srl (SICES), u likvidaciji,
            Agrima KG D. Gritsch Herbert & Gritsch Michael & Co.,
            Agricola Lusia srl,
            Romagnoli Fratelli SpA,
            Agrimediterranea srl,
            Parini Francesco,
            Duoccio srl,
            Centro di Assistenza Doganale Triveneto Service srl,
            Novafruit srl,
            Evergreen Fruit Promotion srl
            protiv
            Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Venezia,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Agrima KG D. Gritsch Herbert & Gritsch Michael & Co., Agricola Lusia srl, Romagnoli Fratelli SpA, Agrimediterranea srl i Parini Francesco, M. Moretto, avvocato ,
            – za Duoccio srl, M. Camilli, avvocato ,
            – za Novafruit srl i Evergreen Fruit Promotion srl, W. Viscardini i G. Doná, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Albenzija, avvocato dello Stato ,
            – za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, P. Rossi i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 341/2007, od 29. ožujka 2007., o otvaranju i predviđanju upravljanja carinskim kvotama te uvođenju sustava uvoznih dozvola i potvrda o podrijetlu za češnjak i druge poljoprivredne proizvode uvezene iz trećih zemalja (SL L 90, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 25., str. 197.).
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između Società Italiana Commercio e Servizi srl (SICES), u likvidaciji, Agrima KG D. Gritsch Herbert & Gritsch Michael & Co., Agricola Lusia srl, Romagnoli Fratelli SpA, Agrimediterranea srl, Parini Francesco, Duoccio srl (u daljnjem tekstu: Duoccio), Centro di Assistenza Doganale Triveneto Service srl, Novafruit srl te Evergreen Fruit Promotion srl i Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Venezia (carinska agencija za Veneciju, u daljnjem tekstu: Agenzia Dogane) glede obavijesti o ispravku i naplati koje im je potonja dostavila u pogledu uvoza češnjaka kineskog podrijetla obuhvaćenog oznakom KN 0703 20 00 koji je potpadao pod povlaštenu carinsku pristojbu.
            Pravni okvir
            Uredba br. 341/2007
            3. U uvodnim izjavama 1., 7. do 10. i 13. do 15. Uredbe br. 341/2007 navodi se:
            „(1) Od 1. srpnja 2001. uobičajena carinska pristojba za uvoz češnjaka obuhvaćenog oznakom KN 0703 20 00 sastojala se od carinske pristojbe ad valorem  od 9,6 % i određenog neto iznosa od 1200 [eura] po toni. [...]
            [...]
            (7) Budući da postoji posebna carina na nepovlaštene uvoze izvan okvira kvote GATT‑a, upravljanje kvotom GATT‑a zahtijeva uvođenje sustava uvoznih dozvola. Takav sustav treba omogućavati detaljan nadzor svih uvoza češnjaka. [...]
            (8) Radi što pažljivijeg nadzora svih uvoza, naročito nakon nedavnih incidenata koji su uključivali prijevaru kroz netočan opis podrijetla, svi uvozi češnjaka i drugih proizvoda koji se mogu upotrijebiti za netočan opis češnjaka trebaju biti uvjetovani izdavanjem uvozne dozvole. Treba uvesti dvije kategorije uvoznih dozvola, jednu za uvoz u okviru kvote GATT‑a, drugu za sve ostale uvoze.
            (9) U interesu postojećih uvoznika, koji obično uvoze znatne količine češnjaka, kao i u interesu novih uvoznika, koji se pridružuju tržištu, a koji bi također trebali imati pravednu mogućnost da se prijave za uvozne dozvole za količinu češnjaka u okviru carinskih kvota, treba razlučivati između tradicionalnih uvoznika i novih uvoznika. Treba navesti jasnu definiciju tih dviju kategorija uvoznika i utvrditi kriterije vezane uz status podnositelja zahtjeva i uporabu dodijeljenih uvoznih dozvola.
