Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. rujna 2018.#Chefaro Ireland DAC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-905/16.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. listopada 2018.#John Mills Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije MINERAL MAGIC – Raniji nacionalni verbalni žig MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 3. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-7/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      15. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije MINERAL MAGIC – Raniji nacionalni verbalni žig MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 3. Uredbe (EU) 2017/1001)”
      U predmetu T‑7/17,

         John Mills Ltd, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupa S. Malynicz, QC,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju A. Lukošiūtė i D. Hanf, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO-a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Jerome Alexander Consulting Corp., sa sjedištem u Surfsideu, Florida (Sjedinjene Američke Države), koji zastupaju T. Bamford i C. Rani, solicitors,
      povodom tužbe protiv odluke prvog žalbenog vijeća EUIPO-a od 5. listopada 2016. (predmet R 2087/2015-1), u postupku povodom prigovora između društava Jerome Alexander Consulting i John Mills,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Prek (izvjestitelj), predsjednik, E. Buttigieg i B. Berke, suci,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 5. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir EUIPO-ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 31. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 3. travnja 2017.,
      nakon rasprave održane 5. veljače 2018.,
      uzimajući u obzir rješenje od 13. ožujka 2018. o ponovnom otvaranju usmenog dijela postupka,
      uzimajući u obzir pisano pitanje koje je Opći sud postavio strankama i njihove odgovore na to pitanje podnesene tajništvu Općeg suda 30. ožujka i 4. travnja 2018.,
      uzimajući u obzir odluku od 11. travnja 2018. o zatvaranju usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj John Mills Ltd podnio je 18. rujna 2013. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17. svezak 1., str. 226.) kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)).

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju sljedeći je verbalni znak:

                  MINERAL MAGIC

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 3. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju sljedećem opisu: „Losioni za kosu; proizvodi za struganje; sapuni; mirisi; esencijalna ulja; kozmetički proizvodi; proizvodi za čišćenje i njegu kože, vlasišta i kose; dezodoransi za osobnu uporabu (parfumerijski proizvodi)”.

               4

               Prijava žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice 2014/14 od 23. siječnja 2014.

               5

               Intervenijent Jerome Alexander Consulting Corp. podnio je 23. travnja 2015. na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 46. Uredbe 2017/1001) prigovor na traženu registraciju žiga za proizvode navedene u točki 3. ove presude.

               6

               Prigovor se temeljio na sljedećim ranijim žigovima:

                        –

                        verbalni žig SAD-a MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER br. 4274584, koji obuhvaća sljedeće proizvode: „puder za lice koji sadržava minerale”;

                        –

                        verbalni žig SAD-a MAGIC MINERALS, neregistriran, koji obuhvaća sljedeće proizvode: „Kozmetički proizvodi”.

               7

               U prilog prigovoru navedeni su razlozi iz članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 3. Uredbe br. 2017/1001).

               8

               Odlukom od 18. kolovoza 2015. Odjel za prigovore odbio je prigovor.

               9

               Intervenijent je 15. listopada 2015. EUIPO-u podnio žalbu protiv odluke Odjela za prigovore na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 66. do 71. Uredbe br. 2017/1001).

               10

               Odlukom od 5. listopada 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće EUIPO-a poništilo je odluku Odjela za prigovore i, na temelju članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, odbilo je registrirati žig za koji je podnesena prijava.

               11

               Kao prvo, žalbeno je vijeće uzelo u obzir činjenicu da se intervenijent u svojem prigovoru nije pozivao na neregistrirani žig SAD-a, MAGIC MINERALS, nego se samo pozvao na verbalni žig SAD-a MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER.

               12

               Kao drugo, žalbeno je vijeće navelo cilj članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 – sprečavanje zlouporabe od strane zastupnika nositelja žiga – i uvjete koji, prema njegovu mišljenju, moraju biti ispunjeni da bi se prihvatio prigovor na temelju te odredbe, to jest da podnositelj prigovora mora biti nositelj ranijeg žiga, da podnositelj prijave za registraciju žiga mora biti ili je morao biti zastupnik ili predstavnik spomenutog nositelja, da zahtjev mora biti podnesen u ime zastupnika ili predstavnika osobe bez dopuštenja nositelja žiga i da ne postoje legitimni razlozi koji opravdavaju postupak zastupnika ili predstavnika i da se zahtjev mora odnositi na istovjetne ili slične znakove i proizvode.

               13

               Kao treće, žalbeno je vijeće konkretno analiziralo jesu li ispunjeni kriteriji za prihvaćanje prigovora na temelju članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. Najprije, što se tiče postojanja odnosa zastupnik/nalogodavatelj, žalbeno je vijeće naglasilo da pojmove „zastupnik” i „predstavnik” treba široko tumačiti. U ovom je slučaju utvrdilo da je ugovorom o distribuciji koji su stranke sklopile predviđeno da je tužitelj odgovoran za distribuciju intervenijentovih proizvoda u Uniji. Također je istaknulo da ugovor sadržava odredbe o ekskluzivnosti, klauzulu o zabrani tržišnog natjecanja i odredbe koje se odnose na intervenijentova prava intelektualnog vlasništva. Žalbeno je vijeće smatralo da je dokazima koje je intervenijent podnio, odnosno narudžbenicama među kojima jednom označenom datumom koji datira dva mjeseca prije datuma podnošenja zahtjeva za registraciju žiga, potvrđeno postojanje važnog trgovinskog odnosa koji nije samo uobičajeni odnos između dobavljača i distributera. Stoga je utvrdilo da je na datum podnošenja prijave žiga postojao stvarni, učinkovit i dugotrajni odnos, koji stvara opću obvezu povjerenja i lojalnosti, i da je tužitelj bio zastupnik u smislu članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009.

               14

               Kao četvrto, žalbeno je vijeće istaknulo da su člankom 8. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009 obuhvaćeni slučajevi u kojima su uspoređeni proizvodi ili usluge istovjetni, ali i slučajevi u kojima su oni slični. Istaknulo je da su, u ovom slučaju, proizvodi obuhvaćeni suprotstavljenim znakovima bili istovjetni – „kozmetički proizvodi” obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava koji uključuju „puder za lice koji sadržava minerale” obuhvaćen ranijim žigom – ili slični – ostali proizvodi obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava koji imaju veze s onima obuhvaćenima ranijim žigom jer mogu sadržavati iste sastojke, jer ih često proizvode isti poduzetnici i jer ih se zajedno nudi u drogerijama i u istim predjelima trgovina na malo.

               15

               Što se tiče znakova, žalbeno je vijeće smatralo da su slični. Najprije je istaknulo zapanjujuću sličnost između prvih dvaju verbalnih elemenata („magic” i „minerals”) ranijeg žiga i verbalnih elemenata žiga za koji je podnesena prijava. Nadalje je istaknulo da je relevantna javnost Unije mogla percipirati raniji žig kao znak koji se sastoji od dvaju elemenata: „by jerome alexander” koji se percipira kao identifikacija matičnog društva, odnosno subjekta odgovornog za proizvod, i elementa „magic minerals” koji se vjerojatno percipira kao identifikacija samog proizvoda ili linije proizvoda. Naposljetku je smatralo da činjenica da United States patent and trademark office (USPTO, Ured za patente i žigove SAD-a) nije iznio prigovore na registraciju žiga MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER, unatoč postojanju žiga MINERAL MAGIC COSMETICS, ne znači ipak da između njih nije postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu. Utvrdilo je naime da je nositelj žiga MINERAL MAGIC COSMETICS trebao u tom pogledu podnijeti prigovor. Uzimajući sve te elemente u obzir, žalbeno je vijeće usvojilo prigovor na temelju članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               16

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku,

                        –

                        naloži EUIPO-u i intervenijentu snošenje troškova.

               17

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        tužbu u cijelosti odbije,

                        –

                        naloži tužitelju snošenje EUIPO-ovih troškova.

               18

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        tužbu u cijelosti odbije,

                        –

                        potvrdi pobijanu odluku,

                        –

                        tužitelju naloži snošenje vlastitih troškova i troškova intervenijenta i EUIPO-a.

         Pravo

               19

               U potporu svojoj tužbi tužitelj u bitnome ističe jedan tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 i sastavljen je od triju dijelova. Prvi se temelji na tome da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je tužitelj nositelju ranijeg žiga bio zastupnik ili predstavnik u smislu navedene odredbe. U okviru drugog dijela tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava ocijenivši da se članak 8. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 može primijeniti čak i ako su suprotstavljeni znakovi samo slični, a ne i istovjetni. Treći dio temelji se na tome da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da se prethodno navedena odredba primjenjuje iako proizvodi obuhvaćeni ranijim žigom nisu istovjetni onima obuhvaćenima žigom za koji je podnesena prijava.

               20

               Opći sud smatra da treba, kao prvo, ispitati drugi dio tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj primjeni članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 u slučaju sličnih znakova.

               21

               Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je za pozivanje na članak 8. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 dovoljno da je raniji žig samo sličan – a ne istovjetan – žigu za koji je podnesena prijava. On također ističe da je žalbeno vijeće pogrešno uzelo u obzir stajalište javnosti Unije dok je javnost relevantna za raniji verbalni žig SAD-a javnost SAD-a.

