title: Presuda Suda (peto vijeće) od 19. prosinca 2013.#Innoweb BV protiv Wegener ICT Media BV i Wegener Mediaventions BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof te 's-Gravenhage.#Direktiva 96/9/EZ – Pravna zaštita baza podataka – Članak 7. stavci 1. i 5. – Pravo sui generis stvaratelja baze podataka – Pojam ‚ponovnog korištenja’ – Znatan dio sadržaja baze podataka – Namjenski metapretraživač.#Predmet C-202/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      19. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 96/9/EZ — Pravna zaštita baza podataka — Članak 7. stavci 1. i 5. — Pravo sui generis stvaratelja baze podataka — Pojam ‚ponovnog korištenja’ — Znatan dio sadržaja baze podataka — Namjenski metapretraživač“
      U predmetu C‑202/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Gerechtshof te ’s‑Gravenhage (Nizozemska), odlukom od 27. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 30. travnja 2012., u postupku

         Innoweb BV

      protiv

         Wegener ICT Media BV,

         Wegener Mediaventions BV,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Innoweb BV, M. H. Elferink i A. S. M. van Leent, advocaten,

               —

               za Wegener ICT Media BV i Wegener Mediaventions BV, J. van Manen, advocaat,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnada i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 96/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka (SL, L 77, str. 20.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 36.).

               2

               Zahtjev je postavljen u okviru spora Innoweb BV (u daljnjem tekstu: Innoweb) protiv Wegener ICT Media BV i Wegener Mediaventions BV (u daljnjem tekstu zajedno: Wegener) zbog Innowebova korištenja, preko svoje internetske stranice, „namjenskog metapretraživača” koji omogućuje pretragu na internetskim stranicama trećih osoba, među ostalim i Wegenerovih, koje sadrže zbirku oglasa o prodaji vozila.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 39., 42. i 48. Direktive 96/9 određuju:

                        „(39)

                        […] ova direktiva […] ima cilj zaštititi i položaj proizvođača baze podataka od pronevjere rezultata financijskog i stručnog ulaganja u dobivanje i skupljanje sadržaja, štiteći cijelu bazu podataka ili znatne dijelove baze podataka od određenih postupaka korisnika ili konkurencije;

                  […]

                        (42)

                        […] posebno pravo sprečavanja neovlaštenog izvlačenja i/ili ponovnog korištenja odnosi [se] na postupke korisnika koji nadilaze njegova zakonita prava i time štete ulaganju; […] pravo zabrane izvlačenja i/ili ponovnog korištenja cjelokupnoga sadržaja ili njegova znatnog dijela ne odnosi [se] samo na izradu parazitskog konkurentskog proizvoda, već i na svakog korisnika koji svojim postupcima kvalitativno ili kvantitativno značajno šteti ulaganju;

                  […]

                        (48)

                        […] cilj ove direktive […] je omogućiti odgovarajuću i ujednačenu razinu zaštite baza podataka radi osiguranja naknade proizvođaču baze podataka […]”

               4

               Prema članku 1. stavku 1., cilj je ove direktive pravna zaštita baza podataka u bilo kojem obliku. Baza podataka u stavku 2. istog članka definirana je kao: „zbirka samostalnih djela, podataka ili druge građe uređenih po određenom sustavu ili određenoj metodi i pojedinačno dostupnih elektroničkim ili drugim sredstvima”.

               5

               U poglavlju III. te direktive, naslovljenom „Pravo sui generis”, članak 7. koji se odnosi na predmet zaštite propisuje:
               „1.   Države članice omogućuju stvaratelju baze podataka, koji pokaže da je došlo do kvalitativnog i/ili kvantitativnog znatnog ulaganja u postizanje, verifikaciju ili predstavljanje njezina sadržaja, pravo sprečavanja izvlačenja i/ili ponovnog korištenja cjelokupnoga ili znatnog dijela, kvalitativno ili kvantitativno, sadržaja takve baze podataka.
               2.   U smislu ovog Poglavlja:

                        a)

                        ‘izvlačenje’ znači trajan ili privremen prijenos cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka na drugi medij bilo kojim sredstvima ili u bilo kojem obliku;

                        b)

                        ‘ponovno korištenje’ znači svaki oblik stavljanja na raspolaganje javnosti cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka distribucijom primjeraka, iznajmljivanjem on‑line ili drugim oblicima prijenosa. Prvom prodajom primjerka baze podataka unutar Zajednice od strane nositelja prava ili uz njegovu suglasnost iscrpljuje se pravo nadzora preprodaje takva primjerka unutar Zajednice.

                  Javna posudba nije postupak izvlačenja ili ponovnog korištenja.
               […]
               5.   Ne smije se dopustiti ponavljano i sustavno izvlačenje i/ili ponovno korištenje neznatnih dijelova sadržaja baze podataka što uključuje postupke koji su u suprotnosti s redovitim korištenjem te baze podataka ili koji neopravdano dovode u pitanje zakonite interese proizvođača baze podataka.”

         Nizozemsko pravo

               6

               Usvajanjem zakona o bazama podataka (Databankenwet) od 8. srpnja 1999. (Stb. 1999, br. 303) Direktiva 96/9 prenesena je u nizozemski pravni poredak.

               7

               Članak 2. stavak 1. tog zakona određuje:
               „ Proizvođač baze podataka ima isključivo pravo odobravanja sljedećih aktivnosti:

                        a.

                        izvlačenja ili ponovnog korištenja cjelokupnog ili znatnog dijela, kvalitativno ili kvantitativno, sadržaja takve baze podataka;

                        b.

                        ponavljanog i sustavnog izvlačenja i/ili ponovnog korištenja neznatnih dijelova, kvalitativno ili kvantitativno, sadržaja baze podataka ako je riječ o aktivnostima koje su protivne redovnom korištenju takve baze ili neopravdano nanose štetu zakonitim interesima proizvođača baze podataka.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Wegener preko svoje internetske strance www.autotrack.nl (u daljnjem tekstu: AutoTrack) omogućava pristup zbirci on‑line oglasa o prodaji vozila. Ta zbirka sadrži popis od 190000 do 200000 rabljenih vozila koji se svakodnevno ažurira. Oko 40000 tih oglasa nalazi se samo na stranici AutoTrack. Ostali oglasi mogu se naći i na drugim oglasnim stranicama. Pomoću pretraživača stranice AutoTracka korisnik provodi ciljanu pretragu vozila na temelju različitih kriterija.

               9

               Preko svoje internetske stranice www.gaspedaal.nl (u daljnjem tekstu: GasPedaal) Innoweb stavlja na raspolaganje metapretraživač namijenjen prodaji vozila. Metapretraživač se koristi pretraživačima drugih internetskih stranica tako da prenosi zahtjeve svojih korisnika na druge pretraživače, pri čemu se razlikuje od drugih općih pretraživača poput Googlea. Oznaka „namjenski” za pretraživač znači da je isti specijaliziran na način da omogućava pretrage jednog ili više određenih pojmova. GasPedaal takav je metapretraživač namijenjen pretragama oglasa o prodaji automobila na način da samo jednim zahtjevom za pretragu na GasPedaalu korisnik može istodobno pretraživati više zbirki oglasa o prodaji automobila sa stranica trećih osoba, među kojima je i AutoTrack.

               10

               Namjenski metapretraživač GasPedaal s jedne strane omogućuje pretragu AutoTrackove zbirke na temelju različitih kriterija među kojima su, uz marku, model, prijeđene kilometre, godinu proizvodnje i cijenu, također i druge karakteristike vozila, osobito boja, oblik karoserije, vrsta goriva, broj vrata i prijenos, a s druge strane takvu pretragu omogućuje „u stvarnom vremenu”, odnosno u trenutku kada korisnik GasPedaala postavi svoj zahtjev. GasPedaal taj zahtjev izvršava u „prevedenom” obliku, odnosno pretvarajući ga u format potreban za metapretraživač AutoTrack.

               11

               Rezultati dobiveni na AutoTracku, odnosno vozila koja odgovaraju odabranim kriterijima krajnjeg korisnika, a koja se pojavljuju i među rezultatima drugih stranica, ujedinjeni su u jedan skup podataka s poveznicama na sve izvore pomoću kojih je nađeno to vozilo. Zatim se stvara internetska stranica s popisom tako dobivenih i ujedinjenih rezultata, koja prikazuje informacije bitne za svako vozilo, osobito godinu proizvodnje, cijenu, prijeđene kilometre te njegovu minijaturnu fotografiju. Ta internetska stranica pohranjuje se na poslužitelju GasPedaala oko 30 minuta te se šalje korisniku ili prikazuje na internetskoj stranici GasPedaala koristeći se njezinim formatom.

               12

               Ukupan broj oglasa na internetskim stranicama na kojima GasPedaal obavlja pretragu doseže oko 300000.

               13

               GasPedaal svakodnevno provodi oko 100000 zahtjeva za pretragu na AutoTracku. Time se svakog dana pretražuje oko 80 % različitih kombinacija marki ili modela iz Autotrackove zbirke. Međutim, GasPedaal prilikom svake pretrage prikazuje samo malen dio sadržaja zbirke. Sadržaj podataka u pojedinom zahtjevu za pretragu određuje korisnik na temelju kriterija koje odabire u GasPedaalu.

               14

               Smatrajući da je Innoweb povrijedio njegovo pravo sui generis u vezi s bazama podataka, Wegener je podnio tužbu protiv Innoweba kojom je zahtijevao da se Innowebu naredi prekid takvih aktivnosti te je, u bitnome, uspio sa svojim zahtjevima u prvom stupnju.

               15

               Innoweb je podnio žalbu protiv te odluke pred Gerechtshof te ’s‑Gravenhage.

               16

               Zahtjev za prethodnu odluku zasnovan je na pretpostavci prema kojoj Wegenerova zbirka oglasa predstavlja bazu podataka koja zadovoljava uvjete potrebne za zaštitu koju predviđa članak 7. Direktive 96/9.

               17

               Nadalje, sud koji je postavio prethodno pitanje smatra da iz okolnosti glavnog predmeta ne proizlazi da riječ o izvlačenju cjelokupnog ili znatnog dijela Wegenerove baze podataka. Taj sud drži da ni ponavljano izvlačenje neznatnih dijelova sadržaja te baze podataka nema takav kumulativni učinak, pa shodno tome ne predstavlja povredu stavka 5. navedenog članka.

               18

               U takvim okolnostima Gerechtshof te ’s‑Gravenhage odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 7. stavak 1. Direktive [96/9] u ovom slučaju tumačiti na način da se treća osoba ponovno koristi (stavlja na raspolaganje) cjelokupnim ili znatnim dijelom, kvalitativno ili kvantitativno, sadržaja baze podataka stavljene na raspolaganje na internetskoj stranici (online), ako ta treća osoba omogućuje javnosti, pomoću namjenskog metapretraživača, u stvarnom vremenu pretraživati cjelokupan ili znatan dio sadržaja baze podataka, izvršavajući korisnikov zahtjev za pretragu u obliku „prevedenom” za pretraživač web‑stranice na kojoj je baza podataka ponuđena?

                        2.