            (10) Količine koje se dodjeljuju tim kategorijama uvoznika treba utvrditi na temelju količina koje su stvarno uvezene, a ne na temelju izdanih uvoznih dozvola.
            [...]
            (13) Zahtjevi za uvoznim dozvolama za uvoz češnjaka iz trećih zemalja koje podnesu uvoznici iz obje kategorije trebaju podlijegati određenim ograničenjima. Takva su ograničenja potrebna da se omogući ne samo zaštita natjecanja između uvoznika nego i da uvoznici uistinu uključeni u trgovinsku djelatnost na tržištu voća i povrća dobiju mogućnost zaštite svojih legitimnih trgovinskih položaja vis-à-vis drugih uvoznika te da ni jedan pojedinačni uvoznik ne može kontrolirati tržište.
            (14) Treba uspostaviti strožu kontrolu ispravne upotrebe uvoznih dozvola radi zaštite natjecanja između pravih uvoznika i radi sprečavanja spekulacija pri dodjeli uvoznih dozvola za češnjak u okviru kvote GATT‑a, kao i svake zlouporabe sustava koji bi se provodio suprotno legitimnim tržišnim položajima novih i tradicionalnih uvoznika. Zbog toga treba zabraniti prijenos uvoznih dozvola te uvesti kaznu za slučaj podnošenja višestrukih zahtjeva.
            (15) Potrebne su i mjere kojima će se smanjiti na najmanju mjeru spekulativni zahtjevi za uvoznim dozvolama koji bi mogli rezultirati nepotpunim korištenjem carinskih kvota. Zbog prirode i vrijednosti proizvoda, treba položiti jamstvo za svaku tonu češnjaka za koju se podnese zahtjev za izdavanje uvozne dozvole. Jamstvo treba biti izdano na iznos koji je dovoljno velik da obeshrabri spekulativne zahtjeve, no ne toliko velik da obeshrabri uvoznike koji se uistinu bave trgovinskom djelatnošću s češnjakom. [...]“
            4. Članak 1. te uredbe, pod naslovom „Otvaranje carinskih kvota i primjenjivih carina“, određuje:
            „1. [...] se otvaraju carinske kvote za uvoze u Zajednicu svježeg ili rashlađenog češnjaka obuhvaćenog oznakom NC 0703 20 00 [...], pod uvjetima navedenim u ovoj Uredbi. Obujam svake carinske kvote, razdoblje uvozne carinske kvote i podrazdoblja na koja se primjenjuje te redni brojevi navedeni su u Prilogu I. ovoj Uredbi.
            2. Carina ad valorem  koja se primjenjuje na češnjak uvezen u okviru kvota iz stavka 1. iznosi 9,6 %.“
            5. Članak 4. te uredbe, pod naslovom „Kategorije uvoznika“, u stavcima 2. i 3. propisuje: „2. „Tradicionalni uvoznici“ znači uvoznici koji mogu dokazati da su:
            a) ishodili i upotrijebili uvozne dozvole za češnjak [...] u svakom od tri prethodna završena razdoblja uvoznih carinskih kvota; i
            b) u Zajednicu uvezli barem 50 tona voća i povrća [...] tijekom posljednjeg završenog razdoblja uvoznih carinskih kvota koje je prethodilo njihovom zahtjevu.
            [...]
            3. „Novi uvoznici“ znači uvoznici osim onih iz stavka 2. koji su u Zajednicu uvezli 50 tona voća i povrća [...] u svakom od dvaju završenih razdoblja uvoznih carinskih kvota ili u svakoj od dvije prethodne kalendarske godine.“
            6. Članak 5. iste uredbe, pod naslovom „Predočenje uvoznih dozvola“, u stavku 2. određuje:
            „Uvozne dozvole za češnjak stavljene u slobodni promet u okviru kvota iz Priloga I. u daljnjem se tekstu navode kao „dozvole ‚A’”.