               22

               EUIPO, koji podupire intervenijent, osporava tužiteljeve argumente. Smatra da bi strogo doslovno tumačenje članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 značilo da se ta odredba može primijeniti samo ako su znakovi istovjetni čime bi takva odredba ostala bez učinka. Naime smatra da bi podnositelj prijave za žig mogao izbjeći njezinu primjenu kada bi neznatno izmijenio raniji žig i da bi taj položaj ozbiljno ugrozio interese nositelja ranijeg žiga. Zaključuje da, ako bi se žig registriralo unatoč sličnosti između dvaju znakova, podnositelj prijave za sporni žig mogao bi spriječiti prvotnog nositelja u svakoj kasnijoj registraciji i uporabi ranijeg žiga. Svrha navedene odredbe upravo i jest spriječiti zastupnika nositelja žiga da zloupotrijebi žig, zato što zastupnik može upotrijebiti znanja i iskustva stečena tijekom poslovnog odnosa, a time i nepošteno iskoristiti nositeljeve napore i ulaganja. Tu je odredbu, prema njegovu mišljenju, potrebno široko tumačiti kako bi se legitimnog nositelja učinkovito zaštitilo od nepoštene prakse njegovih predstavnika, proširenjem njezine primjene i na žigove koji nisu potpuno istovjetni. Usporedba znakova izvršena s obzirom na članak 8. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001) i ona s obzirom na članak 8. stavak 3. navedene uredbe nisu nužno iste. Tvrdi da usporedba znakova na temelju članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 stavlja naglasak na interese nositelja ranijeg žiga. U ovom slučaju žalbeno vijeće nije primijenilo kriterij sličnosti iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, nego je ispitalo, s obzirom na specifičnu prirodu znakova, može li ih se smatrati „bitno” sličnima, zbog čega bi se moglo ugroziti legitimne interese nositelja žiga i zbog čega bi tužitelj mogao nepošteno izvući korist iz svojeg odnosa s navedenim nositeljem. Dakle, u ovom bi se slučaju članak 8. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 zbog specifične prirode predmetnih znakova primijenio i na znakove koji nisu istovjetni.

               23

               Valja podsjetiti da, u skladu s člankom 8. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009, „[n]a temelju prigovora nositelja žiga, žig se neće registrirati kad trgovački zastupnik ili predstavnik nositelja žiga podnese prijavu za njegovu registraciju u svoje ime bez odobrenja nositelja žiga”.

               24

               U toj se odredbi ne spominje izričito ni uvjet istovjetnosti ni sličnosti žiga nositelja i žiga za koji je prijavu podnio trgovački zastupnik ili predstavnik.

               25

               Međutim, smatra se da je cilj članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 izbjeći da trgovački zastupnik ili predstavnik nositelja žiga zlouporabi njegov žig, s obzirom na to da ti zastupnici i predstavnici mogu upotrijebiti znanja i iskustva stečena tijekom poslovnog odnosa koji su imali s nositeljem i, prema tome, nepošteno iskoristiti napore i ulaganja koja je nositelj žiga izvršio (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2012., Adamowski/OHIM – Fagumit (FAGUMIT), T-537/10 i T-538/10, EU:T:2012:634, t. 22.). Stoga ta odredba u biti zahtijeva da postoji izravan odnos između žiga nositelja i žiga za koji je prijavu za registraciju podnio trgovački zastupnik ili predstavnik u svoje ime. Takav odnos može postojati samo ako se predmetni žigovi podudaraju.

               26

               U tom se smislu u pripremnim aktima Uredbe o žigu Zajednice navode korisna pojašnjenja zakonodavčevih namjera koja idu u prilog tumačenju prema kojem raniji žig i žig za koji je podnesena prijava moraju biti istovjetni – a ne samo slični – da bi se članak 8. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 mogao primjenjivati.

               27

               Naime, kao što tužitelj podsjeća, zakonodavac Unije je prvotno predvidio, u preliminarnom nacrtu uredbe o žigu Zajednice, da bi se predmetna odredba mogla primjenjivati i u slučaju sličnog znaka. Međutim, ta mogućnost nije preuzeta u konačnoj verziji članka 8. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.).

               28

               Isto tako, u dokumentu br. 11035/82 Vijeća Europske unije od 1. prosinca 1982., u kojem se nalazi sažetak zaključaka radne skupine o Uredbi o žigu Zajednice unutar Vijeća, radna je skupina izričito navela da nije usvojila prijedlog izaslanstva da se predmetnu odredbu primjenjuje na „slične” žigove kao i na „slične” proizvode.

               29

               U tom je pogledu, u svojem odgovoru na pisano pitanje Općeg suda, EUIPO istaknuo, s jedne strane, da se taj dio iz pripremnih akata ne može tumačiti na način da je Vijeće samo odbilo „u pozitivnom smislu” utvrditi da se predmetna odredba treba primjenjivati kada su žigovi istovjetni ili slični i, s druge strane, da taj dio treba razmatrati u kontekstu koji karakterizira činjenica da su službe Europske komisije predložile uporabu izraza „istovjetni ili slični” u preliminarnoj verziji nacrta Uredbe. Takve argumente treba odbiti.

               30

               Naime, kao prvo, okolnost da je zakonodavac dva puta odustao izričito spomenuti činjenicu da predmetnu odredbu treba primjenjivati i u slučaju sličnih žigova – prvi put tako što je u tom pogledu izmijenio preliminarni nacrt uredbe, drugi put tako što je izričito odbio zahtjev izaslanstva – dovoljno dokazuje njegovu namjeru u vezi s tim.

               31

               Kao drugo, iz teksta navedenog u dokumentu br. 11035/82 proizlazi da je prijedlog predmetnog izaslanstva da se ta odredba također primjenjuje na slične žigove odbijen kao takav, a ne, suprotno EUIPO-ovim navodima, da je odbijen prijedlog da se u toj odredbi navedu riječi „istovjetni ili slični”.

               32

               Kao treće, u istom dokumentu br. 11035/82, radna je skupina utvrdila da je dala suglasnost da se predmetnu odredbu tumači kao da se primjenjuje međunarodno u smislu članka 6.f Pariške konvencije za zaštitu industrijskog vlasništva od 20. ožujka 1883., kako je revidirana i izmijenjena.

               33

               U tom je pogledu potrebno naglasiti da je Unija stranka Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva (TRIPS) od 15. travnja 1994. (SL 1994., L 336, str. 214.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 228.), koji čini Prilog 1 C Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO) (SL 1994., L 336, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 5.), i da se u članku 2. navedenog sporazuma upućuje na nekoliko materijalnih odredbi Pariške konvencije, među ostalim i na članak 6.f. Stoga, i kao što je uostalom istaknuo sam EUIPO u odgovoru na pitanje Općeg suda, Unija članak 8. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 mora u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti s obzirom na tekst i svrhu tog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2004., Anheuser-Busch, C‑245/02, EU:C:2004:717, t. 42.), i stoga s obzirom na članak 6.f. Pariške konvencije.

               34

               U tom se članku propisuje da ako trgovački zastupnik ili predstavnik nositelja žiga u jednoj od država članica Unije radi zaštite industrijskog vlasništva traži, bez dopuštenja tog nositelja, registraciju „tog” žiga u svoje ime u jednoj ili više tih država, nositelj ima pravo prigovora na registraciju žiga. Tu se odredbu, kako je sročena, može tumačiti samo na način da su nositeljev žig i onaj za koji su prijavu podnijeli zastupnik ili predstavnik istovjetni. Trebalo bi pojasniti da se u engleskoj verziji tu odredbu može tumačiti i u smislu da nositeljev žig i onaj za koji su prijavu podnijeli trgovački zastupnik ili predstavnik moraju biti istovjetni. Naime, ta verzija upućuje na nositelja „žiga” („the proprietor of a mark”) i zatim navodi registraciju „žiga” („the registration of the mark”), pri čemu se potonji ne može shvatiti nikako drukčije nego kao da je nositeljev žig.

               35

               Budući da tekst članka 6.f Pariške konvencije nije dvosmislen, EUIPO ne može svoj argument temeljiti na pripremnim aktima te konvencije u svrhu tvrdnje da bi se taj članak također trebalo tumačiti kao da se odnosi na slučajeve u kojima su znakovi samo slični.

               36

               Kao četvrto, EUIPO pokušava utemeljiti argument da područje primjene te odredbe nije ograničeno na strogu istovjetnost predmetnih žigova na činjenici da se u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 navodi „istovjetni ili slični”, a da se tako nešto ne navodi u stavku 3. te odredbe. Međutim, takvo nespominjanje treba više shvatiti u smislu da je zakonodavcu postalo jasno da se ta odredba odnosi na slučajeve u kojima je žig za koji je prijavu podnio trgovački zastupnik žig njegova nositelja i, stoga, po definiciji, istovjetan zbog čega mu se učinilo nepotrebnim to pojasniti.

               37

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je namjera zakonodavca Unije da se članak 8. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 primjenjuje samo ako su žig nositelja i žig njegova zastupnika ili predstavnika istovjetni, a ne samo slični.

               38

               U tom je kontekstu korisno podsjetiti da, što se tiče razine zahtjeva potrebne kako bi se moglo smatrati da su znakovi istovjetni, iz sudske prakse proizlazi da je znak istovjetan drugom kada prikazuje, bez promjena ili dodataka, sve elemente koji ga čine ili kada, promatran u cjelini, sadržava toliko beznačajne razlike da one mogu proći nezapaženo kod prosječnog potrošača, pri čemu potonji samo rijetko ima mogućnost izravno uspoređivati znakove te se pouzdaje u njihovu nesavršenu sliku koju čuva u sjećanju (presuda od 3. prosinca 2015., TrekStor/OHIM – Scanlab (iDrive), T‑105/14, neobjavljena, EU:T:2015:924, t. 62.).

               39

               U istom smislu valja naglasiti da je, neizravnije, istovjetnost znakova također bila predmet ispitivanja u okviru ocjene stvarne uporabe žiga. Članak 15. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 18. Uredbe 2017/1001) propisuje da uporaba žiga u obliku različitom od onoga u kojem je registriran također predstavlja uporabu s obzirom na to da elementi koji su različiti ne utječu na razlikovni karakter žiga, bez obzira na to je li žig registriran u ime nositelja u obliku u kojem se upotrebljava. Svrha je te odredbe omogućiti nositelju da na znaku izvrši promjene koje ne mijenjaju njegov razlikovni karakter, ali omogućuju bolju prilagodbu zahtjevima prodaje i promidžbe predmetnih proizvoda ili usluga. Međutim, razlika se mora sastojati u zanemarivim elementima i znakovi, kako se koriste i kako su registrirani, trebaju općenito biti istovrijedni (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2006., Il Ponte Finanziaria/OHIM – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE), T‑194/03, EU:T:2006:65, t. 50.).