                        Ako je odgovor na prethodno pitanje negativan, je li situacija drukčija ako treća osoba, nakon primitka rezultata zahtjeva, svakom korisniku šalje minimalan dio sadržaja baze podataka ili ga prikazuje u formatu svoje internetske stranice?

                        3.

                        Je li odgovor na [prvo i drugo] pitanje različit ako ta treća osoba stalno ponavlja te aktivnosti i pomoću svog pretraživača na dan obradi ukupno 100000 zahtjeva za pretragu u „prevedenom” obliku te ako različitim korisnicima stavlja na raspolaganje rezultate pretraga dobivenih na prethodno opisan način?

                        4.

                        Treba li članak 7. stavak 5. Direktive [96/9] tumačiti na način da nije dopušteno ponavljano i sustavno ponovno korištenje neznatnim dijelovima sadržaja baze podataka, što uključuje postupke koji su u suprotnosti s redovitim korištenjem tom bazom podataka ili koji neopravdano dovode u pitanje zakonite interese stvaratelja baze podataka, ili je za to dovoljno ponavljano ili sustavno ponovno korištenje?

                        5.

                        Ako je potrebno ponavljano i sustavno ponovno korištenje:

                                 a)

                                 koje je značenje pojma sustavno?

                                 b)

                                 je li ponovno korištenje sustavno ako se primjenjuje automatizirani sustav?

                                 c)

                                 je li relevantno to što je pritom primjenjivan namjenski metapretraživač na prethodno opisan način?

                        6.

                        Treba li članak 7. stavak 5. Direktive [96/9] tumačiti na način da se zabrana iz tog članka ne primjenjuje ako na svaki zahtjev za pretragu treća osoba ponavljano stavlja na raspolaganje pojedinačnim korisnicima svojeg metapretraživača samo neznatne dijelove sadržaja baze podataka?

                        7.

                        Ako je odgovor na prethodno pitanje pozitivan, vrijedi li isto ako ponavljano ponovno korištenje tim neznatnim dijelovima ima kumulativni učinak da je znatan dio sadržaja baze podataka stavljen na raspolaganje tim pojedinačnim korisnicima uzetima u cjelini?

                        8.

                        Treba li članak 7. stavak 5. Direktive [96/9] tumačiti na način da su, ako se radi o ponašanju koje nije odobreno i koje je takvo da je, zbog kumulativnog učinka ponovnog korištenja, cjelokupan sadržaj zaštićene baze podataka ili njegov znatan dio stavljen na raspolaganje javnosti, ispunjeni uvjeti [te odredbe] ili je potrebno tvrditi i dokazati da su ovi akti u suprotnosti s redovitim korištenjem bazom podataka ili neopravdano štete zakonitim interesima stvaratelja baze podataka?

                        9.

                        Treba li u slučaju prethodno opisanog ponašanja pretpostaviti da je nanesena ozbiljna šteta ulaganju osobe koja je izradila bazu podataka?”

         Prethodna pitanja

               19

               Uvodno je potrebno istaknuti kako se prethodnim pitanjima želi u bitnome dobiti odgovor na pitanje obavlja li operater namjenskog metapretraživača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku aktivnost iz članka 7. stavka 1. ili 5. Direktive 96/9, tako da se stvaratelj baze podataka koji ispunjava kriterije iz stavka 1. može suprotstaviti uključivanju baze u usluge namjenskog metapretraživača bez ikakve naknade.

               20

               Članak 7. stavak 1. Direktive 96/9, na čije se tumačenje odnose prva tri pitanja, omogućuje stvaratelju baze podataka zabranu ponovnog korištenja cjelokupnog ili znatnog dijela njezina sadržaja.

               21

               S druge strane, prema članku 7. stavku 5. navedene direktive, čije je tumačenje predmet četvrtog do devetog pitanja, nije dopušteno ponovno korištenje neznatnim dijelovima sadržaja zaštićene baze podataka ako je takva ponovna uporaba ponavljana i sustavna te podrazumijeva aktivnosti protivne redovitom korištenju te baze ili aktivnosti koje neopravdano dovode u pitanje zakonite interese proizvođača baze podataka.

               22

               Međutim, prema članku 7. stavku 1. Direktive 96/9, zaštita koja se pruža tim odredbama ograničena je na baze podataka koje udovoljavaju određenim kriterijima, odnosno da je došlo do kvalitativnog i/ili kvantitativnog znatnog ulaganja u postizanje, verifikaciju ili predstavljanje sadržaja baze podataka. Kao što proizlazi iz točke 16. ove presude, prethodna pitanja postavljena su pod polaznom pretpostavkom da zbirka oglasa o prodaji vozila iz glavnog postupka udovoljava tim uvjetima.

         Prvo do trećeg pitanja

               23

               Sud koji je postavio prethodna pitanja svojim prvim, drugim i trećim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 96/9 tumačiti na način da se operater namjenskog metapretraživača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ponovno koristi cjelokupnim ili znatnim dijelom sadržaja baze podataka obuhvaćene njegovom uslugom.

               24

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, bitno je na prvom mjestu podsjetiti na bitne karakteristike jednog takvog namjenskog pretraživača i njegovog funkcioniranja, koje proizlaze iz spisa dostavljenog Sudu i koje, nadalje, znatno razlikuju namjenski metapretraživač od pretraživača za opću uporabu baziranog na algoritmu, kao što su Google ili Yahoo.

               25

               S jedne strane, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi kako namjenski metapretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku nema vlastiti pretraživač za pregledavanje drugih internetskih stranica. Naprotiv, kako bi izvršio zahtjeve za pretragu, on se koristi pretraživačima onih baza podataka koje su pokrivene njegovim uslugama, kao što je navedeno u točki 9. ove presude. Naime, namjenski metapretraživač „u stvarnom vremenu” prevodi zahtjeve korisnika u te baze podataka na način da se pretražuju svi podaci u navedenim bazama podataka.

               26

               S druge strane, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi kako namjenski metapretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u pogledu oblikovanja zahtjeva za pretragu i prikazivanja rezultata nudi prednosti slične onima iz samih baza podataka, uz istodobno omogućavanje pretraživanja više baza podataka jednim zahtjevom za pretragu, kao što je navedeno u točkama 9. i 10. ove presude. Naime, poput baze podataka, obrazac pretrage namjenskog pretraživača u kojem krajnji korisnik postavlja svoj zahtjev sadrži različita polja koja mu omogućuju izvršavanje ciljane pretrage na temelju nekoliko kriterija čije rezultate moraju ispuniti. Nadalje, rezultati su prikazani i preko baze podataka i preko namjenskog metapretraživača, prema određenim kriterijima rastućim ili padajućim redoslijedom, po izboru krajnjeg korisnika.

               27

               Na drugom mjestu, u vezi s aktivnošću operatera namjenskog metapretraživača poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koju treba kategorizirati s obzirom na članak 7. stavak 1. Direktive 96/9, potrebno je podsjetiti da se prvo pitanje odnosi na operaterovo pružanje javnosti mogućnosti da „u stvarnom vremenu” pretražuje cjelokupan ili znatan sadržaj baze podataka na način da izvršavaju zahtjev za pretragu krajnjeg korisnika u obliku „prevedenom” za pretraživače baze podataka.

               28

               Ovaj opis relevantne aktivnosti navedenog operatera vodi računa o tome da se izvršavanje zahtjeva za pretragu podataka preko namjenskog metapretraživača, uključujući prikazivanje dobivenih rezultata krajnjem korisniku, odvija automatski, u skladu s načinom na koji je metapretraživač programiran, a bez intervencije operatera u ovom stadiju. U ovom stadiju aktivnost obavlja samo konačni korisnik koji postavlja zahtjev za pretragu.

               29

               Nasuprot tome, radnje koje stvarno izvršava operater namjenskog metapretraživača poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku odvijaju se prije aktivnosti krajnjih korisnika i izvršavanja zahtjeva za pretragu podataka. Naime, radi se o stavljanju na raspolaganje na internetu namjenskog metapretraživača namijenjenog prevođenju zahtjeva za pretragu krajnjih korisnika u format pretraživača baza podataka obuhvaćenih uslugom predmetnog metapretraživača.

               30

               Slijedom navedenog, na trećem mjestu potrebno je ispitati predstavljaju li te radnje aktivnost iz članka 7. stavka 1. Direktive 96/9, što pretpostavlja to da navedene radnje predstavljaju „ponovno korištenje” u smislu članka 7. stavka 2. točke (b) i da se odnose na cjelokupan ili znatan dio sadržaja baze podataka u pitanju.

               31

               U smislu članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 96/9 pojam „ponovnog korištenja” definiran je kao „svaki oblik stavljanja na raspolaganje javnosti cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka distribucijom primjeraka, iznajmljivanjem, on‑line ili drugim oblicima prijenosa”. Međutim, pozivanje na znatan karakter ponovno korištenog dijela ne odnosi se na samu definiciju tog pojma (vidjeti presudu od 9. studenoga 2004., The British Horseracing Board i dr., C‑203/02, Zb., str. I‑10415., t. 50.).

               32

               Budući da je pojam ponovnog korištenja upotrijebljen u stavcima 1. i 5. navedenog članka 7., isti treba tumačiti u općem kontekstu tog članka (vidjeti, u tom smislu, u vezi s pojmom „izvlačenja”, presudu od 9. listopada 2008., Directmedia Publishing, C‑304/07, Zb., str. I‑7565., t. 28.).

               33

               Izraz „svaki oblik stavljanja na raspolaganje javnosti” iz članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 96/9 upućuje na to da je zakonodavac Europske unije pojmu ponovnog korištenja dao široko značenje (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu The British Horseracing Board i dr., t. 51. kao i od 18. listopada 2012., Football Dataco i dr., C‑173/11, t. 20.).

               34

               Takvo široko tumačenje pojma ponovnog korištenja ojačano je ciljem kojem zakonodavac Europske unije teži stvaranjem prava sui generis (vidjeti, u tom smislu, u vezi s pojmom izvlačenja, gore navedenu presudu Directmedia Publishing, t. 32.).

               35

               Kako je Sud već presuđivao oslanjajući se na veći broj uvodnih izjava Direktive 96/9, a osobito na uvodne izjave 39., 42. i 48., taj je cilj poticanje izgradnje sustava pohranjivanja i obrade podataka kako bi se pridonijelo razvoju tržišta informacija u kontekstu koji karakterizira eksponencijalan rast količine godišnje proizvedenih i obrađenih informacija u svim područjima aktivnosti (vidjeti, posebno, gore navedenu presudu The British Horseracing Board i dr., t. 30. i 31., onu od 9. studenoga 2004., Fixtures Marketing, C‑46/02, Zb., str. I‑10365., t. 33. kao i onu od 1. ožujka 2012., Football Dataco i dr., C‑604/10, t. 34.).

               36

               U tom smislu, zaštitom sui generis prava koju pruža Direktiva 96/9 osobama koje su pokazale inicijativu i preuzele rizik ulaganja u obliku ljudskih, tehničkih i/ili financijskih sredstava radi stvaranja i funkcioniranja baze podataka želi se osigurati povrat njihove investicije na način da se ona zaštiti od neovlaštenog prisvajanja rezultata te investicije (vidjeti gore navedene presude The British Horseracing Board i dr., t. 32. i 46., Fixtures Marketing, t. 35. kao i Directmedia Publishing, t. 33.).