            Ostale uvozne dozvole u daljnjem se tekstu navode kao „dozvole ‚B’”.“
            7. Članak 6. Uredbe br. 341/2007, pod naslovom „Opće odredbe vezane uz dozvole ‚A’ i zahtjeve za izdavanje dozvole ‚A’“, u stavcima 2. i 4. određuje:
            „2. Sredstvo osiguranja [...] iznosi 50 [eura] po toni.
            [...]
            4. [...] prava koja proizlaze iz dozvola ‚A’ nisu prenosiva.“
            8. Članak 8. iste uredbe, pod naslovom „Referentna količina tradicionalnih uvoznika“, glasi kako slijedi:
            „Za potrebe ovog poglavlja „referentna količina“ znači količina češnjaka koju uveze tradicionalni uvoznik u smislu članka 4. kako slijedi:
            a) za tradicionalne uvoznike koji su uvozili češnjak između 1998. i 2000. u Zajednicu prema njezinom sastavu od 1. siječnja 1995., najveća količina češnjaka uvezena tijekom jedne od kalendarskih godina 1998., 1999. i 2000.;
            b) za tradicionalne uvoznike koji su uvozili češnjak između 2001. i 2003. u Češku [Republiku], Estoniju, Cipar, Latviju, Litvu, Mađarsku, Maltu, Poljsku, Sloveniju ili Slovačku, najveća količina češnjaka uvezena tijekom neke od:
            i) kalendarskih godina 2001., 2002. ili 2003.;
            ii) ili razdoblja uvozne carinske kvote 2001./2002., 2002./2003. ili 2003./2004.;
            c) za tradicionalne uvoznike koji su uvozili češnjak između 2003. i 2005. u Bugarsku ili Rumunjsku, najveća količina češnjaka uvezena tijekom neke od:
            i) kalendarskih godina 2003., 2004. ili 2005.;
            ii) ili razdoblja uvozne carinske kvote 2003./2004., 2004./2005. ili 2005./2006.;
            d) za tradicionalne uvoznike koji ne potpadaju pod točke (a), (b) ili (c), najveća količina češnjaka uvezena tijekom jednog od prva tri završena razdoblja uvozne carinske kvote tijekom kojih su ishodili uvozne dozvole u skladu s Uredbom (EZ) br. 565/2002 [...], ili Uredbom (EZ) br. 1870/2005 ili ovom Uredbom.
            [...]“
            9. Članak 9. Uredbe br. 341/2007, pod naslovom „Ograničenja koja se primjenjuju na zahtjeve za izdavanje dozvola ‚A’“, u stavku 1. određuje:
            „Ukupna količina koju pokrivaju zahtjevi za izdavanje dozvola ‚A’ koje podnese tradicionalni uvoznik u bilo kojem razdoblju uvozne carinske kvote ne smije prelaziti referentnu količinu tog uvoznika. Nadležna tijela odbijaju zahtjeve koji ne poštuju to pravilo.“
            Uredba (EZ) br. 1291/2000
            10. Uredba Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o određivanju predujma za poljoprivredne proizvode (SL L 152, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1423/2007 od 4. prosinca 2007. (SL L 317, str. 36., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1291/2000), primjenjuje se na carinske kvote otvorene Uredbom br. 341/2007 na temelju njezinog članka 2.
            11. Prema uvodnoj izjavi 21. Uredbe br. 1291/2000, sredstvo osiguranja koje je dao uvoznik zadržava se u cijelosti ili djelomično ako tijekom razdoblja važenja uvozne dozvole uvoz ili izvoz nije obavljen ili je obavljen samo djelomično.
            12. Članak 35. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1291/2000 propisuje:
            „[...] ako obveza uvoza [...] nije ispunjena, sredstvo osiguranja zadržava se u iznosu jednakom razlici između:
            a) 95 % količine naznačene u dozvoli
            i
            b) stvarno uvezene ili izvezene količine.
            [...]