               40

               Stoga je potrebno odrediti jesu li suprotstavljeni znakovi istovjetni u smislu presude od 3. prosinca 2015., iDrive (T‑105/14, neobjavljena, EU:T:2015:924), navedene u točki 38. ove presude, oslanjajući se na kriterije utvrđene u presudi od 23. veljače 2006., BAINBRIDGE, T‑194/03, EU:T:2006:65), navedenoj u točki 39. ove presude.

               41

               U tom pogledu iz točke 33. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće smatralo da se žig za koji je podnesena prijava od ranijeg žiga razlikuje jer je redoslijed riječi „mineral” i „magic” obrnut i jer ne sadržava ni slovo „s” ni izraz „by jerome alexander” i da, na temelju toga, suprotstavljene znakove treba smatrati sličnima. Takav zaključak treba prihvatiti. Naime, očito je da suprotstavljeni znakovi u ovom slučaju nisu istovjetni, što uostalom potvrđuju sve stranke u svojim dopisima. Neistovjetnost je znakova uostalom toliko očita da se nameće neovisno o različitoj percepciji koju bi predmetni prosječni potrošač mogao imati ovisno o području na kojem ima poslovni nastan.

               42

               Budući da suprotstavljeni znakovi nisu istovjetni, valja zaključiti da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da se može osloniti na članak 8. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 kako bi odbilo registraciju žiga za koji je podnesena prijava.

               43

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja prihvatiti jedini tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 i, prema tome, poništiti pobijanu odluku, a da pritom nije potrebno odlučiti o prvom i trećem dijelu tužbenog razloga.

         Troškovi

               44

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. U skladu s člankom 134. stavkom 2. istog poslovnika, ako više stranaka ne uspije u postupku, Opći sud odlučuje o podjeli troškova.

               45

               Budući da EUIPO i intervenijent nisu uspjeli u ovom postupku, valja im naložiti da, osim vlastitih troškova, svaki snosi i polovicu troškova koje je tužitelj imao.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka prvog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 5. listopada 2016. (predmet R 2087/2015-1).

                           2.

                           EUIPO će snositi vlastite troškove kao i polovicu troškova koje je imalo društvo John Mills Ltd.

                           3.

                           Jerome Alexander Consulting Corp. snosit će vlastite troškove kao i polovicu troškova koje je imalo društvo John Mills.

                           Prek

                           Buttigieg

                           Berke

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. listopada 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. rujna 2018.#Duferco Long Products SA protiv Europske komisije.#Državne potpore – Sektor čelika – Potpore koje je Belgija dodijelila brojnim poduzetnicima u sektoru čelika – Odluka kojom se potpore proglašavaju nespojivima s unutarnjim tržištem i kojom se nalaže njihov povrat – Obveza obrazlaganja – Pojam državne potpore – Prednost – Kriterij privatnog ulagača.#Predmet T-93/17.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 27. rujna 2018.#TenneT Holding BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije NorthSeaGrid – Raniji figurativni i verbalni žigovi Europske unije nationalgrid – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-70/17.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 17. studenoga 2017.#Endoceutics, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Verbalni žig Europske unije FEMIBION – Djelomično proglašenje opoziva – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001) – Dokaz o stvarnoj uporabi žiga – Kvalifikacija proizvoda za koje je dokazana stvarna uporaba.#Predmet T-802/16.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 17. studenoga 2017.#Raivo Teeäär protiv Europske središnje banke.#Javna služba – Osoblje ESB-a – Pomoć pri prelasku s jednog radnog mjesta na drugo – Nenadležnost autora akta koji negativno utječe – Pravila dobre uprave u području upravljanja osobljem – Imovinska i neimovinska šteta.#Predmet T-555/16.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 20. studenoga 2017.#Stada Arzneimittel AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Prijava verbalnog žiga Europske unije Immunostad – Raniji nacionalni verbalni žig ImmunoStim – Relativni razlog za odbijanje – Sličnost žigova – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji su postali članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 60. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001) – Nezanemarivi dio relevantne javnosti – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 94. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-403/16.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. studenoga 2017.#Edward Cussens i dr. protiv T. G. Brosmana.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 4. stavak 3. točka (a) i članak 13. slovo B točka (g) – Izuzeće isporuka objekata i zemljišta na kojima su oni smješteni, osim isporuka iz članka 4. stavka 3. točke (a) – Načelo zabrane zlouporabe – Primjenjivost u slučaju nepostojanja nacionalnih odredaba koje prenose to načelo – Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.#Predmet C-251/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      22. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 4. stavak 3. točka (a) i članak 13. slovo B točka (g) – Izuzeće isporuka objekata i zemljišta na kojima su oni smješteni, osim isporuka iz članka 4. stavka 3. točke (a) – Načelo zabrane zlouporabe – Primjenjivost u slučaju nepostojanja nacionalnih odredaba koje prenose to načelo – Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja”
      U predmetu C‑251/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska), odlukom od 21. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 2. svibnja 2016., u postupku

         Edward Cussens,

         John Jennings,

         Vincent Kingston

      protiv

         T. G. Brosnana,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. travnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za E. Cussensa, J. Jenningsa i V. Kingstona, D. Lynch i J. O’Malley, solicitors, kao i B. Murray, SC, i F. Mitchell, barrister,

               –

               za Irsku, E. Creedon, J. Quaney i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Traversa, SC,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Galluzzo, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i R. Lyal, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. rujna 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva) i na načelo zabrane zlouporaba u području poreza na dodanu vrijednost (PDV).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Edwarda Cussensa, Johna Jenningsa i Vincenta Kingstona i, s druge strane, T. G. Brosnana, Inspector of Taxes (porezni inspektor, Irska), kao predstavnika Office of the Revenue Commissioners (ured za prihode, Irska) (u daljnjem tekstu: porezna uprava), u vezi s povratom PDV‑a na prodaju nekretnina.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Na temelju članka 2. točke 1. Šeste direktive, „isporuke robe ili usluga unutar teritorija države koje uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav” podliježu PDV‑u.

               4

               Članak 4. stavak 3. te direktive određuje:
               „Države članice mogu poreznim obveznikom smatrati svaku osobu koja povremeno provodi transakcije koje se odnose na aktivnosti iz drugog stavka, a posebno jednu od sljedećih transakcija:

                        (a)

                        isporuku objekata ili njihovih dijelova ili zemljišta na kojem se nalaze, prije prvog useljenja; države članice mogu odrediti uvjete primjene ovog kriterija na prenamjenu objekata i zemljišta na kojem se nalaze.
                        Države članice mogu primijeniti i druge kriterije pored prvog useljenja, poput razdoblja između datuma završetka objekta i datuma prve isporuke ili razdoblja između datuma prvog useljenja i datuma naredne isporuke, pod uvjetom da ta dva razdoblja ne premašuju pet odnosno dvije godine.
                        Objekt označava svaku građevinu koja je izgrađena na površini zemlje;
                        […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 13. slovo B točka (g) Šeste direktive glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice te pod uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe, države članice izuzimaju sljedeće transakcije:
               […]

                        (g)

                        isporuka objekata ili njihovih dijelova ili zemljišta na kojem se nalaze, osim isporuka iz članka 4. stavka 3. točke (a).” [neslužbeni prijevod]

               6

               U članku 94. Poslovnika Suda određeno je:
               „Osim teksta prethodnih pitanja postavljenih Sudu zahtjev za prethodnu odluku sadrži:

                        (a)

                        sažeti prikaz predmeta spora i relevantne činjenice kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja;

                        (b)

                        sadržaj nacionalnih odredaba koje se mogu primijeniti u predmetu i, po potrebi, relevantnu nacionalnu sudsku praksu;

                        (c)

                        prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.” [neslužbeni prijevod]

         Irsko pravo

               7

               Zakon iz 1972. o porezu na dodanu vrijednost (Value Added Tax Act 1972), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), u svojem članku 4. stavcima 1., 2. i 4. određuje:

                        (a)

                        Ovaj se članak primjenjuje na nepokretnu imovinu

                                 (i)

                                 koju je izgradila osoba koja je isporučuje ili koja je izgrađena u ime te osobe […]

                           […]

                        (b)

                        U ovom članku ‚udio’, u kontekstu nepokretne imovine, označava pravo na toj nepokretnoj imovini čije je predviđeno trajanje, u vrijeme kada je nastalo, bilo najmanje deset godina […] a upućivanje na prijenos udjela uključuje upućivanje na stjecanje udjela […]

                  […]
               (2)   […] [z]a potrebe ovog zakona se smatra da se o isporuci nepokretne imovine radi ako, ali samo ako, osoba koja ima udio u nepokretnoj imovini na koju se ovaj članak primjenjuje raspolaže (uključujući odricanjem ili prijenosom) tim udjelom ili udjelom koji iz njega proizlazi, u pogledu čitave te nepokretne imovine ili njezina dijela.
               […]
               (4)   Kada osoba koja ima udio u nepokretnoj imovini na koju se ovaj članak primjenjuje prenese, u pogledu čitave te nepokretne imovine ili njezina dijela, udio koji proizlazi iz tog udjela u takvim okolnostima da zadržava pravo na povrat prenesenog udjela, za nju se, u pogledu tako zadržanog prava na povrat, […] smatra da je stekla vlasništvo nepokretne imovine ili, ovisno o slučaju, njezina dijela za svrhe koje nisu poslovne.”

               8

               Članak 4. stavak 6. točka (a) tog zakona propisuje da se PDV ne naplaćuje na, među ostalim, isporuku nepokretne imovine:
               „u slučaju u kojem osoba koja vrši isporuku nije stekla niti bi stekla […] pravo na odbitak iz članka 12. vezano uz bilo koji porez koji je snosila ili platila u vezi s isporukom ili izgradnjom nepokretne imovine […]”.

               9

               Članak 4. stavak 9. navedenog zakona određuje:
               „Kada je prijenos udjela u nepokretnoj imovini oporeziv i kada ta imovina nije dograđivana od datuma prijenosa tog udjela (koji se u nastavku ovog stavka naziva ‚oporezivi udio’), svaki prijenos udjela u toj imovini koji nakon tog datuma izvrši osoba različita od one koja je stekla oporezivi udio smatra se, za potrebe ovog zakona, isporukom nepokretne imovine na koju se primjenjuje stavak 6.”