               37

               S obzirom na taj cilj, pojam „ponovnog korištenja” iz članka 7. Direktive 96/9 treba tumačiti tako da se odnosi na svaku aktivnost koja bez pristanka osobe koja je izradila bazu podataka čini dostupnima javnosti rezultate njezinih investicija, čime je se lišava prihoda koji bi joj omogućili da amortizira troškove te investicije (vidjeti gore navedenu presudu The British Horseracing Board i dr., t. 51.). Dakle, spomenuti pojam odnosi se na svaku neovlaštenu aktivnost stavljanja na raspolaganje javnosti sadržaja baze zaštićenih podataka ili znatnog dijela takvog sadržaja (vidjeti gore navedenu presudu The British Horseracing Board i dr., t. 67., onu od 5 ožujka 2009., Apis‑Hristovich, C‑545/07, Zb., str. I‑1627., t. 49. kao i gore navedenu od 18. listopada 2012., Football Dataco i dr., t. 20.). Priroda i oblik postupka u tom smislu nisu relevantni. (gore navedena presuda od 18. listopada 2012., Football Dataco i dr., t. 20.).

               38

               Drugi dio definicije iz članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 96/9, odnosno „distribucijom primjeraka, iznajmljivanjem, on‑line ili drugim oblicima prijenosa”, a posebno dio „drugim oblicima prijenosa”, jednako tako dopušta široko tumačenje na osnovi cilja tog članka 7., navedenog u točkama 35. i 36. ove presude.

               39

               U pogledu aktivnosti operatera namjenskog metapretraživača poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku koja je relevantna u ovom predmetu, odnosno stavljanja na internet metapretraživača namijenjenog prevođenju zahtjeva za pretragu krajnjih korisnika u format pretraživača baza podataka obuhvaćenih uslugom predmetnog metapretraživača, potrebno je istaknuti kako se ta aktivnost ne ograničava na to da se korisniku prikažu one baze podataka koje daju informacije o određenoj temi.

               40

               Naime, cilj je aktivnosti omogućiti svim konačnim korisnicima sredstvo za pretraživanje svih podataka u nekoj zaštićenoj bazi podataka i tako omogućiti pristup cjelokupnom sadržaju te baze na način drukčiji od onoga koji je predvidio stvaratelj navedene baze, pri čemu se upotrebljava pretraživač baze i pružaju iste prednosti pri pretraživanju koje ima sama baza, kao što to proizlazi iz točaka 25. i 26. ove presude. Konačni korisnik prilikom pretraživanja podataka više se ne treba vratiti na internetsku stranicu odnosne baze podataka niti na njezinu početnu stranicu kao ni na obrazac pretrage kako bi konzultirao tu bazu jer njezin sadržaj može konzultirati „u stvarnom vremenu” preko internetske stranice namjenskog metapretraživača.

               41

               Navedena aktivnost operatera namjenskog metapretraživača poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku za stvaratelja baze podataka predstavlja rizik od gubitka prihoda, osobito onoga od oglašavanja na svojoj internetskoj stranici, te ga slijedom toga može lišiti prihoda koji bi mu omogućili da amortizira troškove investicije stvaranja i održavanja baze podataka.

               42

               Naime, budući da krajnji korisnik više ne mora ići na početnu stranicu i koristiti se obrascem pretrage baze podataka, moguće je da će stvaratelj te baze imati manje prihoda od oglašavanja na toj početnoj stranici ili na navedenom obrascu pretrage, osobito ako se pokaže da je operaterima koji želi objavljivati oglase online isplativije to učiniti na internetskoj stranici namjenskog metapretraživača nego na jednoj od baza podataka obuhvaćenih tim metapretraživačem.

               43

               Što se tiče, nadalje, baza podataka koje sadrže oglase, prodavatelji bi se mogli početi oglašavati samo u jednoj bazi s obzirom na mogućnost namjenskog metapretraživača da obavi simultane pretrage različitih baza podataka i prikaže duplikate, tako da bi baze podataka postale manje i zbog toga neprivlačnije.

               44

               Postojanje navedene opasnosti da će stavljanjem na internet namjenskog metapretraživača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku odnosni stvaratelj baze podataka biti lišen prihoda nije isključeno činjenicom da je radi pristupa svim informacijama koje se odnose na rezultat dobiven iz neke baze podataka, odnosno, u predmetu glavnog postupka, na sve podatke o vozilu koje se pojavljuju u nekom oglasu načelno potrebno slijediti hiperpoveznicu na izvornu stranicu na kojoj je pronađen rezultat.

               45

               Naime, s jedne strane informacije koje prikazuje namjenski metapretraživač krajnjem korisniku u određenoj mjeri omogućavaju razvrstavanje dobivenih rezultata i zaključak da mu nije potrebno više informacija o određenom rezultatu. S druge strane, moguće je da krajnji korisnik pristupi detaljnijim informacijama o dobivenom rezultatu, a da ne slijedi poveznicu na odnosnu bazu podataka, u slučaju kada se takav rezultat nalazi u nekoliko baza podataka obuhvaćenih namjenskim metapretraživačem, s obzirom na to da taj metapretraživač takve duplikate prikazuje na način da ih grupira.

               46

               Naravno, zaštita koju pruža članak 7. Direktive 96/9 ne odnosi se na aktivnost konzultiranja baze podataka (vidjeti gore navedene presude The British Horseracing Board i dr., t. 54, kao i Directmedia Publishing, t. 51.). Tako, ako stvaratelj baze podataka učini njezin sadržaj dostupnim trećim osobama, čak i uz naplatu, njegovo sui generis pravo ne dopušta mu sprečavati navedene treće osobe da konzultiraju tu bazu podataka u svrhu informiranja (vidjeti gore navedene presude The British Horseracing Board i dr., t. 55. kao i Directmedia Publishing, t. 53.).

               47

               Međutim, potrebno je istaknuti kako aktivnost operatera namjenskih metapretraživača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne predstavlja akt konzultiranja odnosne baze podataka. Naime, tog operatera uopće ne zanimaju podaci iz baze podataka, već on omogućuje krajnjim korisnicima poseban pristup toj bazi i njezinim podacima koji se razlikuje od načina koji je predvidio stvaratelj navedene baze, pri čemu omogućuje jednake prednosti prilikom pretraživanja. S druge strane, krajnji korisnik koji postavlja zahtjev za pretragu u namjenskom metapretraživaču je taj koji, pomoću tog metapretraživača, konzultira bazu podataka.

               48

               Nadalje, relevantna aktivnost operatera namjenskog metapretraživača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, to jest stavljanje na internet tog metapretraživača, bliska je izradi parazitskog konkurentskog proizvoda iz uvodne izjave 42. Direktive 96/9, međutim bez kopiranja elemenata koji se pojavljuju u odnosnoj bazi podataka. Naime, uzimajući u obzir ponuđene mogućnosti pretrage, takav namjenski metapretraživač sličan je bazi podataka, pri čemu on, međutim, ne raspolaže podacima.

               49

               Za krajnjeg korisnika dovoljno je pristupiti internetskoj stranici namjenskog metapretraživača kako bi istodobno pristupio sadržaju svih baza podataka obuhvaćenih uslugama metapretraživača, s obzirom na to da se pretragom izvršenom pomoću navedenog metapretraživača dobiva isti popis rezultata poput onoga koji bi bila dobiven odvojenim pretragama u svakoj od tih baza podataka, koji je, međutim, prikazan u formatu internetske stranice namjenskog metapretraživača. Krajnji korisnik više ne treba pristupati internetskoj stranici baze podataka, osim ako među prikazanim rezultatima ne nađe neki oglas koji želi vidjeti detaljnije. Međutim, u tom je slučaju izravno usmjeren na sam oglas te je, zbog grupiranja duplikata, u potpunosti moguće da taj oglas konzultira u nekoj drugoj bazi.

               50

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da operaterovo stavljanje na internet namjenskog metapretraživača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je namijenjen tomu da krajnji korisnici ondje postavljaju zahtjeve za pretragu kako bi ti zahtjevi bili prevedeni u pretraživač zaštićene baze podataka, predstavlja „stavljanje na raspolaganje” sadržaja te baze podataka u smislu članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 96/9.

               51

               To stavljanje na raspolaganje namijenjeno je „javnosti” jer se takvim namjenskim metapretraživačem može koristiti bilo koja osoba te je on stoga namijenjen neodređenom broju osoba, neovisno o tome koliko se osoba njime doista koristi.

               52

               Sukladno tome, operater namjenskog metapretraživača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ponovno se koristi sadržajem baze podataka u smislu navedene odredbe.

               53

               Ovo ponovno korištenje odnosi se na znatan dio sadržaja odnosne baze podataka, ako ne i na cjelokupan sadržaj, s obzirom na to da namjenski metapretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku omogućuje istraživanje cjelokupnog sadržaja te baze podataka, poput zahtjeva za pretragu koji je izravno upućen u pretraživač navedene baze. U takvim je okolnostima bez važnosti broj stvarno dobivenih i prikazanih rezultata za svaki zahtjev za pretragu unesen u metapretraživač. Naime, kako je to istaknula Europska komisija, činjenica da se na temelju kriterija pretrage koje krajnji korisnik definira u stvarnosti konzultira i prikazuje samo jedan dio baze podataka ni na koji način ne mijenja činjenicu da je cijela baza podataka stavljena na raspolaganje tom krajnjem korisniku, kao što je to navedeno u točkama 39. i 40. ove presude.

               54

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prva tri pitanja valja odgovoriti da članak 7. stavak 1. Direktive 96/9 treba tumačiti na način da se operater koji na internet stavlja namjenski metapretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ponovno koristi cjelokupnim ili znatnim dijelom sadržaja baze podataka zaštićene tim člankom 7. ako taj namjenski metapretraživač:

                        —

                        konačnom korisniku stavlja na raspolaganje obrazac pretrage koji u bitnome ima iste funkcije kao i obrazac baze podataka;

                        —

                        „u stvarnom vremenu” prevodi zahtjeve krajnjih korisnika u pretraživače baze podataka, tako da se pretražuju svi podaci te baze podataka, i

                        —

                        krajnjem korisniku prikazuje dobivene rezultate koristeći se formatom svoje internetske stranice, grupirajući duplikate u jedan skup podataka, ali prema redoslijedu koji se temelji na kriterijima usporedivima s onima kojima se za predstavljanje rezultata koristi pretraživač odnosne baze podataka.