            Međutim, ako uvezena količina [...] iznosi manje od 5 % količine navedene u dozvoli, sredstvo osiguranja zadržava se u cijelosti.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95
            13. Članak 4. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.) propisuje:
            „1. Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:
            – obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,
            – ukupnim ili djelomičnim gubitkom garancija danih za potporu odobrenog zahtjeva za pogodnost ili u trenutku primitka predujma.
            2. Primjena mjera iz stavka 1. ograničava se na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamata koj[e] se mo[gu] odrediti na paušalnoj osnovi.
            3. Radnje za koje je određeno da imaju svrhu stjecanja pogodnosti suprotno ciljevima prava Zajednice, u slučaju umjetnog stvaranja traženih uvjeta za stjecanje te pogodnosti imaju za posljedicu, ovisno o slučaju, nemogućnost dobivanja pogodnosti ili njezino oduzimanje.
            4. Mjere propisane ovim člankom se ne smatraju kaznama.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            14. Glavni postupak odnosi se na radnje uvoza češnjaka kineskog podrijetla u Europsku uniju koje su potkraj 2007. i početkom 2008. izvršili SICES, Agrima KG D. Gritsch Herbert & Gritsch Michael & Co., Agricola Lusia srl, Romagnoli Fratelli SpA, Agrimediterranea srl, Parini Francesco, Novafruit srl i Evergreen Fruit Promotion srl. Ti uvoznici, koji su imali status novih uvoznika u smislu članka 4. stavka 3. Uredbe br. 341/2007, bili su nositelji dozvola „A“ izdanih u skladu s tom uredbom. Na temelju toga predmetni uvozi bili su oslobođeni od posebne carinske pristojbe od 1200 eura po neto toni.
            15. Nakon a posteriori  nadzora carinskih deklaracija u pogledu gore navedenog uvoza češnjaka, Agenzia Dogane na kraju 2010. donijela je obavijesti o ispravku i naplati. Te su se obavijesti temeljile na opozivu oslobođenja od posebne carinske pristojbe od 1200 eura po neto toni, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 2988/95, uz obrazloženje da se navedenim radnjama zaobilazila ta posebna pristojba.
            16. Agenzia Dogane osobito je dovela u pitanje sljedeći mehanizam koji je smatrala prijevarnim:
            – najprije su Duoccio ili Tico srl (u daljnjem tekstu: Tico) kupili češnjak od kineskih dobavljača;
            – nakon toga su, prije uvoza u Uniju, Duoccio i Tico prodali robu uvoznicima u pitanju u glavnom postupku, nositeljima dozvola „A“, koji su obavili uvoz, i
            – na kraju, nakon uvoza, navedeni uvoznici preprodali su tu robu Duocciju.
            17. Duoccio je bio aktivan i na tržištu uvoza češnjaka, kao tradicionalni uvoznik u smislu članka 4. stavka 2. Uredbe br. 341/2007, i na tržištu distribucije češnjaka u Uniji, kao trgovac na veliko. U vrijeme činjeničnog stanja u glavnom postupku Duoccio je morao zadovoljiti potražnju potrošača Unije, ali je iscrpio svoje dozvole „A“ zbog čega više nije mogao uvoziti češnjak po povlaštenoj carinskoj stopi. Osim toga, posebna carina bila je određena na takvoj razini da uvoz češnjaka izvan carinskih kvota nije bio isplativ.
            18. Prema Agenziji Dogane, dvije sukcesivne prodaje češnjaka Duoccija i Tica uvoznicima u pitanju u glavnom postupku, a zatim prodaja uvoznika Duocciju za cilj su imali zaobilaženje zabrane prijenosa prava koja proizlaze iz dozvola „A“ iz članka 6. stavka 4. Uredbe br. 341/2007. Zaobilaženje je rezultiralo time da je Duoccio dogovorio kupnju češnjaka u slobodnom prometu čak prije njegova uvoza. To se društvo stoga trebalo smatrati stvarnim uvoznikom koji je koristio povlaštenu carinsku stopu a da na to nije imao pravo.