               10

               Članak 10. stavak 9. Zakona o PDV‑u odnosi se na procjenu iznosa na koji se plaća PDV u pogledu isporuke nepokretne imovine i pružanja usluga koje se sastoje u izgradnji nekretnine. Tim je člankom 10. stavkom 9. točkama (a) i (b) predviđeno:

                        „(a)

                        […] vrijednost bilo kojeg prava na nepokretnoj imovini prenesenog u vezi s isporukom uključena je u naknadu.

                        (b)

                        Vrijednost bilo kojeg prava na nepokretnoj imovini uobičajena je tržišna cijena takvog prava. […]”

               11

               U skladu s člankom 19. stavkom 2. točkom (b) Uredbe o porezu na dodanu vrijednost iz 1979. (Value Added Tax Regulations 1979), kojom se provodi navedeni članak 10. stavak 9., ne vodi se računa o vrijednosti prava na povrat koje prenositelj zadržava prilikom prijenosa prava koje proizlazi iz prava na nekretnine ako se pravo na temelju ugovora prenosi na razdoblje od dvadeset ili više godina.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Žalitelji u glavnom postupku bili su suvlasnici zone razvoja smještenoj u gradu Baltimoreu u Irskoj, u kojoj su izgradili 15 kuća za odmor radi prodaje.

               13

               Prije nego što su započeli s tom prodajom, u ožujku i travnju 2002. izvršili su nekoliko transakcija s povezanim društvom, to jest Shamrock Estates Limited. Žalitelji su 8. ožujka 2002. s tim društvom sklopili dva ugovora, i to, s jedne strane, ugovor o najmu kojim su navedene nekretnine dane u najam na razdoblje od 20 godina i jedan mjesec počevši od tog dana (u daljnjem tekstu: dugoročni najam) i, s druge strane, ugovor o najmu kojim se predviđa da Shamrock Estates te iste nekretnine žaliteljima u glavnom postupku daje nazad u najam na razdoblje od dvije godine.

               14

               Ta su dva ugovora o najmu 3. travnja 2002. prestala jer su ih stranke uzajamno raskinule, zbog čega su žalitelji u glavnom postupku ponovno stekli puno vlasništvo nad nekretninama o kojima je riječ u glavnom postupku.

               15

               Žalitelji u glavnom postupku su u svibnju 2002. prodali sve svoje nekretnine trećim stranama, koje su nad njima stekle puno vlasništvo.

               16

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se, na temelju članka 4. stavka 9. Zakona o PDV‑u, na te prodaje ne naplaćuje nikakav PDV jer su nekretnine o kojima je riječ u glavnom postupku prethodno bile oporezovane PDV‑om u okviru prve isporuke izvršene u sklopu dugoročnog najma. Prema nacionalnom propisu o kojemu je riječ u glavnom postupku, PDV se obračunava samo na dugoročni najam.

               17

               Porezna je uprava poreznim rješenjem od 27. kolovoza 2004. od žalitelja u glavnom postupku zatražila da plate dodatni PDV s osnove prodaje nekretnina izvršene u svibnju 2002. Ta je uprava naime smatrala da su ugovori o najmu o kojima je riječ u glavnom postupku, time što su predviđali davanje u najam i zatim odmah uzimanje u najam tih nekretnina, umjetno stvorili situaciju prve isporuke kako bi se izbjeglo oporezivanje kasnijih prodaja, zbog čega tu isporuku nije dakle trebalo uzeti u obzir prilikom utvrđivanja PDV‑a.

               18

               Žalitelji u glavnom postupku podnijeli su protiv poreznih rješenja od 27. kolovoza 2004. žalbu pred Appeal Commissioner (žalbeno tijelo, Irska), koja je odbijena.

               19

               Budući da je Circuit Court u Corku (Okružni sud u Corku, Irska) odbio tužbu koju su žalitelji u glavnom postupku podnijeli protiv odbijajuće odluke Appeal Commissionera (žalbeno tijelo), taj je sud svejedno, na zahtjev žalitelja, uputio određena pravna pitanja High Courtu (Visoki sud, Irska), oslanjajući se na utvrđenje prema kojem ugovori o najmu o kojima je riječ u glavnom postupku nisu imali nikakvu stvarnu ekonomsku svrhu nego su bili sklopljeni radi smanjenja iznosa PDV‑a u okviru prodaje nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku.

               20

               U odgovoru na ta pitanja High Court (Visoki sud) je presudio da su navedeni ugovori o najmu zlouporaba u smislu presude od 21. veljače 2006., Halifax i dr. (C‑255/02, u daljnjem tekstu: presuda Halifax, EU:C:2006:121), jer nisu imali nikakvu stvarnu ekonomsku svrhu. Osim toga, smatrao je da je načelo zabrane zlouporaba, kako proizlazi iz sudske prakse nakon presude Halifax, opće primjenjivo i da zahtijeva da nacionalni sudovi okvalificiraju mjere zlouporabe u skladu sa stvarnošću, čak i kada ne postoji nacionalno zakonodavstvo kojim se to načelo prenosi.

               21

               Žalitelji u glavnom postupku podnijeli su Supreme Courtu (Vrhovni sud, Irska) tužbu protiv odluke High Courta (Visoki sud). Tvrde da, s obzirom na to da ne postoji nacionalno pravilo koje prenosi načelo zabrane zlouporaba, ne može se pozvati na to načelo kako bi im se zanijekalo pravo na izuzeće prodaje nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku, a koje proizlazi iz članka 4. stavka 9. Zakona o PDV‑u. Takva primjena navedenog načela nanijela bi štetu načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

               22

               Također ističu da radnje o kojima je riječ u glavnom postupku nisu zlouporaba prava u smislu sudske prakse koja proizlazi iz presude Halifax jer, kako oni smatraju, te radnje nisu formalno poštovale odredbe Šeste direktive ili nacionalne odredbe koje prenose tu direktivu, s obzirom na to da su se temeljile na članku 4. stavku 9. Zakona o PDV‑u koji, prema njima, nije u skladu s navedenom direktivom. Osim toga, svrha tih radnji, koje se sastoje od prijenosa nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku na porezno učinkovit način, nije protivna ciljevima Šeste direktive. Porezna uprava protivila se njihovoj argumentaciji.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da je vezan utvrđenjima Circuit Courta u Corku (Okružni sud u Corku) iznesenima u točki 19. ove presude. Pojašnjava da porezna uprava, u okviru glavnog postupka, nije tvrdila da su žalitelji u glavnom postupku počinili prijevaru niti je dokazala da postoje nacionalna pravila koja bi joj propisala da zanemari radnje koje čine zlouporabu.

               24

               U tim je okolnostima Supreme Court (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ima li načelo zabrane zlouporabe prava, za koje je presudom [Halifax] utvrđeno da se primjenjuje u području PDV‑a, izravan učinak na pojedinca kad ne postoji nacionalna zakonodavna ili sudska mjera kojom bi se to načelo ostvarivalo u okolnostima u kojima bi, kao i u ovom slučaju, ponovno kvalificiranje transakcija izvršenih prije prodaje i prodaja kupcu (u daljnjem tekstu zajedno: žaliteljeve transakcije), kako to savjetuje [porezno tijelo], dovelo do oporezivanja žalitelja PDV‑om ako do toga nije došlo pravilnom primjenom odredaba nacionalnog zakonodavstva koje su bile na snazi u vrijeme izvršenja žaliteljevih transakcija?

                        2.

                        Ako odgovor na prvo pitanje glasi da načelo zabrane zlouporabe prava ima izravan učinak na pojedinca, čak i kad ne postoji nacionalna zakonodavna ili sudska mjera kojom bi se ostvarivalo to načelo, je li to načelo bilo dovoljno jasno i precizno kako bi se primijenilo na žaliteljeve transakcije koje su izvršene prije donošenja presude Halifax, a osobito uzimajući u obzir načela pravne sigurnosti i zaštite žaliteljevih legitimnih očekivanja?

                        3.

                        Ako se načelo zabrane zlouporabe prava primjenjuje na žaliteljeve transakcije, te ih slijedom toga treba ponovno kvalificirati,

                                 (a)

                                 na temelju kojeg pravnog mehanizma se procjenjuje i naplaćuje PDV koji se duguje za žaliteljeve transakcije, s obzirom na to da prema nacionalnom pravu ne postoji nikakav dugovani PDV koji bi se mogao procijeniti ili naplatiti, i

                                 (b)

                                 kako nacionalni sudovi mogu nametnuti takvu obvezu?

                        4.

                        Prilikom utvrđivanja toga je li glavni cilj žaliteljevih transakcija bio ostvarivanje porezne prednosti, treba li nacionalni sud u obzir uzeti samo transakcije izvršene prije prodaje (za koje je utvrđeno da su izvršene samo iz poreznih razloga) ili treba razmotriti cilj žaliteljevih transakcija kao cjeline?

                        5.

                        Treba li članak 4. stavak 9. Zakona o PDV‑u, usprkos činjenici da nije u skladu sa zakonodavnom odredbom iz članka 4. stavka 3. Šeste direktive, smatrati nacionalnim zakonodavstvom kojim se provodi Šesta direktiva, na temelju čije bi pravilne primjene žalitelje, u vezi s isporukom prije prvog useljenja u nekretnine trebalo smatrati poreznim obveznicima, neovisno o tome što je prethodno došlo do prijenosa na koji se plaća PDV?

                        6.

                        Ako članak 4. stavak 9. [Zakona o PDV‑u] nije u skladu sa Šestom direktivom, jesu li tužitelji koji se pozivaju na tu odredbu zlouporabili pravo suprotno načelima utvrđenima u presudi Halifax?

                        7.

                        Podredno, ako članak 4. stavak 9. [Zakona o PDV‑u] nije u skladu sa Šestom direktivom, jesu li žalitelji ostvarili poreznu prednost koja je suprotna svrsi te direktive i/ili članka 4.?

                        8.