         Četvrto do devetog pitanja

               55

               S obzirom na odgovore dane na prva tri pitanja, nije potrebno odgovarati na pitanja od četvrtog do devetog.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima glavnog postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi glavnog postupka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. Direktive 96/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka treba tumačiti na način da se operater koji na internet stavlja namjenski metapretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ponovno koristi cjelokupnim ili znatnim dijelom sadržaja baze podataka zaštićene tim člankom 7. ako taj namjenski metapretraživač:

                        —

                           konačnom korisniku stavlja na raspolaganje obrazac pretrage koji u bitnome ima iste funkcije kao i obrazac baze podataka;

                        —

                           „u stvarnom vremenu” prevodi zahtjeve krajnjih korisnika u pretraživače baze podataka, tako da se pretražuju svi podaci te baze podataka, i

                        —

                           krajnjem korisniku prikazuje dobivene rezultate koristeći se formatom svoje internetske stranice, grupirajući duplikate u jedan skup podataka, ali prema redoslijedu koji se temelji na kriterijima koji su usporedivi s onima kojima se koristi pretraživač odnosne baze podataka za predstavljanje rezultata.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. lipnja 1992. # Office national des pensions protiv Emilija Di Crescenza i Angele Casagrande, udovice Barel. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Cour du travail de Liège - Belgija. # Spojeni predmeti C-90/91 i C-91/91.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 15. siječnja 2015. # Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank protiv L. F. Evans. # Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Zahtjev za prethodnu odluku - Određivanje zakonodavstva primjenjivog na radnika u području socijalne sigurnosti - Uredba (EEZ) br. 1408/71 - Primjenjivost - Zapošljavanje državljanina države članice u konzulatu treće države koji je uspostavljen na državnom području druge države članice u kojoj taj državljanin boravi - Bečka konvencija o konzularnim odnosima - Članak 71. stavak 2. - Nacionalno zakonodavstvo koje osobama s trajnim boravištem odobrava olakšice, povlastice i imunitete. # Predmet C-179/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑179/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Nizozemska), odlukom od 9. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 12. travnja 2013., u postupku
            Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
            protiv
            L. F. Evans,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. travnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank, H. van der Most,
            – za L. F. Evans, N. Matt, advocaat ,
            – za nizozemsku vladu, J. Langer kao i M. Bulterman i M. Gijzen, u svojstvu agenata,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Silve Roche, Professor ,
            – za Europsku komisiju, M. van Beek, u svojstvu agenta,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. lipnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2., 3. i/ili 16. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (SL L 392, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), kao i podredno članka 7. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika u Zajednici (SL L 257, str. 2.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (u daljnjem tekstu: Svb) i britanske državljanke L. F. Evans u vezi s izračunom prava na mirovinu za razdoblje tijekom kojeg je bila zaposlena u Generalnom konzulatu Sjedinjenih Američkih Država u Amsterdamu (Nizozemska) te je uživala povlašteni status na temelju kojega je bila izuzeta, između ostalog, od svih doprinosa za socijalno osiguranje te, dakle, nije bila osigurana u nizozemskom sustavu socijalne sigurnosti.
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            3. Bečka konvencija o konzularnim odnosima, sklopljena u Beču 24. travnja 1963. (Zbornik sporazuma Ujedinjenih naroda, svezak 596., str. 261.; u daljnjem tekstu: Bečka konvencija iz 1963.), propisuje u članku 1. stavcima 1. i 3.:
            „1. Za svrhu ove Konvencije sljedeći izrazi označuju kako je niže utvrđeno:
            a) izraz ,konzularni ured' označuje generalni konzulat, konzulat, vicekonzulat ili konzularnu agenciju;
            […]
            c) izraz ,šef konzularnog ureda' označuje osobu koja je ovlaštena djelovati u tom svojstvu;
            d) izraz ,konzularni dužnosnik' označuje osobu, uključujući i šefa konzularnog ureda, koja je u tom svojstvu ovlaštena obavljati konzularne funkcije;
            e) izraz ,konzularni službenik' označuje osobu koja obavlja administrativne ili tehničke poslove konzularnog ureda;
            f) izraz ,član poslužnog osoblja' označuje osobu zaposlenu na poslužnim dužnostima konzularnog ureda;
            g) izraz ,član konzularnog ureda' označuje konzularne dužnosnike, konzularne službenike i članove poslužnog osoblja;
            h) izraz ,članovi konzularnog osoblja' označuje konzularne dužnosnike, osim šefa konzularnog ureda, konzularne službenike i članove poslužnog osoblja;
            i) izraz ,član privatne posluge' označuje osobu zaposlenu isključivo u privatnoj službi člana konzularnog ureda;
            […]
            3. Poseban položaj članova konzularnog ureda koji su državljani države primateljice ili u njoj imaju svoje stalno boravište uređen je člankom 71. ove Konvencije.“ [neslužbeni prijevod]
            4. Članak 48. te konvencije, naslovljen „Izuzeće od odredaba o socijalnom osiguranju“, glasi kako slijedi:
            „1.  Uz rezervu odredaba stavka 3. ovoga članka, članovi konzularnog ureda i članovi njihovih obitelji koji žive u njihovom domaćinstvu izuzeti su, u vezi službe koju vrše za državu pošiljateljicu, od odredaba o socijalnom osiguranju koje su na snazi u državi primateljici.
            2. Izuzeće predviđeno u stavku 1. ovoga članka primjenjuje se, također, na privatnu poslugu koja je isključivo u službi članova konzularnog ureda, pod uvjetom:
            a) da se ne radi o državljanima države primateljice ili osobama koje imaju stalno boravište u toj državi; i
            b) da se na njih primjenjuju odredbe o socijalnom osiguranju koje su na snazi u državi pošiljateljici ili u nekoj trećoj državi.
            3. Članovi konzularnog ureda, u čijoj su službi osobe na koje se ne primjenjuje izuzeće predviđeno u stavku 2. ovoga članka, dužni su poštovati obveze što ih poslodavcu nameću odredbe države primateljice o socijalnom osiguranju.
            4. Izuzeće predviđeno u stavcima 1. i 2. ovoga članka ne isključuje dobrovoljno sudjelovanje u režimu socijalnog osiguranja države primateljice, ukoliko ta država takvo sudjelovanje dopušta.“ [neslužbeni prijevod]
            5. Članak 71. navedene konvencije, naslovljen „Državljani države primateljice ili osobe koje imaju stalno boravište u toj državi“, glasi:
            „1. Ukoliko država primateljica nije odobrila dodatne olakšice, povlastice i imunitete, konzularni dužnosnici koji su državljani države primateljice, ili u njoj imaju svoje stalno boravište, uživaju samo imunitete od sudbenosti i osobnu nepovredivost, i to samo za službene radnje izvršene u obavljanju svojih funkcija, kao i povlasticu predviđenu u stavku 3. članka 44. U pogledu tih dužnosnika; država primateljica je isto tako vezana obvezom predviđenom u članku 42. Ako je kazneni postupak pokrenut protiv takvog konzularnog dužnosnika, taj se postupak mora voditi, osim ako je osoba o kojoj se radi uhićena ili pritvorena, na način kako bi se što je moguće manje ometalo obavljanje konzularnih funkcija.
            2. Ostali članovi konzularnog ureda koji su državljani države primateljice ili u njoj imaju stalno boravište, članovi njihovih obitelji […] uživaju olakšice, povlastice i imunitete samo u onoj mjeri u kojoj ih odobri država primateljica. […]“ [neslužbeni prijevod]
            6. Kraljevina Nizozemska položila je svoj ratifikacijski instrument Bečke konvencije iz 1963. Glavnom tajništvu Ujedinjenih naroda 17. prosinca 1985., čime je ta konvencija stupila na snagu u odnosu na Kraljevinu Nizozemsku 16. siječnja 1986.
            Pravo Unije
            Uredba br. 1612/68
            7. Primjenom članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 radnik koji je državljanin države članice uživa iste socijalne i porezne pogodnosti na državnom području drugih država članica kao i radnici koji su državljani tih država članica [neslužbeni prijevod].
            Uredba br. 1408/71
            8. Uvodne izjave 5. i 8. Uredbe br. 1408/71 glase:
            „budući da je u okviru te koordinacije potrebno jamčiti unutar Zajednice jednaki tretman prema različitim nacionalnim zakonodavstvima svim radnicima koji žive u državama članicama te njihovim uzdržavanicima i nadživjelim osobama;
            [...]
            budući da se na zaposlene osobe i samozaposlene osobe koje se kreću unutar Zajednice trebaju primjenjivati sustavi socijalne sigurnosti samo jedne države članice kako bi se izbjeglo preklapanje nacionalnih zakonodavstava koja se primjenjuju i komplikacije koje bi zbog toga mogle nastati“.
            9. Članak 1. točka (a) Uredbe br. 1408/71 propisuje da za potrebe te uredbe izraz „zaposlena osoba“ znači svaka osoba koja je osigurana, obvezno ili na izbornoj produženoj osnovi, za jedan ili više osiguranih slučajeva obuhvaćenih granama sustava socijalne sigurnosti za zaposlene osobe.
            10. Članak 2. stavak 1. te uredbe predviđa:
            „Ova se Uredba odnosi na zaposlene osobe ili samozaposlene osobe i na studente, na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica i koje su državljani jedne od država članica ili koje su osobe bez državljanstva ili izbjeglice koji imaju boravište na državnom području jedne od država članica, kao i na članove njihovih obitelji i njihove nadživjele osobe.“
            11. Članak 3. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
            „Podložno posebnim odredbama ove Uredbe, osobe na koje se ova Uredba odnosi podliježu istim obvezama i uživaju ista prava na temelju zakonodavstva svake države članice kao državljani te države.“
            12. Članak 13. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Opća pravila“, u glavi II., naslovljenoj „Određivanje primjenjivog zakonodavstva“, glasi:
            „1. Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave.
            2. Ovisno o člancima 14. do 17.:
            (a) na osobu zaposlenu na području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države, čak i ako boravi na području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na području druge države članice;
            [...]“
            13. Članak 16. navedene uredbe, naslovljen „Posebna pravila u vezi s osobama koje zapošljavaju diplomatske misije i konzularni uredi, i pomoćnim osobljem Europskih zajednica“, glasi kako slijedi:
            „1. Odredbe članka 13. stavka 2. točke (a) primjenjuju se na osobe koje zapošljavaju diplomatske misije i konzularni uredi i na privatnu poslugu diplomatskih agenata takvih misija ili ureda.
            2. Međutim, zaposlene osobe obuhvaćene stavkom 1. koje su državljani države članice koja je akreditirajuća država ili država pošiljateljica, mogu izabrati da se na njih primjenjuje zakonodavstvo te države. Takvo pravo izbora može se obnoviti na kraju svake kalendarske godine i nema retroaktivan učinak.
            [...]“
            14. Uredba br. 1408/71 ukinuta je s 1. svibnjem 2010. Uredbom (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.). Međutim, Uredba br. 883/2004 nije primjenjiva na spor u glavnom postupku.
            Nizozemsko pravo
            15. Članak 6. stavak 1. Zakona o općem sustavu osiguranja za slučaj starosti (Algemene Ouderdomswet, Stb. 1956., br. 281; u daljnjem tekstu: AOW) predviđa da su u nizozemskom sustavu socijalne sigurnosti osigurane, između ostalih, osobe s boravištem u Nizozemskoj. Stavak 3. tog članka navodi da se „odstupanjem od stavaka 1. i 2., kategorija osiguranih osoba može […] proširiti ili ograničiti općom upravnom mjerom ili na temelju te upravne mjere“.
            16. Na temelju članka 6. stavka 3. AOW‑a, nizozemska tijela donijela su tijekom 1976., 1989. i 1998. više odluka o proširenju i ograničenju kategorija osiguranih osoba na temelju socijalnih osiguranja.
            17. Primjenom tih odluka o proširenju i ograničenju kategorija osiguranih osoba na temelju socijalnih osiguranja, konzularni agenti i službenici, uključujući članove administrativnog osoblja, osigurani su na temelju socijalnih osiguranja ako imaju nizozemsko državljanstvo ili, prema odlukama na snazi od 1. srpnja 1989., ako trajno borave u Nizozemskoj.
            18. Što se tiče tog statusa trajnog boravišta, nizozemske vlasti početno su smatrale da se konzularne službenike u smislu članka 1. točke (e) Bečke konvencije iz 1963., koji borave u Nizozemskoj, ali imaju strano državljanstvo, nije moglo kvalificirati kao osobe s trajnim boravištem u smislu članka 1. stavka 3. i članka 71. Bečke konvencije iz 1963. te su stoga uživali povlašten režim predviđen u članku 48. te konvencije.
            19. Nizozemske vlasti promijenile su svoje stajalište 1. kolovoza 1987. smatrajući da lokalno zaposleno osoblje ima trajno boravište ako boravi u Nizozemskoj dulje od godinu dana na datum svojeg zapošljavanja, isključujući na taj način uživanje povlaštenog režima predviđenog Bečkom konvencijom iz 1963. Radi sprečavanja povrede stečenih prava, nizozemske vlasti odlučile su da ta promjena nema nikakav učinak na osobe koje u konzularnom uredu rade od prije 1. kolovoza 1987. Međutim, tijekom 1999. nizozemsko Ministarstvo vanjskih poslova ponudilo je tim osobama koje u konzularnom uredu ili veleposlanstvu u Nizozemskoj rade od prije 1. kolovoza 1987. mogućnost izbora do 15. prosinca 1999. osiguranja na temelju nizozemskog socijalnog osiguranja.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            20. Britanska državljanka L. F. Evans radila je u Ujedinjenoj Kraljevini od 1972. do 1973., zatim se te iste godine nastanila u Nizozemskoj gdje je prvo bila zaposlena u neko liko poduzeća, a potom, sve do travnja 1980., u Generalnom konzulatu Ujedinjene Kraljevine u Rotterdamu (Nizozemska).
            21. L. F. Evans od 17. studenoga 1980. radi u Generalnom konzulatu Sjedinjenih Američkih Država u Amsterdamu u svojstvu administrativnog i tehničkog osoblja u smislu članka 1. stavka 1. točke (e) Bečke konvencije iz 1963. te od preuzimanja dužnosti koristi se zdravstvenim osiguranjem koje je njezin poslodavac ugovorio kod jednog nizozemskog privatnog poduzeća za osiguranje.
            22. Smatrajući da se za L. F. Evans ne može smatrati da ima trajno boravište u Nizozemskoj u smislu članka 1. stavka 3. Bečke konvencije iz 1963., Ministarstvo vanjskih poslova joj je prilikom preuzimanja njezine dužnosti dodijelilo povlašteni status predviđen Bečkom konvencijom iz 1963. koji je, među ostalim, podrazumijevao izuzeće od većine poreza i socijalnih doprinosa. Stoga L. F. Evans od toga datuma nije bila osigurana ni u jednoj grani socijalnog osiguranja.