            19. Žalitelji iz glavnog postupka podnijeli su tužbu protiv tih obavijesti o ispravku i naplati pred Commissione tributaria provinciale di Venezia. Nakon spajanja predmeta, taj je sud odbio tužbe. Naveo je da je, iako su različite radnje prodaje bile valjane, stvarni uvoznik bio Duoccio, a ne uvoznici u pitanju u glavnom postupku, nositelji dozvola „A“. Prema tom sudu, postoje ozbiljni, precizni i usklađeni elementi koji omogućuju zaključak o fiktivnosti pravnih instrumenata korištenih samo radi omogućavanja uvoza češnjaka po povlaštenoj carinskoj stopi i o zaobilaženju zabrane prijenosa prava koja proizlaze iz dozvola „A“. Prema Commissione tributaria provinciale di Venezia, činjenice predmetnog slučaja predstavljale su zloporabu prava.
            20. Odlučujući povodom žalbe koju su protiv presude Commissione tributaria provinciale di Venezia podnijeli žalitelji u glavnom postupku, Commissione tributaria regionale di Venezia‑Mestre odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 6. Uredbe br. 341/2007 [...] tumačiti u smislu da postoji nezakonit prijenos uvoznih dozvola po povlaštenoj carinskoj stopi za češnjak kineskog podrijetla u okviru kvote GATT‑a kada nositelj tih dozvola, nakon plaćanja carina, predmetni češnjak stavlja na tržište prenošenjem drugom subjektu, nositelju uvoznih dozvola, od kojeg je predmetni češnjak kupio prije uvoza?“
            21. Odlukom od 28. svibnja 2013. sud koji je uputio zahtjev odlučio je dopuniti odluku kojom se upućuje prethodno pitanje od 12. veljače 2013. Naveo je da se prethodnim pitanjem Sudu postavlja pitanje je li dovoljno, kako bi korištenje carinskih dozvola po povlaštenoj carini bilo zakonito, da nositelj carinskih dozvola predmetni češnjak stavlja u slobodan promet bez obzira na sve prethodne ili naknadne trgovačke aktivnosti.
            O prethodnom pitanju
            22. Valja podsjetiti da je, u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji sam snosi odgovornost za sudsku odluku koju mora donijeti da, ovisno o pojedinostima predmeta, ocijeni je li prethodna odluka nužna za donošenje presude kao i koliko su pitanja koja postavlja Sudu relevantna (vidjeti osobito presudu od 15. rujna 2011., DP grup, C‑138/10, Zb., str. I‑8369., t. 28.).
            23. Međutim, u okviru tog postupka, zadatak je Suda dati nacionalnom sucu koristan odgovor na temelju kojega će moći riješiti predmet u kojem vodi postupak. U tom smislu Sud može, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Naime, misija je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije nacionalnim sudovima kada je to potrebno radi rješavanja predmeta u kojima vode postupke, čak i ako te odredbe nisu izričito naveli u pitanjima koja su uputili Sudu (vidjeti osobito gore navedenu presudu DP grup, t. 29.).
            24. U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da u glavnom postupku nije postojalo nikakvo prenošenje dozvola „A“ ili prava koja proizlaze iz tih dozvola. Samo je roba prenesena, najprije od subjekta uvozniku, zatim, nakon uvoza u Uniju, od tog uvoznika istom subjektu.
            25. S obzirom na to da članak 6. stavak 4. Uredbe br. 341/2007 propisuje samo zabranu prijenosa prava koja proizlaze iz dozvola „A“, čini se da navedena odredba ne uređuje situaciju u kojoj nositelj uvoznih dozvola sa smanjenom stopom kupuje robu prije njezina uvoza od određenog subjekta, a zatim mu istu prodaje nakon što je uveze u Uniju.