                        Čak i ako se ne može smatrati da se člankom 4. stavkom 9. provodi Šesta direktiva, primjenjuje li se na dotične transakcije ipak načelo zabrane zlouporabe prava kako je utvrđeno presudom Halifax, upućivanjem na mjerila koja je Sud utvrdio u toj presudi?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo i drugo pitanje

               25

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo zabrane zlouporabe tumačiti na način da ga se, neovisno o nacionalnoj mjeri kojom se ono provodi u nacionalnom pravnom poretku, može izravno primijeniti kako bi se odbilo izuzeti od PDV‑a prodaju nekretnina, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku. Budući da su transakcije o kojima je riječ u glavnom postupku bile izvršene prije nego što je donesena presuda Halifax, taj se sud također pita je li takva primjena načela zabrane zlouporaba na te transakcije u skladu s načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja i, osobito, može li se takvo načelo smatrati dovoljno jasnim i preciznim.

               26

               Najprije valja utvrditi da su ta pitanja postavljena na način koji odražava sudsku praksu koja se odnosi na izravan učinak direktiva. Prema toj sudskoj praksi, u odnosu na državu može se pozivati na odredbe direktive koje su, s gledišta svojeg sadržaja, bezuvjetne i dovoljno precizne, ali one same ne mogu stvarati obveze za pojedinca pa se na njih kao takve stoga nije moguće protiv takve osobe pozivati pred nacionalnim sudom (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 12. prosinca 2013., Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, t. 18. i 22. kao i navedenu sudsku praksu). Dakle, da bi se na obveze koje proizlaze iz direktive moglo pozivati u odnosu na pojedinca, valja ih prenijeti u nacionalno pravo.

               27

               Suprotno tomu, valja istaknuti da načelo zabrane zlouporaba, kako se nakon presude Halifax primjenjuje u sudskoj praksi u području PDV‑a, nije pravilo utvrđeno direktivom, nego je utemeljeno u ustaljenoj sudskoj praksi, navedenoj u točkama 68. i 69. te presude, prema kojoj se, s jedne strane, stranke ne mogu pozivati na odredbe prava Unije u svrhu utaje ili zlouporabe (vidjeti osobito presude od 12. svibnja 1998., Kefalas i dr., C‑367/96, EU:C:1998:222, t. 20.; od 23. ožujka 2000., Diamantis, C‑373/97, EU:C:2000:150, t. 33., kao i od 3. ožujka 2005., Fini H, C‑32/03, EU:C:2005:128, t. 32.) i, s druge strane, primjena propisa Unije ne može se proširiti do te mjere da bi se njima pokrile zlouporabe gospodarskih subjekata (vidjeti u tom smislu osobito presude od 11. listopada 1977., Cremer, 125/76, EU:C:1977:148, t. 21.; od 3. ožujka 1993., General Milk Products, C‑8/92, EU:C:1993:82, t. 21., i od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 51.).

               28

               Iako je Sud presudio, u točkama 70. i 71. presude Halifax, da se načelo zabrane zlouporaba primjenjuje i u području PDV‑a, ističući borbu protiv prijevare, porezne utaje i eventualnih zlouporaba kao cilj koji Šesta direktiva priznaje i potiče, iz toga ne proizlazi da je primjena tog načela u tom području uvjetovana zahtjevom za prijenos, kao što su uvjetovane odredbe te direktive.

               29

               Osim toga, valja, s jedne strane, istaknuti da je sudska praksa navedena u točki 27. ove presude donesena u različitim područjima prava Unije, poput, među ostalim, prava društava (presude od 12. svibnja 1998., Kefalas i dr., C‑367/96, EU:C:1998:222, i od 23. ožujka 2000., Diamantis, C‑373/97, EU:C:2000:150), zajedničke poljoprivredne politike (presude 11. listopada 1977., Cremer, 125/76, EU:C:1977:148; od 3. ožujka 1993., General Milk Products, C‑8/92, EU:C:1993:82, i od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695) i u području PDV‑a (presuda od 3. ožujka 2005., Fini H, C‑32/03, EU:C:2005:128).

               30

               S druge strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da se načelo zabrane zlouporaba prava i prednosti predviđenih pravom Unije primjenjuje neovisno o tome jesu li ta prava i prednosti utemeljeni u Ugovorima (vidjeti, u pogledu temeljnih sloboda, osobito presude od 3. prosinca 1974., van Binsbergen, 33/74, EU:C:1974:131, t. 13., i od 9. ožujka 1999., Centros, C‑212/97, EU:C:1999:126, t. 24.), u nekoj uredbi (presude od 6. travnja 2006., Agip Petroli, C‑456/04, EU:C:2006:241, t. 19. i 20., i od 13. ožujka 2014., SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 29. i 30.) ili u nekoj direktivi (vidjeti u području PDV‑a osobito presude od 3. ožujka 2005., Fini H, C‑32/03, EU:C:2005:128, t. 32.; Halifax, t. 68. i 69., i od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 40.). Stoga se čini da to načelo nije iste naravi kao prava i prednosti na koje se primjenjuje.

               31

               Načelo zabrane zlouporaba, kako se u sudskoj praksi nakon presude Halifax primjenjuje u području PDV‑a, je dakle opće naravi kakva je prirodno svojstvena općim načelima prava Unije (vidjeti analogijom presudu od 15. listopada 2009., Audiolux i dr., C‑101/08, EU:C:2009:626, t. 50.).

               32

               Valja još dodati da je, prema sudskoj praksi Suda, odbijanje priznavanja prava ili prednosti zbog zlouporabe ili prijevare samo posljedica utvrđenja prema kojem, u slučaju prijevare ili zlouporabe prava, objektivni uvjeti potrebni za dobivanje zatražene pogodnosti zapravo nisu zadovoljeni i da, zbog toga, takvo odbijanje ne zahtijeva posebnu pravnu osnovu (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 56.; Halifax, t. 93., i od 4. lipnja 2009., Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, t. 28.).

               33

               Dakle, načelo zabrane zlouporaba može se istaknuti protiv poreznog obveznika kako bi mu se odbilo pravo, među ostalim, na izuzeće od PDV‑a, čak i u nedostatku odredaba nacionalnog prava koje predviđaju takvo odbijanje (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014., Schoenimport Italmoda Mariano Previti i dr., C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13, EU:C:2014:2455, t. 62.).

               34

               Suprotno onomu što tvrde žalitelji u glavnom postupku, ne može se, na temelju okolnosti da se situacija u kojoj je donesena presuda navedena u prethodnoj točki odnosila na slučajeve prijevare, zaključiti da se sudska praksa primjenjuje samo na takve slučajeve, a ne na slučajeve zlouporabe. Naime, kao što osobito proizlazi iz točaka 56. i 57. presude od 18. prosinca 2014., Schoenimport Italmoda Mariano Previti i dr. (C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13, EU:C:2014:2455), kako bi došao do zaključka navedenog u prethodnoj točki, Sud se, među ostalim, oslonio na ustaljenu sudsku praksu na koju se podsjeća u točkama 27. i 32. ove presude, koja se odnosi na slučajeve prijevare kao i na slučajeve koji podrazumijevaju zlouporabe.

               35

               Ni sudska praksa na koju se žalitelji u glavnom postupku pozivaju u svojem pisanom očitovanju podnesenom Sudu ne može dovesti u pitanje zaključak iz točke 33. ove presude.

               36

               Naime, iako je Sud u točkama 87., 90. i 91. presude Halifax presudio da je, s obzirom na to da ne postoje odredbe Šeste direktive koje se odnose na pitanje povrata PDV‑a, na državama članicama da odrede uvjete u kojima državna riznica može izvršiti naknadni povrat PDV‑a u slučaju kada se utvrdi postojanje zlouporabe, on ipak nije odlučivao o uvjetima primjene načela zabrane zlouporabe, nego samo o postupovnim pravilima za povrat PDV‑a koji nacionalna tijela moraju izvršiti nakon što u skladu s tim načelom utvrde postojanje zlouporabe.

               37

               Poput sudske prakse nakon presude Halifax navedene u prethodnoj točki, i presude od 13. veljače 2014., Maks Pen (C‑18/13, EU:C:2014:69), i od 12. veljače 2015., Surgicare (C‑662/13, EU:C:2015:89), koje u istom kontekstu navode žalitelji u glavnom postupku, također se odnose na postupovna pravila u vezi s provedbom navedenog načela i na mogućnost ili obvezu nacionalnog suca da po službenoj dužnosti nadzire postoji li porezna prijevara (presuda od 13. veljače 2014., Maks Pen, C‑18/13, EU:C:2014:69, t. 39.) te na mogućnost da se primjena nacionalnih pravila o borbi protiv zlouporabe prava i prijevare uvjetuje prethodnim postupkom u kojem se, među ostalim, dotičnu osobu saslušava (presuda od 12. veljače 2015., Surgicare, C‑662/13, EU:C:2015:89, t. 34.).

               38

               Naposljetku, što se tiče presude od 5. srpnja 2007., Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408), iz točaka 38. i 48. te presude proizlazi da se Sud nije izjašnjavao o uvjetima primjene načela zabrane zlouporaba nego o uvjetima primjene specifične odredbe koja se nalazi u direktivi i kojom se državama članicama omogućava da odbiju primijeniti izuzeće iz te direktive, ako je glavni ili jedan od glavnih ciljeva dotične radnje prijevara ili porezna utaja. Iako je Sud u točki 48. navedene presude naglasio postojanje pravila nacionalnog prava o zlouporabi prava, prijevari ili poreznoj utaji koja se mogu usklađeno tumačiti, ta se sudska praksa odnosi na navedenu odredbu sekundarnog prava i nije stoga primjenjiva na opće načelo zabrane zlouporaba.

               39

               Sud koji je uputio zahtjev također se pita je li u skladu s načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja primjena načela zabrane zlouporaba, kakvo proizlazi iz presude Halifax, na radnje o kojima je riječ u glavnom postupku izvršene prije nego što je ta presuda donesena.

               40

               Međutim, takva primjena prava Unije u skladu je s načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja (vidjeti u tom smislu osobito presude od 22. siječnja 2015., Balazs, C‑401/13 i C‑432/13, EU:C:2015:26, t. 49. i 50. kao i navedenu sudsku praksu, i od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 38. do 40.).