            23. Nizozemske vlasti pozvale su L. F. Evans tijekom 1999. da izabere, kao što je to navedeno u točki 19. ove presude, između zadržavanja svojeg povlaštenog statusa i budućeg osiguranja u nizozemskom općem sustavu socijalne sigurnosti. L. F. Evans je 5. prosinca 1999. odlučila zadržati taj status navodeći sljedeće: „Želim zadržati svoj povlašteni status, što znači da nisam osigurana na temelju nizozemskog režima socijalnih osiguranja i nemam, dakle, pravo na pokriće koje nudi“.
            24. Tijekom 2008. L. F. Evans je od Svb‑a zatražila prikaz razdoblja osiguranja na temelju AOW‑a radi izračuna svoje buduće mirovine. Svb ju je 27. ožujka 2008. obavijestio da je prema njegovu shvaćanju ona bila osigurana kod Svb‑a u razdoblju od 1973. do 1980., ali ne i za razdoblje tijekom kojega je bila zaposlena u Generalnom konzulatu Sjedinjenih Američkih Država. U tom se smislu Svb pozvao na činjenicu da se na nju ne primjenjuje Uredba br. 1408/71 jer Sjedinjene Američke Države nisu država članica Europske unije i da na temelju nizozemskog propisa, koji je jedini primjenjiv na takvu situaciju, konzularni agenti i članovi administrativnog osoblja nisu osigurani na temelju socijalnih osiguranja osim ako su nizozemski državljani.
            25. L. F. Evans je zatim podnijela prigovor protiv Svb‑ove odluke, koji je proglašen neosnovanim te je nakon toga bio predmet tužbe pred Rechtbankom Amsterdam. Presudom od 15. ožujka 2011. taj je sud presudio da je L. F. Evans trebalo smatrati osiguranom na temelju AOW‑a za razdoblje od 18. studenoga 1980. do 12. ožujka 2008. jer članak 3. Uredbe br. 1408/71 propisuje da britansko državljanstvo L. F. Evans treba poistovjetiti s nizozemskim državljanstvom, s obzirom na presudu Boukhalfa (C‑214/94, EU:C:1996:174). Navedeni je sud, osim toga, ocijenio da je potrebno smatrati da L. F. Evans ima trajno boravište te da uživanje povlaštenog statusa nema nikakav utjecaj u tom pogledu.
            26. Svb je uložio žalbu protiv te presude pred Centrale Raad van Beroepom.
            27. Pitajući se postoji li u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku izravna ili neizravna diskriminacija na osnovi državljanstva i, podredno, je li u slučaju neizravne diskriminacije takva diskriminacija opravdana, Centrale Raad van Beroep odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 2. i/ili članak 16. Uredbe br. 1408/71 tumačiti u smislu da osoba kao što je L. F. Evans, koja je državljanka države članice, koja je koristila svoje pravo na slobodu kretanja radnika, na koju se primjenjivalo nizozemsko zakonodavstvo u području socijalne sigurnosti i koja je zatim radila kao član osoblja u Generalnom konzulatu Sjedinjenih Američkih Država u Nizozemskoj, nije više obuhvaćena osobnim područjem primjene Uredbe br. 1408/71 nakon što je započela s tim radom?
            Ako je odgovor na prvo pitanje negativan:
            2. (a) Treba li članak 3. Uredbe br. 1408/71 i/ili članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68 tumačiti u smislu da je primjena povlaštenog statusa na L. F. Evans, koji se u ovom slučaju sastoji, između ostalog, u izostanku obveznog osiguranja kod socijalnih osiguranja te u neplaćanju doprinosa na tom temelju, dostatno opravdanje za razlikovanje na temelju državljanstva?
            (b) Kakvu važnost u tom pogledu treba pridati činjenici da je L. F. Evans, kad joj je postavljen upit o tom pitanju u prosincu 1999., odabrala zadržati svoj povlašteni status?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            28. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 2. u vezi s člankom 16. Uredbe br. 1408/71 tumačiti u smislu da za razdoblje tijekom kojeg je državljanin države članice bio zaposlen u konzularnom uredu treće države, koji je uspostavljen na državnom području države članice koje on nije državljanin nego na čijem državnom području boravi, ta država članica može smatrati da se na tog državljanina ne primjenjuje zakonodavstvo države članice u smislu te odredbe te da je stoga taj državljanin isključen iz područja primjene Uredbe br. 1408/71.
            29. Uvodno valja podsjetiti da se Uredba br. 1408/71 na temelju članka 2. stavka 1. odnosi na zaposlene osobe na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica i koje su državljani jedne od država članica.
            30. U ovom slučaju je nesporno da je L. F. Evans državljanka države članice i da u spornom razdoblju nije bila osigurana ni u jednoj grani socijalnog osiguranja države članice od preuzimanja svoje dužnosti u Generalnom konzulatu Sjedinjenih Američkih Država.
            31. Dakle, valja ocijeniti treba li se smatrati da se na osobu koja je u situaciji kao što je ona L. F. Evans, odnosno osobu zaposlenu u konzularnom uredu treće države koji je uspostavljen na državnom području države članice koje ona nije državljanin nego na čijem državnom području boravi, primjenjuje zakonodavstvo te države članice u smislu članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1408/71.
            32. Ovdje treba navesti da se situacija kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuje od situacije koja je dovela do presude Boukhalfa (EU:C:1996:174), koju navodi sud koji je uputio zahtjev, jer je u toj presudi bila riječ o državljaninu države članice kojeg je zaposlilo veleposlanstvo države članice uspostavljeno na državnom području treće države.
            33. Također valja podsjetiti, s jedne strane, da pravo Unije načelno ne utječe na nadležnost država članica za uređenje svojih sustava socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu Salgado González, C‑282/11, EU:C:2013:86, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            34. Uslijed nepostojanja usklađenosti na razini Unije, u načelu je na zakonodavstvu svake države članice utvrđivanje uvjeta postojanja prava ili obveze osiguranja u sustavu socijalne sigurnosti ili u jednoj od grana sličnog sustava (vidjeti u tom smislu presude van Pommeren‑Bourgondiën, C‑227/03, EU:C:2005:431, t. 33. i Bakker, C‑106/11, EU:C:2012:328, t. 32.).
            35. S druge strane, valja podsjetiti da pravo Unije treba tumačiti u svjetlu relevantnih pravila međunarodnog prava jer međunarodno pravo čini dio pravnog poretka Unije i obvezuje njezine institucije (vidjeti u tom smislu presude Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, t. 45. i 46. kao i Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija, C‑402/05 P i C‑415/05 P, EU:C:2008:461, t. 291.).
            36. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 52. svojeg mišljenja, pojam „primjena zakonodavstva države članice“ u smislu članka 2. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u svjetlu relevantnih odredaba međunarodnog običajnog prava (vidjeti analogijom presudu Salemink C‑347/10, EU:C:2012:17, t. 31.), odnosno Bečke konvencije iz 1963. koja kodificira pravo konzularnih odnosa te navodi načela i pravila koja su neophodna za održavanje mirnih odnosa između država te koja su u cijelom svijetu prihvatile nacije svih vjera, kultura i političkih pripadnosti (vidjeti presudu Međunarodnog suda pravde od 24. svibnja 1980., predmet u vezi s diplomatskim i konzularnim osobljem Sjedinjenih Američkih Država u Teheranu (Sjedinjene Američke Države protiv Irana), Zbornik presuda, savjetodavnih mišljenja i rješenja 1980., str. 3., t. 45.).
            37. Što se tiče sustava socijalne sigurnosti koji se primjenjuje na konzularno osoblje, Bečka konvencija iz 1963. propisuje u članku 48. da su članovi konzularnog ureda u vezi službe koju vrše za državu pošiljateljicu izuzeti od odredaba o socijalnom osiguranju koje su na snazi u državi primateljici, priznajući u članku 71. stavku 2. da članovi konzularnog ureda koji su državljani države primateljice ili u njoj imaju stalno boravište uživaju olakšice, povlastice i imunitete samo u onoj mjeri u kojoj ih odobri država primateljica.
            38. U ovom slučaju iz odluke o upućivanju proizlazi da je za razdoblje koje je prethodilo 1. kolovoza 1987. nizozemski propis predviđao da konzularni dužnosnici i agenti koji nemaju nizozemsko državljanstvo nisu osigurani na temelju socijalnih osiguranja, a da su za razdoblje nakon tog datuma konzularni dužnosnici i agenti koji imaju trajno boravište u Nizozemskoj u njoj i osigurani, ali predviđajući sustav izbora za osoblje koje je stupilo na dužnost prije 1. kolovoza 1987. i primjenom kojeg je to osoblje moglo nastaviti biti neosigurano na temelju nizozemskih sustava osiguranja, što je sustav koji je izabrala L. F. Evans.
            39. Iz toga proizlazi da je Kraljevina Nizozemska na taj način odlučila upotrijebiti mogućnost koja joj je ponuđena u članku 71. stavku 2. Bečke konvencije iz 1963. o izuzimanju određenog osoblja konzularnih ureda, kao što je to L. F. Evans, iz sustava nizozemske socijalne sigurnosti.
            40. Uzimajući u obzir prethodno navedeno, treba smatrati da se u situaciji kao što je ona L. F. Evans zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti dotične države članice u smislu članka 2. Uredbe br. 1408/71 ne primjenjuje na člana osoblja konzularnog ureda za razdoblje tijekom kojeg ga je konzularni ured zaposlio u trećoj državi pa stoga on ne ulazi u područje primjene te uredbe.
            41. Članak 16. Uredbe br. 1408/71, čitan u svjetlu relevantnih odredaba Bečke konvencije iz 1963., ne može dovesti u pitanje taj zaključak.
            42. U tom pogledu L. F. Evans navodi da se na nju primjenjuje nizozemsko zakonodavstvo na temelju članka 16. stavka 1., prema kojem se odredbe članka 13. stavka 2. točke (a) te uredbe primjenjuju na osobe koje zapošljavaju diplomatske misije i konzularni uredi i na privatnu poslugu diplomatskih agenata takvih misija ili ureda.
            43. U tom pogledu valja naglasiti da cilj članka 13. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1408/71 nije utvrđivanje uvjeta postojanja prava ili obveze osiguranja u sustavu socijalne sigurnosti. Kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 34. ove presude, na zakonodavstvu je svake države članice utvrđivanje tih uvjeta (vidjeti presude Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, t. 19. kao i Salemink, EU:C:2012:17, t. 38. te navedenu sudsku praksu).
            44. Iako države članice zadržavaju nadležnost za uređenje uvjeta osiguranja u svojim sustavima socijalne sigurnosti, one ipak moraju u izvršavanju te nadležnosti poštovati pravo Unije. Kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, Sud naglašava da uvjeti postojanja prava ili obveze osiguranja u sustavu socijalne sigurnosti ne mogu imati kao učinak isključenje iz područja primjene nacionalnog zakonodavstva osoba na koje je temeljem Uredbe br. 1408/71 to isto zakonodavstvo primjenjivo (vidjeti presude Salemink, EU:C:2012:17, t. 40. i Bakker, EU:C:2012:328, t. 33.). Članak 13. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1408/71 ima, dakle, kao učinak to da se na osobe koje su obuhvaćene tom odredbom ne primjenjuje odredba nacionalnog zakonodavstva na temelju koje je osiguranje u sustavu socijalne sigurnosti, koje je predviđeno tim zakonodavstvom, podređeno uvjetu boravka u dotičnoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude Salemink, EU:C:2012:17, t. 45. kao i Bakker, EU:C:2012:328, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            45. Međutim, ta sudska praksa ne može posljedično dovesti do toga da se radnik u sustavu socijalne sigurnosti države članice u smislu Uredbe br. 1408/71 autonomno određuje tom uredbom neovisno o nacionalnom zakonodavstvu koje uređuje osiguranje.
            46. Kad je osobito riječ o osobama koje zapošljavaju diplomatske misije i konzularni uredi, navedenima u članku 16. Uredbe br. 1408/71, valja ustvrditi da se taj članak kao i članak 13. stavak 2. točka (a) te uredbe, kao što to jasno proizlazi iz glave II. navedene uredbe i iz teksta navedenog članka 16., ograničava samo na utvrđivanje primjenjivog nacionalnog zakonodavstva. Nasuprot tome, taj isti članak 16. ne predviđa uvjete postojanja prava ili obveze osiguranja u sustavu socijalne sigurnosti, koje treba utvrditi zakonodavstvo svake države članice u svjetlu primjenjivog međunarodnog prava.
            47. Na taj način, ni članak 13. stavak 2. točka (a) ni članak 16. Uredbe br. 1408/71 ne dovode do toga da se državljanima država članica, koji su zaposleni u konzularnim uredima trećih država, a na koje se, kao ni na L. F. Evans, ne primjenjuje zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti države članice u smislu članka 2. te uredbe, dodjeljuje pravo na osiguranje u sustavu socijalne sigurnosti države članice niti im se nameće obveza osiguranja u takvom sustavu.
            48. Takvo tumačenje poštuje zahtjeve Bečke konvencije iz 1963. s obzirom na to da navedena konvencija ne zahtijeva obvezno osiguranje osoba koje zapošljava konzularni ured, koje imaju trajno boravište u državi boravišta u sustavu socijalnog osiguranja te države.
            49. S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. u vezi s člankom 16. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u smislu da se za razdoblje tijekom kojeg je državljanin države članice bio zaposlen u konzularnom uredu treće države, koji je uspostavljen na državnom području države članice koje on nije državljanin nego na čijem državnom području boravi, na tog državljanina ne primjenjuje zakonodavstvo države članice u smislu te odredbe ako na temelju zakonodavstva države članice njegova boravišta, donesenog primjenom članka 71. stavka 2. Bečke konvencije iz 1963., navedeni državljanin nije osiguran u nacionalnom sustavu socijalne sigurnosti.
            Drugo pitanje
            50. Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
            Troškovi
            51. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            Članak 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., u vezi s člankom 16. te uredbe, treba tumačiti u smislu da se za razdoblje tijekom kojeg je državljanin države članice bio zaposlen u konzularnom uredu treće države, koji je uspostavljen na državnom području države članice koje on nije državljanin nego na čijem državnom području boravi, na tog državljanina ne primjenjuje zakonodavstvo države članice u smislu te odredbe ako na temelju zakonodavstva države članice njegova boravišta, donesenog primjenom članka 71. stavka 2. Bečke konvencije o konzularnim odnosima, sklopljene u Beču 24. travnja 1963., navedeni državljanin nije osiguran u nacionalnom sustavu socijalne sigurnosti.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 22. rujna 2016.#National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana – Popis osoba i subjekata na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Provedbena uredba (EU) br. 945/2012 – Pravni temelj – Pojam povezanog subjekta.#Predmet C-595/15 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. studenog 2010.#Kazneni postupak protiv Vincent Willy Lahousse i Lavichy BVBA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg te Dendermonde - Belgija.#Direktive 92/61/EEZ i 2002/24/EZ.#Predmet C-142/09.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 1. lipnja 2016. (ulomci).#Mađarska protiv Europske komisije.#Zajednička poljoprivredna politika – Izravna plaćanja – Dodatni kriteriji za ekološki značajne površine s kulturom kratkih ophodnji – Članak 45. stavak 8. Delegirane uredbe (EU) br. 639/2014 – Članak 46. stavak 9. točka (a) Uredbe (EU) br. 1307/2013 – Zlouporaba ovlasti – Pravna sigurnost – Nediskriminacija – Legitimna očekivanja – Pravo na vlasništvo – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-662/14.