            26. Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su, ako ih se uzme zasebno, radnje kupnje, uvoza i preprodaje pravno valjane. Osobito što se tiče uvoza, ispunjeni su svi formalni uvjeti za odobravanje povlaštene carinske stope, budući da su uvoznici u pitanju u glavnom postupku obavili carinjenje predmetne robe posredstvom dozvola „A“ koje su dobili na zakonit način.
            27. Ipak, iz očitovanja koja su podnesena Sudu proizlazi da je cilj kupca u Uniji, koji je ujedno tradicionalni uvoznik u smislu članka 4. stavka 2. Uredbe br. 341/2007, bio da mu se putem tih radnji omogući nabava češnjaka uvezenog u okviru carinske kvote predviđene tom uredbom. Prema sudu koji je uputio zahtjev, ta bi se okolnost mogla prihvatiti kako bi se utvrdilo postojanje zloporabe prava.
            28. Stoga prethodno pitanje treba razmatrati tako da se odnosi na pitanje treba li članak 6. stavak 4. Uredbe br. 341/2007, iako kao takav ne uređuje radnje kojima uvoznik, nositelj uvoznih dozvola sa smanjenom stopom, kupuje robu prije uvoza od određenog subjekta, koji je tradicionalni uvoznik u smislu članka 4. stavka 2. te uredbe, ali je iscrpio svoje dozvole sa smanjenom stopom, a zatim mu istu robu prodaje nakon što je uveze u Uniju, u smislu da su mu protivne te radnje zbog toga što predstavljaju zloporabu prava.
            29. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojedinci se ne mogu s namjerom prijevare ili zloporabe pozivati na pravna pravila Unije (vidjeti osobito presude od 12. svibnja 1998., Kefalas i dr., C‑367/96, Zb., str. I‑2843., t. 20.; od 23. ožujka 2000., Diamantis, C‑373/97, Zb., str. I‑1705., t. 33. kao i od 21. veljače 2006., Halifax i dr., C‑255/02, Zb., str. I‑1609., t. 68.).
            30. Primjena propisa Unije ne može se proširiti do te mjere da bi se njima pokrilo zloporabe gospodarskih subjekata, to jest radnje koje su oni izvršili ne u okviru redovnog trgovinskog poslovanja, već u isključivom cilju da se zloporabom izvuče korist iz prava Unije (vidjeti osobito gore navedenu presudu Halifax i dr., t. 69.).
            31. Utvrđenje postojanja zloporabe zahtijeva spoj objektivnog i subjektivnog elementa.
            32. U pogledu objektivnog elementa, iz skupa objektivnih okolnosti mora proizlaziti da se, bez obzira na formalno poštovanje pretpostavki predviđenih propisom Unije, ne postiže cilj tog propisa (vidjeti osobito presude od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke, C‑110/99, Zb., str. I‑11569., t. 52. i od 21. srpnja 2005., Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, Zb., str. I‑7355., t. 39.).
            33. Takvo utvrđenje zahtijeva ujedno i subjektivni element u smislu da iz skupa objektivnih elemenata mora proizlaziti da je glavni cilj predmetnih radnji dobivanje neopravdane koristi. Zabrana zloporabe nije relevantna ako predmetne radnje mogu imati drugo opravdanje osim samog dobivanja koristi (gore navedena presuda Halifax i dr., t. 75.). Postojanje takvog elementa koji se veže uz namjeru subjekata osobito se može utvrditi dokazom isključivo umjetnog karaktera tih radnji (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Emsland‑Stärke, t. 53. i presudu od 21. veljače 2008., Part Service, C‑425/06, Zb., str. I‑897., t. 62.).