               41

               Naime, tumačenje koje Sud daje pravu Unije pri izvršavanju nadležnosti koju mu povjerava članak 267. UFEU‑a rasvjetljava i pojašnjava značenje i doseg tog prava, onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno nakon stupanja na snagu. Iz toga proizlazi da, osim u iznimnim okolnostima, čije postojanje ipak nije utvrđeno u ovom slučaju, sudac mora primijeniti tako protumačeno pravo Unije na postojeće pravne odnose koji su nastali prije donošenja presude kojom se odlučilo o zahtjevu za tumačenje ako su, k tomu, ispunjeni svi uvjeti koji omogućuju da se pred nadležnim sudovima pokrene spor o primjeni navedenog prava (vidjeti osobito presude od 29. rujna 2015., Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, t. 44. i 45. kao i navedenu sudsku praksu, i od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 40.).

               42

               Usto, valja istaknuti da Sud u presudi Halifax nije ograničio vremenske učinke tumačenja koje je dao načelu zabrane zlouporaba u području PDV‑a. Takvo ograničenje može se prihvatiti isključivo u samoj presudi kojom se odlučuje o traženom tumačenju, pri čemu taj zahtjev jamči jednakost postupanja s državama članicama i ostalim pojedincima koji podliježu tom pravu i samim time ispunjava zahtjeve koji proizlaze iz načela pravne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 2007., Meilicke i dr., C‑292/04, EU:C:2007:132, t. 36., i od 23. listopada 2012., Nelson i dr., C‑581/10 i C‑629/10, EU:C:2012:657, t. 91.).

               43

               Što se, nadalje, tiče pitanja mogu li se žalitelji u glavnom postupku u okviru tog postupka pozvati na načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja kako bi osporili to što im je odbijen zahtjev za izuzeće od propisanog PDV‑a, ustaljena je sudska praksa da se porezni obveznik koji je zlouporabom ili prijevarnim radnjama stvorio uvjete potrebne za stjecanje prava ne može pozivati na ta načela kako bi se protivio tomu da mu je primjenom načela zabrane zlouporaba odbijeno odobriti dotično pravo (vidjeti u tom smislu presude od 8. lipnja 2000., Breitsohl, C‑400/98, EU:C:2000:304, t. 38.; Halifax, t. 84., i od 18. prosinca 2014., Schoenimport Italmoda Mariano Previti i dr., C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13, EU:C:2014:2455, t. 60.).

               44

               S obzirom na ta razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da načelo zabrane zlouporaba treba tumačiti na način da se ono, neovisno o nacionalnoj mjeri kojom ga se provodi u nacionalnom pravnom poretku, može izravno primijeniti kako bi se prodaju nekretnina, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, izvršenu prije objave presude Halifax odbilo izuzeti od PDV‑a, pri čemu se to ne protivi načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

         Treće pitanje

               45

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati kako treba tumačiti Šestu direktivu kako bi utvrdio, u slučaju kada radnje o kojima je riječ u glavnom postupku treba prekvalificirati primjenom načela zabrane zlouporaba, s koje pravne osnove se te radnje koje ne čine takvu praksu mogu oporezovati PDV‑om.

               46

               Valja podsjetiti da se, kada je utvrđeno postojanje zlouporabe, dotične radnje trebaju ponovno definirati na način da se uspostavi stanje koje bi postojalo da nije bilo radnji koje čine tu zlouporabu. Međutim, ta prekvalifikacija ne smije prekoračivati ono što je nužno kako bi se osigurala pravilna naplata PDV‑a i spriječila porezna utaja (vidjeti u tom smislu presude Halifax, t. 92., 94. i 98., i od 22. prosinca 2010., Weald Leasing, C‑103/09, EU:C:2010:804, t. 48. i 52.).

               47

               Iz te sudske prakse proizlazi da primjena načela zabrane zlouporaba u području PDV‑a najprije podrazumijeva određivanje stanja koje bi postojalo da nije bilo radnji koje čine takvu praksu i, zatim, ocjenu tog ponovno određenog stanja u pogledu relevantnih odredaba nacionalnog prava i Šeste direktive.

               48

               Dakle, načelo zabrane zlouporaba u biti obvezuje nacionalna tijela da na dotične radnje primijene relevantan propis u području PDV‑a, isključujući pritom one radnje koje ne čine zlouporabu.

               49

               U ovom slučaju, ako bi sud koji je uputio zahtjev zaključio da su ugovori o najmu koji su prethodili prodaji nekretnina o kojoj je riječ u glavnom postupku činili zlouporabu, eventualno oporezivanje navedenih prodaja PDV‑om trebalo bi se temeljiti na relevantnim odredbama nacionalnog propisa koji takvo oporezivanje propisuje. Naime, Šesta direktiva ne može sama po sebi pojedincu nametnuti obveze pa se na nju kao takvu nije moguće pozvati pred nacionalnim sudom protiv pojedinca (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2017., DNB Banka, C‑326/15, EU:C:2017:719, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Stoga je u tom slučaju na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri usklađene navode koje su Irska i Europska komisija iznijele na raspravi pred Sudom, prema kojima se na prodaju nekretnina o kojoj je riječ u glavnom postupku PDV primjenjuje na temelju članka 4. stavaka 1. i 2. Zakona o PDV‑u, što bi bila pravna osnova oporezivanja tih prodaja.

               51

               Dakle, na treće pitanje valja odgovoriti da Šestu direktivu treba tumačiti na način da, u slučaju kada radnje o kojima je riječ u glavnom postupku treba prekvalificirati primjenom načela zabrane zlouporaba, one od tih radnji koje ne znače takvu zlouporabu mogu se oporezovati PDV‑om na temelju relevantnih odredaba nacionalnog propisa koji takvo oporezivanje propisuje.

         Četvrto pitanje

               52

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li načelo zabrane zlouporaba tumačiti na način da, kako bi se na temelju točke 75. presude Halifax, utvrdilo je li osnovni cilj radnji o kojima je riječ u glavnom postupku ostvarivanje porezne prednosti, u obzir treba uzeti izolirano cilj ugovora o najmu koji su prethodili prodaji nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku ili zajednički cilj svih tih ugovora o najmu i o prodajama.

               53

               U tom pogledu valja odmah istaknuti da, suprotno tvrdnjama žalitelja u glavnom postupku iznesenima u njihovim pisanim očitovanjima podnesenima Sudu, sudska praksa nakon presude Halifax ne zahtijeva da se utvrdi da je ostvarivanje porezne prednosti jedini cilj radnji o kojima je riječ. Ako radnje s takvim isključivim ciljem mogu ispuniti zahtjev koji iz te sudske prakse proizlazi, Sud je u točki 45. svoje presude od 21. veljače 2008., Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108), pojasnio da isto vrijedi u slučaju kada je traženje porezne prednosti osnovni cilj radnji o kojima je riječ.

               54

               Što se tiče ocjene tog cilja u slučaju kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, valja istaknuti da se, prema navodima iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, transakcije o kojima je riječ u glavnom postupku sastoje od nekoliko ugovora o istim nekretninama sklopljenih s različitim osobama, to jest od dvaju ugovora o najmu između žalitelja u glavnom postupku i Shamrock Estates i, nakon raskida tih ugovora, prodaje navedenih nekretnina trećima.

               55

               Iz članka 2. Šeste direktive proizlazi da svaku uslugu valja uobičajeno smatrati zasebnom i neovisnom (presude od 21. veljače 2008., Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, t. 50. i navedena sudska praksa, i od 27. rujna 2012., Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, t. 14.).

               56

               Kada Sud mora pojasniti što treba ispitati kako bi se utvrdio osnovni cilj predmetnih radnji, on uzima u obzir samo cilj jedne ili više radnji za koje valja utvrditi jesu li zlouporaba, a ne one usluge koje zbog prvospomenutih radnji formalno ispunjavaju uvjete ostvarivanja porezne prednosti (vidjeti osobito presude od 22. prosinca 2010., Weald Leasing, C‑103/09, EU:C:2010:804, t. 10. do 15. i 31., i od 17. prosinca 2015., WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, t. 20. i 43. do 45.).

               57

               Iz sudske prakse Suda također proizlazi da se primjenom načela zabrane zlouporaba odbacuju samo one radnje koje čine takvu zlouporabu, dok se na radnje koje nisu zlouporaba moraju primijeniti relevantne odredbe u području PDV‑a (presuda Halifax, t. 94. do 97.). To različito postupanje s radnjama koje znače zlouporabu podrazumijeva i različito ocjenjivanje njihova cilja.

               58

               Dakle, kako bi se odredilo je li osnovni cilj ugovora o najmu koji su prethodili prodaji nekretnina o kojoj je riječ u glavnom postupku ostvarivanja porezne prednosti, u obzir valja posebno uzeti cilj tih ugovora o najmu.

               59

               Stoga je na nacionalnom sudu da u skladu s pravilima predviđenima u nacionalnom pravu, pod uvjetom da se time ne šteti učinkovitosti prava Unije, provjeri jesu li pretpostavke zlouporabe ispunjene u okviru spora u glavnom postupku. Ipak, Sud, kad odlučuje o prethodnom pitanju, može, ako je potrebno, dati nacionalnom sudu pojašnjenja koja ga usmjeravaju u njegovu tumačenju (vidjeti osobito presude Halifax, t. 76. i 77., i od 17. prosinca 2015., WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, t. 34.).

               60

               Kako bi se utvrdio sadržaj i stvarno značenje ugovora o najmu o kojima je riječ u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev može osobito uzeti u obzir činjenicu da su te radnje u potpunosti umjetno iskonstruirane kao i pravne, ekonomske i osobne veze između subjekata o kojima je riječ (vidjeti u tom smislu presudu Halifax, t. 75. i 81.). Takvi elementi mogu dokazati da je ostvarivanje porezne prednosti osnovni cilj, iako usto mogu postojati i ekonomski ciljevi (presuda od 21. veljače 2008., Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, t. 62.).