text:
T‑662/1462014TJ0662EU:T:2016:32800011177T
      PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      1. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zajednička poljoprivredna politika — Izravna plaćanja — Dodatni kriteriji za ekološki značajne površine s kulturom kratkih ophodnji — Članak 45. stavak 8. Delegirane uredbe (EU) br. 639/2014 — Članak 46. stavak 9. točka (a) Uredbe (EU) br. 1307/2013 — Zlouporaba ovlasti — Pravna sigurnost — Nediskriminacija — Legitimna očekivanja — Pravo na vlasništvo — Obveza obrazlaganja“
      U predmetu T‑662/14,

         Mađarska, koju zastupaju M. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju H. Kranenborg, A. Sipos i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva za poništenje dijela prve rečenice članka 45. stavka 8. Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 639/2014 оd 11. ožujka 2014. o dopuni Uredbe (EU) br. 1307/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o utvrđivanju pravila za izravna plaćanja poljoprivrednicima u programima potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike te o izmjeni Priloga X. toj Uredbi (SL 2014., L 181, str. 1.), u kojem je navedeno kako slijedi: „odabirući s popisa utvrđenoga u skladu s člankom 4. stavkom 2. [točkom] (c) Uredbe (EU) br. 1307/2013 vrste koje su najprikladnije iz ekološke perspektive, isključujući tako vrste koje očito nisu autohtone”,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz (izvjestitelj), suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         Okolnosti spora

               1

               Uredba (EU) br. 1307/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju pravila za izravna plaćanja poljoprivrednicima u programima potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 637/2008 i Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 (SL 2013., L 347, str. 608., u daljnjem tekstu: temeljna uredba), utvrđuje novi pravni okvir za izravne potpore dodijeljene u okviru zajedničke poljoprivredne politike (ZPP).

               2

               Jedan od ciljeva novog ZPP‑a, kako je ponovno definiran temeljnom uredbom, jest poboljšanje uspješnosti vezane uz okoliš putem obaveznog elementa ekologizacije izravnih plaćanja koji će podupirati poljoprivredne prakse korisne za klimu i okoliš primjenjive diljem Europske unije. U tu bi svrhu države članice trebale upotrijebiti dio svojih nacionalnih gornjih granica za izravna plaćanja kako bi, povrh osnovnog plaćanja, dodijelile godišnje plaćanje, kao obveznu praksu koju poljoprivrednici trebaju slijediti, a prvenstveno se tiče ostvarivanja klimatskih i okolišnih ciljeva politike. Jedna od tih praksi, koje bi se trebale primjenjivati na čitavoj prihvatljivoj površini poljoprivrednog gospodarstva, sastoji se od uspostavljanja ekološki značajnih površina (uvodna izjava 37. temeljne uredbe). Te površine trebaju se odrediti osobito kako bi se zaštitila i poboljšala bioraznolikost na poljoprivrednim gospodarstvima (uvodna izjava 44. temeljne uredbe).

               3

               Temeljnom uredbom tako je propisano da ako obradivo zemljište poljoprivrednog gospodarstva zauzima više od 15 hektara, poljoprivrednik je dužan osigurati da od 1. siječnja 2015. najmanje 5 % površine obradivog zemljišta poljoprivrednog gospodarstva koju je poljoprivrednik prijavio bude ekološki značajna površina (članak 46. stavak 1. temeljne uredbe).