            34. Iako Sud, kad odlučuje o prethodnom pitanju, može, ako je potrebno, dati nacionalnom sudu pojašnjenja koja ga usmjeravaju u njegovom tumačenju (gore navedena presuda Halifax i dr., t. 77.), ipak je na nacionalnom sudu da provjeri jesu li elementi koji predstavljaju zloporabu prisutni u postupku koji se pred njim vodi (vidjeti osobito gore navedenu presudu Eichsfelder Schlachtbetrieb, t. 40. i presudu od 11. siječnja 2007., Vonk Dairy Products, C‑279/05, Zb., str. I‑239., t. 34.). U tom kontekstu valja navesti da provjera postojanja zloporabe zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti slučaja, uključujući trgovačke aktivnosti prije i poslije predmetnog uvoza.
            35. U tom pogledu, kao prvo, što se tiče cilja Uredbe br. 341/2007, iz uvodnih izjava 13. i 14. te uredbe, ako ih se čita zajedno s uvodnim izjavama 9. i 10. iste uredbe, proizlazi da je u upravljanju carinskim kvotama potrebna zaštita natjecanja između pravih uvoznika tako da nijedan pojedinačni uvoznik ne može kontrolirati tržište.
            36. U okviru radnji poput onih u pitanju u glavnom postupku gore navedeni cilj nije postignut. Doista, kao što to proizlazi iz očitovanja podnesenih Sudu, tim radnjama kupac u Uniji koji je ujedno tradicionalni uvoznik ne stječe pravo da se njegova referentna količina, kako je određena u članku 8. Uredbe br. 341/2007, računa na temelju osnovice koja obuhvaća količinu robe što ju je kupio od uvoznika nakon njezinog carinjenja. Te mu radnje, dakle, ne omogućavaju da poveća količinu robe za koju ima pravo podnijeti zahtjev za izdavanje dozvole „A“ na temelju članka 9. te uredbe. No, ostaje činjenica da te radnje mogu omogućiti kupcu u Uniji koji je ujedno tradicionalni uvoznik, ali je iscrpio svoje dozvole „A“, zbog čega više ne može uvoziti češnjak po povlaštenoj carini, nabavu uvezenog češnjaka po povlaštenoj carinskoj stopi i širenje njegovog utjecaja na tržištu povrh dijela carinskih kvota koje su mu već dodijeljene.
            37. Kao drugo, u pogledu subjektivnog elementa iz točke 33. ove presude valja istaknuti da, u okolnostima poput onih u pitanju u glavnom postupku, kako bi se moglo smatrati da je glavni cilj predmetnih radnji dati kupcu u Uniji neopravdanu korist, potrebno je da su uvoznici imali namjeru dati korist tom kupcu i da te radnje nemaju nikakvo gospodarsko i trgovačko opravdanje za uvoznika, a što je na sucu koji je uputio zahtjev da provjeri. Utvrđenje da te radnje nisu bez gospodarskog i trgovačkog opravdanja taj sudac može, primjerice, temeljiti na okolnosti da je prodajna cijena robe bila određena na razini koja je uvoznicima omogućila da izvuku znatnu dobit od predmetnih prodaja. Isto tako, može uzeti u obzir činjenicu da iz članka 35. Uredbe br. 1291/2000, ako se čita zajedno s člankom 6. stavkom 2. Uredbe br. 341/2007, proizlazi da uvoznici imaju obvezu koristiti dozvole „A“ koje su im izdane pod prijetnjom sankcije i zato imaju stvarni interes za obavljanje uvoza, uključujući u okviru radnji poput onih u pitanju u glavnom postupku.
            38. U tom kontekstu, čak i ako su te radnje motivirane željom kupca za korištenjem povlaštene carinske stope i čak i ako su uvoznici toga bili svjesni, ne može se a priori  smatrati da su one za potonje bez gospodarskog i trgovačkog opravdanja.
            39. Međutim, ne može se isključiti da su radnje poput onih u pitanju u glavnom postupku u određenim okolnostima dogovorene umjetno u isključivom cilju korištenja povlaštene carinske stope. Tako je među elementima pomoću kojih se može utvrditi umjetan karakter tih radnji, kao što je to Europska komisija navela u svojim očitovanjima, okolnost da uvoznik nositelj dozvola „A“ nije preuzeo nikakav poslovni rizik, s obzirom na to da ga je zapravo pokrivao njegov kupac koji je ujedno tradicionalni uvoznik. Takav umjetan karakter također može proizlaziti iz okolnosti da je visina dobiti uvoznika beznačajna ili da su cijene prodaje češnjaka uvoznika kupcu u Uniji niže od tržišne cijene.