               61

               U ovom slučaju ugovori o najmu o kojima je riječ u glavnom postupku, prema navodima iz odluke kojom se upućuje zahtjev, nisu imali nikakvu stvarnu trgovačku svrhu i bili su sklopljeni između žalitelja u glavnom postupku i s njima povezanog društva s ciljem smanjenja iznosa oporezivog PDV‑om na prodaju nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku koju su namjeravali naknadno izvršiti. Što se tiče okolnosti prema kojoj je cilj ugovora o najmu bio, kao što su žalitelji u glavnom postupku tvrdili pred Sudom, ostvarivanje navedene prodaje na najučinkovitiji način sa stajališta poreza, svrhom tog cilja može se smatrati samo ostvarivanje porezne prednosti jer se zahtijevani učinak trebao dobiti upravo smanjenjem poreznog opterećenja.

               62

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti da načelo zabrane zlouporaba treba tumačiti na način da, kako bi se na temelju točke 75. presude Halifax utvrdilo je li osnovni cilj radnji o kojima je riječ u glavnom postupku ostvarivanje porezne prednosti, cilj ugovora o najmu koji su prethodili prodaji nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku u obzir valja uzeti izolirano.

         Peto i šesto pitanje

               63

               Peto i šesto pitanje temelje se na premisi da članak 4. stavak 9. Zakona o PDV‑u nije u skladu sa Šestom direktivom.

               64

               U tom pogledu valja podsjetiti da, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sucu zahtijeva da se strogo pridržava zahtjeva u vezi sa sadržajem zahtjeva za prethodnu odluku koji su izričito navedeni u članku 94. Poslovnika Suda, a koje sud koji je uputio zahtjev mora poznavati (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 18. i 19. i navedenu sudsku praksu, i od 27. listopada 2016., Audace i dr., C‑114/15, EU:C:2016:813, t. 35.).

               65

               Na taj je način nužno, kako je to određeno u članku 94. točki (c) Poslovnika Suda, da sam zahtjev za prethodnu odluku sadržava prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.

               66

               Međutim, kada je riječ o petom i šestom pitanju, zahtjev za prethodnu odluku ne ispunjava te zahtjeve.

               67

               Naime, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje ne objašnjavaju se razlozi koji su sud koji je uputio zahtjev mogli navesti na to da posumnja u usklađenost članka 4. stavka 9. Zakona o PDV‑u sa Šestom direktivom, nego je samo naveo zahtjeve koje su u tom pogledu podnijele stranke u glavnom postupku. Štoviše, on ne pojašnjava vezu između te neusklađenosti i spora u glavnom postupku. Dakle, iz navedene odluke nije jasno zašto bi prema tom sudu eventualna neusklađenost podrazumijevala da se ne može smatrati da se člankom 4. stavkom 9. Zakona o PDV‑u ta direktiva prenosi niti se može utvrditi učinak koji bi takav zaključak prema tom sudu mogao imati na primjenu sudske prakse nakon presude Halifax u vezi s načelom zabrane zlouporaba.

               68

               Imajući prethodna razmatranja u vidu, valja zaključiti da je peto i šesto pitanje nedopušteno.

         Sedmo pitanje

               69

               Svojim sedmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo zabrane zlouporaba tumačiti na način da isporuke nekretnina, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, dovode do ostvarivanja porezne prednosti suprotno cilju relevantnih odredaba Šeste direktive.

               70

               U tom pogledu valja podsjetiti, s jedne strane, da je Sud u točki 74. presude Halifax presudio da utvrđenje postojanja zlouporabe u području PDV‑a zahtijeva da rezultat predmetnih radnji, usprkos formalnoj primjeni uvjeta koji su predviđeni relevantnim odredbama Šeste direktive i nacionalnog zakonodavstva kojim se prenosi ta direktiva, bude ostvarenje porezne prednosti koja je u suprotnosti s ciljem koji se želi ostvariti tim odredbama.

               71

               S druge strane, isporuke zgrada ili njihovih dijelova i zemljišta na kojem se nalaze one koje su već po prvi puta useljene, izuzete su na temelju članka 13. slova B točke (g) navedene direktive u vezi s člankom 4. stavkom 3. točkom (a) iste. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 88. svojeg mišljenja, cilj je kriterija „prvog useljenja” razlikovati nove nekretnine, čija se izgradnja i prodaja oporezuju PDV‑om, od starih nekretnina. U tom smislu tim se kriterijem određuje „trenutak u kojem objekt izlazi iz procesa proizvodnje i postaje predmet potrošnje, odnosno trenutak u kojem ga počinje koristiti njegov vlasnik ili najmoprimac” (vidjeti prijedlog Šeste direktive Vijeća o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet, zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (COM(73) 950 final od 20. lipnja 1973.).

               72

               Dakle, izuzeće predviđeno člankom 13. slovom B točkom (g) Šeste direktive obuhvaća isporuke nekretnina do kojih dolazi nakon što je te nekretnine njihov vlasnik ili najmoprimac stvarno upotrijebio. Suprotno tomu, nije izuzeta prva isporuka nove nekretnine krajnjem potrošaču.

               73

               Iako je, kao što je spomenuto u točki 59. ove presude, na nacionalnom sudu da provjeri postoji li u okviru spora u glavnom postupku element zlouporabe iz točke 70. ove presude, valja istaknuti da činjenica da je novu nekretninu upotrijebio njezin prvi najmoprimac svakako može, prema okolnostima ovog slučaja, biti prvo useljenje u smislu članka 4. stavka 3. točke (a) Šeste direktive.

               74

               Međutim, prema navodima iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, nove nekretnine o kojima je riječ u glavnom postupku bile su predmet dvaju ugovora o najmu. Ti ugovori o najmu sklopljeni su između žalitelja u glavnom postupku i s njime povezanog društva na isti dan i njima je predviđeno da se te nekretnine daju u najam i odmah ponovno uzmu u najam. Osim toga, navedeni ugovori o najmu sporazumno su raskinuti manje od mjesec dana nakon što su bili sklopljeni, prije nego što su žalitelji u glavnom postupku nedugo zatim navedene nekretnine prodali trećim kupcima. Stoga se čini, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 94. svojeg mišljenja, da njihov vlasnik ili najmoprimac nije još stvarno upotrijebio nekretnine o kojima je riječ u glavnom postupku prije njihove prodaje trećim kupcima, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               75

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na sedmo pitanje valja odgovoriti da načelo zabrane zlouporaba treba tumačiti na način da isporuke nekretnina poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku mogu dovesti do ostvarivanja porezne prednosti suprotno cilju relevantnih odredaba Šeste direktive ako njihov vlasnik ili najmoprimac nije još stvarno upotrijebio te nekretnine prije njihove prodaje trećim kupcima. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri je li to tako u okviru spora u glavnom postupku.

         Osmo pitanje

               76

               Svojim osmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo zabrane zlouporaba tumačiti na način da ga valja primijeniti na situaciju poput one u glavnom postupku, koja se tiče mogućeg izuzimanja određene radnje isporučivanja nekretnina od PDV‑a.

               77

               U tom pogledu valja podsjetiti na opće načelo koje proizlazi iz članka 2. točke 1. Šeste direktive, prema kojem se PDV obračunava na svaku naplatnu isporuku robe koju izvrši porezni obveznik. Na takvu isporuku koja se odnosi na nekretnine taj se porez dakle načelno primjenjuje.

               78

               Iznimka od tog načela, predviđena u članku 13. slovu B točki (g) te direktive, propisuje da države članice izuzimaju isporuke zgrada ili njihovih dijelova i zemljišta na kojem se nalaze, osim onih iz članka 4. stavka 3. točke (a) navedene direktive, to jest sve isporuke osim onih koje su izvršene prije prvog useljenja u zgradu ili dio dotične zgrade.

               79

               PDV se dakle načelno primjenjuje samo na prvo useljenje u zgradu ili dio zgrade, pri čemu valja pojasniti da, kako bi se utvrdilo koje je useljenje prvo, ne treba uzeti u obzir ona koja su u potpunosti umjetno iskonstruirana, čiji je osnovni cilj ostvarivanje porezne prednosti.

               80

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na osmo pitanje trebalo bi odgovoriti da načelo zabrane zlouporaba treba tumačiti na način da ga valja primijeniti na situaciju poput one u glavnom postupku, koja se tiče mogućeg izuzimanja određene radnje isporučivanja nekretnina od PDV‑a.

         Troškovi

               81

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Načelo zabrane zlouporaba treba tumačiti na način da se ono, neovisno o nacionalnoj mjeri kojom ga se provodi u nacionalnom pravnom poretku, može izravno primijeniti kako bi se odbilo izuzeti od poreza na dodanu vrijednost prodaju nekretnina, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, izvršenu prije objave presude od 21. veljače 2006., Halifax i dr. (C‑255/02, EU:C:2006:121), pri čemu se to ne protivi načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

                           2.

                           Šestu direktivu Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje treba tumačiti na način da, u slučaju kada radnje o kojima je riječ u glavnom postupku treba prekvalificirati primjenom načela zabrane zlouporaba, one od tih radnji koje ne čine takvu zlouporabu mogu se oporezovati porezom na dodanu vrijednost na temelju relevantnih odredaba nacionalnog propisa koji takvo oporezivanje propisuje.

                           3.

                           Načelo zabrane zlouporaba treba tumačiti na način da, kako bi se na temelju točke 75. presude od 21. veljače 2006., Halifax i dr. (C‑255/02, EU:C:2006:121), utvrdilo je li osnovni cilj radnji o kojima je riječ u glavnom postupku ostvarivanje porezne prednosti, cilj ugovora o najmu koji su prethodili prodaji nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku u obzir valja uzeti izolirano.

                           4.

                           Načelo zabrane zlouporaba treba tumačiti na način da isporuke nekretnina, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, mogu dovesti do ostvarivanja porezne prednosti suprotno cilju relevantnih odredaba Šeste direktive 77/388/EEZ ako njihov vlasnik ili najmoprimac nije još stvarno upotrijebio te nekretnine prije njihove prodaje trećim kupcima. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri je li to tako u okviru spora u glavnom postupku.

                           5.