               4

               Među različitim površinama koje države članice mogu smatrati ekološki značajnim površinama nalaze se površine s kulturom kratkih ophodnji na kojima se ne koriste mineralna gnojiva ili sredstva za zaštitu bilja (članak 46. stavak 2. točka (g) temeljne uredbe)

               5

               Kako bi se osiguralo učinkovito i dosljedno određivanje ekološki značajnih površina, temeljnom uredbom predviđeno je da se Europskoj komisiji dodijeli ovlast donošenja određenih akata u pogledu utvrđivanja dodatnih kriterija za ispunjavanje uvjeta površina kao ekološki značajnih površina (uvodna izjava 45. temeljne uredbe). Stoga je člankom 46. stavkom 9. točkom (a) temeljne uredbe propisano da je Komisija ovlaštena utvrditi dodatne kriterije za vrste površina iz stavka 2. te odredbe, među kojima se nalaze gore navedene površine s kulturom kratkih ophodnji, prema kojima se one imaju smatrati ekološki značajnim površinama.

               6

               Na temelju tog ovlaštenja Komisija je donijela Delegiranu uredbu (EU) br. 639/2014 od 11. ožujka 2014. o dopuni temeljne uredbe (SL 2014., L 181, str. 1., u daljnjem tekstu: delegirana uredba).

               7

               U delegiranoj uredbi Komisija je utvrdila dodatne kriterije za određene vrste ekološki značajnih površina. Kada je riječ o područjima s kulturom kratkih ophodnji bez uporabe mineralnog gnojiva i/ili sredstava za zaštitu bilja, Komisija je detaljno odredila da države članice utvrđuju popis vrsta koje se mogu koristiti s tim ciljem odabirući s popisa utvrđenoga u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (c) temeljne uredbe vrste koje su najprikladnije iz ekološke perspektive, isključujući tako vrste koje očito nisu autohtone (članak 45. stavak 8. delegirane uredbe).

               8

               Nakon objave delegirane uredbe Mađarska je podnijela tužbu Općem sudu kojom je tražila poništenje članka 45. stavka 8. navedene uredbe, u dijelu u kojem je njime propisano da, što se tiče kulture kratkih ophodnji, mogu biti odabrane samo vrste koje su najprikladnije iz ekološke perspektive, isključujući tako vrste koje očito nisu autohtone (u daljnjem tekstu: sporno ograničenje).

         Postupak i zahtjevi stranaka

               9

               Mađarska je ovu tužbu tajništvu Općeg suda podnijela 15. rujna 2014.

               10

               Mađarska od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi dio prve rečenice članka 45. stavka 8. delegirane uredbe u dijelu koji glasi kako slijedi: „odabirući s popisa utvrđenoga u skladu s člankom 4. stavkom 2. [točkom] (c) Uredbe (EU) br. 1307/2013 vrste koje su najprikladnije iz ekološke perspektive, isključujući tako vrste koje očito nisu autohtone”;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               11

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži Mađarskoj snošenje troškova.

               12

               Na temelju izvješća suca izvjestitelja Opći sud (četvrto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka. Na raspravi održanoj 2. prosinca 2015. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.

         Meritum

               13

               Mađarska u bitnome smatra da je Komisija donošenjem spornog ograničenja, kao prvo, prekoračila svoju ovlast i neopravdano ograničila diskrecijsku ovlast država članica, kao drugo, uzela u obzir kriterije protivne temeljnoj uredbi, kao treće, zlouporabila svoju ovlast, kao četvrto, povrijedila načelo pravne sigurnosti, kao peto, povrijedila načelo nediskriminacije, kao šesto, povrijedila načelo zaštite legitimnih očekivanja, kao sedmo, povrijedila načelo zaštite prava na vlasništvo i, kao osmo, povrijedila obvezu obrazlaganja.

         Povreda granica Komisijine ovlasti i diskrecijske ovlasti država članica

               14

               Mađarska u bitnome smatra da je činjenica da je Komisija odredila sporno ograničenje nezakonita jer je prekoračila ovlast koja joj je dodijeljena temeljnom uredbom i da je time ovlast država članica da odaberu vrste drveća koje mogu sačinjavati kulturu kratkih ophodnji koja odgovara kriterijima ekološki značajne površine učinila teorijskom. Prema mišljenju Mađarske, naoko široko formulirana ovlast dodijeljena Komisiji proizlazi iz činjenice da su površine za koje je ovlaštena odrediti kriterije posebno heterogene. Iz toga ne proizlazi da Komisija raspolaže širokom marginom prosudbe. Odabir vrsta drveća koje se mogu koristiti ulazi u nadležnost i široku marginu prosudbe država članica, kako su dodijeljene člankom 4. stavkom 1. točkom (k) i stavkom 2. točkom (c) temeljne uredbe, te uvodnom izjavom 55. delegirane uredbe. Ta nadležnost i ta margina prosudbe sprječavaju to da Komisija svoju ovlast koristi na način na koji ju je koristila u ovom slučaju. Sporno ograničenje lišilo je diskrecijsku ovlast država članica njezina smisla. Komisija osporava da je donošenjem spornog ograničenja prekoračila ovlasti koje su joj dodijeljene temeljnom uredbom.

               15

               U odnosu na te prigovore, potrebno je navesti da članak 4. stavak 1. točka (k) temeljne uredbe definira kulturu kratkih ophodnji kao „područja zasađena s vrstama drveća oznake KN 0602 90 41 koje određuju države članice i koja se sastoje od drvenastih, trajnih usjeva, podanaka ili panjeva koji su ostali u zemlji nakon žetve, s novim mladicama koje se pojavljuju u sljedećoj sezoni”, i to „s maksimalnim ciklusom žetve koji određuju države članice”. Nadalje, članak 4. stavak 2. točka (c) temeljne uredbe propisuje da države članice „određuju vrste drveća prikladne za kulturu kratkih ophodnji i određuju maksimalan ciklus žetve u odnosu na te vrste drveća, kako je navedeno u stavku 1. [točki] (k) [članka 4. temeljne uredbe]”.

               16

               Nadalje, članak 46. stavak 9. točka (a) temeljne uredbe Komisiji dodjeljuje ovlast donošenja delegiranih akata radi utvrđivanja dodatnih kriterija za vrste površina iz članka 46. stavka 2. te uredbe prema kojima se one mogu smatrati ekološki značajnim površinama. Na temelju potonje odredbe, države članice moraju najkasnije do 1. kolovoza 2014. odlučiti da se jedna ili više površina navedenih u nastavku tog članka treba smatrati ekološki značajnim površinama. Među navedenim nalaze se površine s kulturom kratkih ophodnji na kojima se ne koriste mineralna gnojiva ili sredstva za zaštitu bilja. Stoga je člankom 46. stavkom 9. točkom (a) temeljne uredbe Komisiji dodijeljena ovlast utvrđivanja kriterija za određivanje površina s kulturom kratkih ophodnji na kojima se ne koriste mineralna gnojiva ili sredstva za zaštitu bilja koje će se smatrati ekološki značajnim površinama.

               17

               U uvodnoj izjavi 45. temeljne uredbe, u kojoj su detaljno izneseni razlozi za dodjeljivanje ovlasti Komisiji, navedeno je: „[k]ako bi se osiguralo učinkovito i dosljedno određivanje ekološki značajnih površina, uz istovremeno vođenje računa o posebnim obilježjima država članica, Komisiji bi trebalo dodijeliti ovlast donošenja određenih akata u pogledu utvrđivanja dodatnih kriterija za ispunjavanje uvjeta površina kao ekološki značajnih površina; priznavanja drugih vrsta ekološki značajnih površina; određivanja faktora prenamjene i ponderiranja za određene vrste ekološki značajnih površina; određivanja pravila za provedbu, od strane država članica, dijela ekološki značajne površine na regionalnoj razini; određivanja pravila za kolektivnu provedbu obveze da gospodarstva u neposrednoj blizini zadrže ekološki značajne površine;uspostave okvira za kriterije koje trebaju definirati države članice za utvrđivanje takve neposredne blizine i uspostave metoda za određivanje omjera šume i poljoprivrednog zemljišta”.

               18

               Na temelju članka 46. stavka 9. točke (a) temeljne uredbe, Komisija je donijela sporno ograničenje, kojim je određen dodatni kriterij da bi se površina kvalificirala ekološki značajnom površinom. Naime, sporno ograničenje isključuje neautohtone vrste kulture kratkih ophodnji na površini koja je namijenjena da bude ekološki značajna. Stoga se na temelju članka 46. stavka 2. točke (g) temeljne uredbe i spornog ograničenja površina s kulturom kratkih ophodnji kvalificira kao ekološki značajna površina pod uvjetom da nije obogaćena mineralnim gnojivima ili tretirana sredstvima za zaštitu bilja i da se kulture sastoje od autohtonih vrsta.

               19

               Donošenjem spornog ograničenja Komisija nije prekoračila svoju ovlast. Naime, sukladno članku 46. stavku 9. točki (a) temeljne uredbe ona je utvrdila dodatni kriterij za određivanje koje se vrste površina iz članka 46. stavka 2. temeljne uredbe mogu smatrati ekološki značajnim površinama. Ni članak 46. stavak 9. točka (a) temeljne uredbe, ni druge odredbe iste uredbe ne predviđaju da se navedeni kriterij ne može odnositi na tip vrste koji se može zasaditi. Usto, zbog razloga navedenih u točki 31. i onima koje za njom slijede, sporno ograničenje sudjeluje u učinkovitom i dosljednom određivanju ekološki značajnih površina, imajući u vidu cilj očuvanja biološke raznolikosti tih površina.

               20

               Nadalje, Komisija donošenjem spornog ograničenja nije povrijedila nadležnost i marginu prosudbe država članica za određivanje vrsta drveća koje se mogu zasaditi kako bi činile kulturu kratkih ophodnji.

               21

               Naime, temeljna uredba, i to osobito članak 4. stavak 1. točka (k) i stavak 2. točka (c), državama članicama ne dodjeljuje isključivu nadležnost za odabir vrsta drveća koje se mogu koristiti za uspostavljanje ekološki značajnih površina. Kao što to Komisija s pravom ističe u svojim pismenima, iako države članice mogu utvrditi popis vrsta drveća koji se primjenjuje na sadnju kultura kratkih ophodnji, samo one vrste drveća koje ispunjavaju uvjete propisane temeljnom uredbom i odgovaraju dodatnim kriterijima koje je utvrdila Komisija prilikom izvršavanja svoje ovlasti mogu biti uzete u obzir za kvalificiranje poljoprivrednih površina kao ekološki značajnih površina.