            40. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 6. stavak 4. Uredbe br. 341/2007 treba tumačiti u smislu da mu u načelu nisu protivne radnje kojima uvoznik, nositelj uvoznih dozvola sa smanjenom stopom, kupuje robu izvan Unije od subjekta koji je ujedno tradicionalni uvoznik u smislu članka 4. stavka 2. te uredbe, ali je iscrpio svoje uvozne dozvole po smanjenoj stopi, a zatim mu istu robu prodaje nakon što je uveze u Uniju. Međutim, te radnje predstavljaju zloporabu prava ako su dogovorene u isključivom cilju korištenja povlaštene carinske stope. Provjera postojanja zloporabe zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti slučaja, uključujući trgovačke aktivnosti prije i poslije predmetnog uvoza.
            Troškovi
            41. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Članak 6. stavak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 341/2007 od 29. ožujka 2007. o otvaranju i predviđanju upravljanja carinskim kvotama te uvođenju sustava uvoznih dozvola i potvrda o podrijetlu za češnjak i druge poljoprivredne proizvode uvezene iz trećih zemalja treba tumačiti u smislu da mu u načelu nisu protivne radnje kojima uvoznik, nositelj uvoznih dozvola sa smanjenom stopom, kupuje robu izvan Unije od subjekta koji je ujedno tradicionalni uvoznik u smislu članka 4. stavka 2. te uredbe, ali je iscrpio svoje uvozne dozvole po smanjenoj stopi, a zatim mu istu robu prodaje nakon što je uveze u Uniju. Međutim, te radnje predstavljaju zloporabu prava ako su dogovorene u isključivom cilju korištenja povlaštene carinske stope. Provjera postojanja zloporabe zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti slučaja, uključujući trgovačke aktivnosti prije i poslije predmetnog uvoza.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 23. rujna 2009. # Arcandor AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-391/06.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 30. travnja 2014.#Dunamenti Erőmű Zrt protiv Europske komisije.#Državne potpore – Potpore koje su dodijelila mađarska tijela vlasti određenim proizvođačima električne energije – Sporazumi o kupnji električne energije sklopljeni između javnog poduzeća i određenih proizvođača električne energije – Odluka kojom se državna potpora proglašava nespojivom sa zajedničkim tržištem i nalaže njezin povrat – Pojam državne potpore – Prednost – Nova potpora – Potpora za funkcioniranje – Legitimno očekivanje – Pravna sigurnost.#Predmet T‑179/09.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 30. travnja 2014.#Tisza Erőmű kft, anciennement AES-Tisza Erőmű kft protiv Europske komisije.#Državne potpore – Potpore koje su dodijelila mađarska tijela vlasti određenim proizvođačima električne energije – Sporazumi o kupnji električne energije sklopljeni između javnog poduzeća i određenih proizvođača električne energije – Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom sa zajedničkim tržištem i nalaže se njezin povrat – Obveza obrazlaganja – Pojam državne potpore – Prednost – Selektivni karakter – Državna sredstva – Pripisivanje odgovornosti državi – Utjecaj na trgovinu između država članica – Prava obrane – Pravna sigurnost – Legitimno očekivanje – Jednako postupanje – Proporcionalnost – Prekoračenje ovlasti – Članak 10. Ugovora o energetskoj povelji.#Predmet T‑468/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 07. lipnja 2013.#Stichting Corporate Europe Observatory protiv Europska komisija.#Predmet T-93/11.


Presuda Suda (peto vijeće) od 13. lipnja 2002. # Kraljevina Nizozemska protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet C-382/99.