               22

               Usto, sporno ograničenje ne smanjuje marginu prosudbe država članica na samo simboličnu razinu i ne lišava je u praksi njezina smisla. Naime, Mađarska nije osporavala Komisijinu tvrdnju prema kojoj iz obavijesti država članica, na temelju članka 46. stavka 8. temeljne uredbe, proizlazi da su one odredile autohtone vrste drveća kako bi činile površine s kulturom kratkih ophodnji kvalificirane kao ekološki značajne površine. Iz tih obavijesti proizlazi da su 18 država članica i regije dviju drugih država članica odabrale ukupno 19 vrsta drveća koje omogućuju uspostavljanje ekološki značajne površine s kulturom kratkih ophodnji. Države članice poslale su stoga obavijest o vrstama koje ispunjavaju zahtjeve iz temeljne uredbe kao i zahtjev određen spornim ograničenjem. Usto, Komisija je istaknula da u skoro 75 % država članica, uključujući i Mađarsku, postoje vrste drveća koje mogu predstavljati kulturu kratkih ophodnji koja se može svrstati kao ekološki značajna površina. Prilikom obavijesti koju je poslala na temelju članka 46. stavka 8. temeljne uredbe, Mađarska je stoga odredila 5 vrsta drveća koje se koriste za uspostavljanje kulture kratkih ophodnji, odnosno topolu, vrbu, johu, jasen i javor.

               23

               Nadalje, Mađarska nije dostatno potkrijepila svoj argument prema kojem bi diskrecijska ovlast država članica bila lišena smisla zbog toga što nijedna autohtona vrsta drveća nije ekonomski isplativa. Naime, Mađarska nije navela na čemu temelji tvrdnju da je isplativost element koji treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja dodatnih kriterija za određivanje ekološki značajnih površina, osobito zato što za kulture kratkih ophodnji članak 46. stavak 2. temeljne uredbe propisuje da se 5 % zemljišta koje treba namijeniti za ispunjenje ekološke obveze ne smije nalaziti na obradivim zemljištima. Osim toga, Mađarska ni u kojem slučaju nije podnijela dokaz kojim bi dokazala da kultura autohtonih vrsta drveća za kulture kratkih ophodnji nije ekonomski isplativa.

               24

               Prethodna razmatranja nisu dovedena u pitanje time što se Mađarska pozvala na uvodnu izjavu 55. delegirane uredbe. Naime, ta uvodna izjava propisuje da „[o]graničena uporaba ulaznih faktora potrebnih za uzgoj kulture kratkih ophodnji dovodi do neizravnih koristi za bioraznolikost„ i da „[u] tu svrhu države članice trebaju utvrditi uvjete koji se primjenjuju na ovu vrstu ekološki značajne površine određivanjem popisa vrsta stabala koja se mogu koristiti i pravila u pogledu uporabe ulaznih faktora”. Ta se uvodna izjava stoga u osnovi odnosi na ulazne faktore. Usto, ona ne može imati prednost pred člankom 46. stavkom 9. točkom (a) temeljne uredbe ili pred člankom 45. stavkom 8. delegirane uredbe u kojem se nalazi sporno ograničenje. Mađarska to prešutno priznaje jer u tužbi navodi da „uvodne izjave nemaju pravno obvezujuću snagu za razliku od odredbi članaka”. Naposljetku, budući da se u toj uvodnoj izjavi priznaje nadležnost država članica, valja navesti da se, zbog razloga navedenih u gornjoj točki 21., njome ne isključuje donošenje spornog ograničenja od strane Komisije. Ta uvodna izjava stoga ne može utjecati na prije iznesena razmatranja.

               25

               Zbog svih naprijed navedenih razloga valja odbiti tvrdnje Mađarske prema kojima je Komisija donošenjem spornog ograničenja prekoračila svoje ovlaštenje i neopravdano ograničila diskrecijsku ovlast država članica.

         Uzimanje u obzir vrsta koje su najprikladnije iz ekološke perspektive i isključenje neautohtonih vrsta

               26

               Mađarska smatra da je Komisija, uvođenjem restriktivnog uvjeta koji se sastoji od uporabe „vrsta koje su najprikladnije iz ekološke perspektive”, zauzela stajalište koje nije priznato temeljnom uredbom i koje je teško uskladivo s njezinim duhom. Usto, Mađarska osporava činjenicu da se samo autohtone vrste smatraju najprikladnijima iz ekološke perspektive. Isključenje neautohtonih vrsta bilo bi dopušteno jedino ako bi s ekološkog gledišta bile korisne samo površine koje izravno utječu na bioraznolikost. Međutim, potonje stajalište znanstveno je netočno i u suprotnosti s temeljnom uredbom. Isključenje neautohtonih vrsta na temelju kriterija „vrsta koje su najprikladnije iz ekološke perspektive” zahvaćeno je očitom pogreškom u ocjeni.

               27

               Kada je riječ o uzimanju u obzir vrsta koje su najprikladnije iz ekološke perspektive za određivanje površine s kulturom kratkih ophodnji kao ekološki značajne površine, valja podsjetiti da institucije Unije, na području ZPP‑a, raspolažu širokom diskrecijskom ovlasti u pogledu određivanja ciljeva i odabira odgovarajućih instrumenata djelovanja. Iz toga slijedi da se nadzor suda Unije u pogledu merituma ograničava na to da ispita je li izvršavanje ovlasti institucija zahvaćeno očitom pogreškom, je li bilo zlouporabe ovlasti ili pak jesu li institucije očito prekoračile granice svoje diskrecijske ovlasti (vidjeti presudu od 9. rujna 2011., Francuska/Komisija, T‑257/07, EU:T:2011:444, t. 84. i 85. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Nadalje, uvodna izjava 44. temeljne uredbe određuje:
               „Ekološki značajne površine trebaju se odrediti osobito kako bi se zaštitila i poboljšala bioraznolikost na poljoprivrednim gospodarstvima. Stoga bi se ekološki značajne površine trebale sastojati od područja koja izravno utječu na bioraznolikost, kao što je zemljište ostavljeno na ugaru, obilježja krajolika, terase, granični pojasevi, pošumljena područja i poljoprivredno-šumske površine ili koja neizravno utječu na bioraznolikost kroz smanjenu upotrebu sirovina na poljoprivrednom gospodarstvu, kao što su površine prekrivene postrnim usjevima i zimskim travnjacima […]”

               29

               Stoga se ekološki značajne površine trebaju uspostaviti kako bi se zaštitila i poboljšala biološku raznolikost na poljoprivrednim gospodarstvima.

               30

               Međutim, Komisija je, uzimanjem u obzir vrsta koje smatra najprikladnijima iz ekološke perspektive, odnosno vrsta koje su najprikladnije s obzirom na poštovanje ravnoteže prirodne sredine ili poštovanje ekosustava predmetne površine, odabrala kriterij koji pridonosi očuvanju biološke raznolikosti. Naime, očuvanje ravnoteže prirodne sredine površine prilikom odabira vrsta doprinosi očuvanju biološke raznolikosti na poljoprivrednom gospodarstvu jer sprječava njezino mijenjanje. Komisija stoga nije počinila očitu pogrešku u ocjeni kada je uzela u obzir vrste koje su najprikladnije iz ekološke perspektive kako bi odredila ekološki značajnu površinu u smislu temeljne uredbe. Uzimanje u obzir navedenog kriterija nije u suprotnosti s temeljnom uredbom ni njezinim duhom.

               31

               U pogledu činjenice da Mađarska osporava da su samo autohtone vrste one koje su najprikladnije iz ekološke perspektive, valja navesti da je Komisija mogla zaključiti – a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni – da sadnja vrsta drveća koje posve očito nisu autohtone kao kulture kratkih ophodnji ne može zajamčiti da će te vrste zaštititi ili poboljšati bioraznolikost površina poljoprivrednih gospodarstava na kojima su zasađene. Kao što je to navedeno u gornjoj točki 28., cilj koji se želi postići ekološki značajnim površinama je zaštita i poboljšanje bioraznolikosti na poljoprivrednim gospodarstvima. Očuvanje biološke raznolikosti navedenih površina podrazumijeva očuvanje njihove prirodne sredine. Naime, činjenica da je Komisija odredila kulture koje se sastoje od autohtonih vrsta pridonosi očuvanju navedene sredine i stoga biološke raznolikosti predmetnih površina. Naime, vrstu se može smatrati autohtonom kad prirodno raste na nekom području a da tamo nije bila donesena. Nasuprot tome, sadnja vrsta koje očito nisu autohtone ne doprinosi nužno očuvanju prirodne sredine ili ekosustava poljoprivredne površine, i Mađarska nije podnijela nijedan dokaz na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da će neautohtone vrste drveća u ovom slučaju zaštititi i poboljšati bioraznolikost na poljoprivrednim gospodarstvima. Komisija je stoga mogla, a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni i ne povrijedi temeljnu uredbu, ograničiti sadnju vrsta drveća na ekološki značajnim površinama s kulturom kratkih ophodnji samo na autohtone vrste.

               32

               Mađarska nadalje smatra da je Komisija, izdvajajući površine koje izravno utječu na biološku raznolikost donošenjem spornog ograničenja, ostavila postrani drugi pristup, utvrđen u uvodnoj izjavi 44. temeljne uredbe, prema kojem je biološkoj raznolikosti moguće također pogodovati putem površina koje na nju neizravno utječu, pri čemu međutim nije jasno navela razloge za taj odabir u uvodnim izjavama delegirane uredbe ili u odgovoru na tužbu. Komisija osporava ove argumente.

               33

               Iz uvodne izjave 44. temeljne uredbe (vidjeti gornju točku 28.) proizlazi da se ekološki značajne površine trebaju sastojati od područja koja izravno ili neizravno utječu na bioraznolikost a da pritom ne postoji hijerarhija između tih dviju mogućnosti.

               34

               U ovom slučaju, svrha spornog ograničenja je odrediti ekološki značajne površine na temelju njihova izravnog utjecaja na bioraznolikost jer se njime nalaže upotreba autohtonih vrsta za uspostavljanje ekološki značajnih površina s kulturom kratkih ophodnji.

               35

               Taj Komisijin odabir ne može se smatrati protivnim duhu temeljne uredbe jer je potonjom predviđena mogućnost poduzimanja mjera koje imaju izravan utjecaj na bioraznolikost. Komisija se prilikom izvršavanja svoje margine prosudbe mogla odlučiti za mjeru koja ima izravan utjecaj na bioraznolikost. Usto, navedeni odabir nije zahtijevao osobito obrazloženje u odnosu na ograničenje koje ima izravan utjecaj s obzirom na, s jedne strane, nepostojanje hijerarhije između dviju mogućnosti i, s druge strane, činjenicu da u ovom slučaju u državama članicama, a posebice u Mađarskoj, postoje autohtone vrste drveća koje mogu sačinjavati kulturu kratkih ophodnji (vidjeti gornju točku 22.). Stoga treba odbiti prigovor Mađarske koji se temelji na Komisijinu odabiru kriterija koji izravno pogoduje ekološkoj raznolikosti.

               36

               Zbog svih naprijed navedenih razloga valja odbiti prigovore Mađarske prema kojima se sporno ograničenje temelji na neprikladnom kriteriju i prema kojima je zahvaćeno očitom pogreškom u ocjeni.

         [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Mađarskoj se nalaže snošenje troškova.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 1. lipnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Suda (treće vijeće) od 20. ožujka 1991. # Erminia Cassamali protiv Office national des pensions. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-93/90.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 30. studenoga 2015.#Hong Kong Group Oy protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice W E – Raniji verbalni žig Zajednice WE – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-718/14.