                           Načelo zabrane zlouporaba treba tumačiti na način da ga valja primijeniti na situaciju poput one u glavnom postupku, koja se tiče mogućeg izuzimanja određene radnje isporučivanja nekretnina od poreza na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 23. studenoga 2017.#Salvador Benjumea Bravo de Laguna protiv Estebana Torrasa Ferrazzuola.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Žig Europske unije – Članak 16. – Žig kao predmeti vlasništva – Postupanje sa žigovima Europske unije kao s nacionalnim žigovima – Članak 18. – Prijenos žiga registriranog na ime trgovačkog zastupnika ili predstavnika osobe koja je nositelj tog žiga – Nacionalna odredba koja daje mogućnost podnošenja vlasničke tužbe za nacionalni žig koji je registriran povredom prava nositelja ili povredom zakonske ili ugovorne obveze – Sukladnost s Uredbom br. 207/2009.#Predmet C-381/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      23. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Žig Europske unije – Članak 16. – Žig kao predmet vlasništva – Postupanje sa žigovima Zajednice kao s nacionalnim žigovima – Članak 18. – Prijenos žiga registriranog na ime trgovačkog zastupnika ili predstavnika osobe koja je nositelj tog žiga – Nacionalna odredba koja daje mogućnost podnošenja vlasničke tužbe za nacionalni žig koji je registriran povredom prava nositelja ili povredom zakonske ili ugovorne obveze – Sukladnost s Uredbom br. 207/2009”
      U predmetu C‑381/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 28. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 11. srpnja 2016., u postupku

         Salvador Benjumea Bravo de Laguna

      protiv

         Estebana Torrasa Ferrazzuola,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za E. Torrasa Ferrazzuola, S. Díaz Pardeiro, procuradora, i J. A. López Martínez, abogado,

               –

               za španjolsku vladu, M. A. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, É. Gippini Fournier i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 16. i 18. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o [žigu Europske unije] (SL 2009., L 78., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Salvadora Benjumeje Brava de Lagune i Estebana Torrasa Ferrazzuola, povodom vlasništva figurativnog žiga Europske unije registriranog na ime prvonavedenog.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 15. Uredbe br. 207/2009 glasi kako slijedi:
               „Kako bi pojačale zaštitu žigova [Europske unije], države članice trebale bi odrediti, uzimajući u obzir svoj nacionalni sustav, što je moguće manji broj nacionalnih sudova prvog i drugog stupnja koji bi imali nadležnost u pitanjima povrede i valjanosti žigova [Europske unije].”

               4

               Na temelju članka 16. te uredbe, naslovljenog „Postupanje sa žigovima Zajednice kao s nacionalnim žigovima”:
               „1.   Osim ako je člancima od 17. do 24. drukčije predviđeno, žig [Europske unije] kao predmet vlasništva u svojoj se cijelosti i na čitavom području [Unije] smatra nacionalnim žigom registriranim u državi članici u kojoj prema registru žigova [Europske unije]:

                        (a)

                        nositelj žiga ima svoje sjedište ili svoj domicil na relevantan datum;

                        (b)

                        kada se točka (a) ne primjenjuje, nositelj žiga ima poslovni nastan na relevantan datum.

                  2.   U slučajevima koji nisu predviđeni stavkom 1., država članica koja se navodi u tom stavku jest ona država članica u kojoj se nalazi sjedište Ureda [Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)].
               3.   Ako se u registru žigova [Europske unije] navode dvije ili više osoba kao zajednički nositelji žiga, stavak 1. primjenjuje se na zajedničkog nositelja koji je prvi naveden; ako to nije moguće, primjenjuje se na zajedničke nositelje koji slijede i to redoslijedom kojim su navedeni. Kad se stavak 1. ne primjenjuje ni na jednog zajedničkog nositelja žiga, primjenjuje se stavak 2.”

               5

               Članak 18. navedene uredbe, naslovljen „Prijenos žiga registriranog na ime trgovačkog zastupnika”, predviđa:
               „Kad je žig [Europske unije] registriran na ime trgovačkog zastupnika ili predstavnika osobe koja je nositelj tog žiga bez odobrenja nositelja žiga, ovaj potonji ima pravo zahtijevati prijenos navedene registracije u svoju korist, osim ako takav zastupnik ili predstavnik opravda svoj postupak.”

               6

               Članak 95. stavak 1. iste uredbe propisuje:
               „Države članice na svojim područjima imenuju što je moguće manji broj nacionalnih sudova prvog i drugog stupnja, dalje u tekstu ‚sudovi za žig [Europske unije]’ koji obavljaju funkcije koje su im dodijeljene ovom Uredbom.”

               7

               Članak 105. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 glasi:
               „Na odluke sudova za žig [Europske unije] drugog stupnja primjenjuju se nacionalna pravila koja se odnose na daljnje pravne lijekove.”

         Španjolsko pravo

               8

               Članak 2. stavak 2. Leya 17/2001 de Marcas (Zakon br. 17/2001 o žigovima) od 7. prosinca 2001. (BOE br. 294 od 8. prosinca 2001., u daljnjem tekstu: Zakon br. 17/2001 o žigovima) propisuje:
               „Kada je registracija žiga zatražena povredom prava trećeg ili povredom zakonske ili ugovorne obveze, oštećena osoba može zahtijevati vlasništvo žiga pred sudovima, ako vlasničku tužbu kojom ga zahtijeva podnese prije datuma registracije ili u roku od pet godina od objave te registracije ili od trenutka kada se započelo s korištenjem registriranog žiga sukladno odredbama članka 39. Kada je podnesena vlasnička tužba, sud obavještava španjolski ured za patente i žigove radi zabilježbe u registar žigova te nalaže, prema potrebi, prekid postupka registracije žiga.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               S. Benjumea Bravo de Laguna 24. siječnja 2011. podnio je EUIPO‑u zahtjev za registraciju žiga Europske unije.

               10

               Prijava za registraciju žiga podnesena je za sljedeći figurativni znak:

               11

               EUIPO je 29. kolovoza 2011. registrirao navedeni znak na ime S. Benjumeje Brava de Lagune kao figurativni žig Europske unije pod brojem 9679093.

               12

               Smatrajući se zakonitim nositeljem tog žiga, E. Torras Ferrazzuolo pred Juzgadom de lo Mercantil de Alicante (Trgovački sud u Alicanteu, Španjolska) podnio je vlasničku tužbu za navedeni žig utemeljenu na članku 18. Uredbe br. 207/2009 i na članku 2. stavku 2. Zakona br. 17/2001 o žigovima.

               13

               Navedeni sud tu je tužbu odbio, s jedne strane, zbog toga što je samo režim predviđen člankom 18. Uredbe br. 207/2009 primjenjiv na žigove Europske unije, isključujući opći režim iz članka 2. stavka 2. Zakona br. 17/2001 o žigovima, i, s druge strane, zbog toga što uvjeti iz članka 18. Uredbe br. 207/2009 nisu ispunjeni.

               14

               Audiencia Provincial de Alicante (Okružni sud u Alicanteu, Španjolska) ocijenila je da, s obzirom na to da se režim zahtjeva iz članka 18. Uredbe br. 207/2009 odnosi samo na slučaj nepoštenog trgovačkog zastupnika ili predstavnika, u ovom slučaju treba primijeniti pravila koja se odnose na vlasničku tužbu za žig, predviđenu člankom 2. Zakona br. 17/2001 o žigovima.

               15

               Temeljeći se na članku 16. Uredbe br. 207/2009, navedeni je sud, naime, smatrao da se, izvan ujednačenih pravila koja predviđa navedena uredba, žig Europske unije kao predmet vlasništva razmatra u cijelosti i za cijelo područje Unije kao nacionalni žig registriran u državi članici u kojoj nositelj ima svoje sjedište ili domicil ili, u njihovu nedostatku, nastan.

               16

               Smatrajući osim toga da su uvjeti potrebni za prihvaćanje vlasničke tužbe u ovom slučaju ispunjeni, Audiencia Provincial de Alicante (Okružni sud u Alicanteu) proglasila je da je E. Torras Ferrazzuolo nositelj žiga koji je predmet glavnog postupka.

               17

               Pred sudom koji je uputio zahtjev, Tribunalom Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), S. Benjumea Bravo de Laguna istaknuo je da pravni poredak Unije predviđa mogućnost da jedna osoba zahtijeva vlasništvo žiga samo u slučaju da je registracija izvršena na ime trgovačkog zastupnika te osobe bez njezina odobrenja. U protivnom bi vlasnička tužba za žig Europske unije bila nemoguća.

               18

               Naprotiv, E. Torras Ferrazzuolo iznio je da Uredba br. 207/2009 omogućava dopunsku primjenu nacionalnog prava, na način da se njezin članak 18. može tumačiti tako da se ne protivi tomu da se na temelju odredbi nacionalnog zakonodavstva države članice može podnijeti vlasnička tužba u slučajevima različitima od onih predviđenih navedenim člankom.

               19

               Budući da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju prava Unije, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li vlasnička tužba za žig Zajednice zbog razloga različitih od onih predviđenih u članku 18. [Uredbe br. 207/2009], a osobito zbog razloga iz članka 2. stavka 2. [Zakona br. 17/2001 o žigovima] […] u skladu s pravom Unije i konkretno s Uredbom [br. 207/2009]?”

         O prethodnom pitanju
      Dopuštenost

               20

               E. Torras Ferrazzuolo uvodno iznosi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer Tribunal Supremo (Vrhovni sud) nije nadležan za njegovo podnošenje.

               21

               Temeljeći se u tom pogledu na članku 95. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 – prema kojem države članice „određuju što je moguće manji broj nacionalnih sudova i sudišta prvog i drugog stupnja, dalje u tekstu „sudovi za žig [Europske unije]” koji obavljaju funkcije koje su im dodijeljene [tom] Uredbom” – ističe da Tribunal Supremo (Vrhovni sud) nije nadležan tumačiti navedenu uredbu.

               22

               Dalje tvrdi da se, s obzirom na to da zahtjev za prethodnu odluku nije bio sastavljen ni u prvom ni u drugom stupnju, radi o novom pitanju koje se ne može ispitivati u okviru žalbe u kasacijskom postupku.

               23

               Međutim, takvu argumentaciju nije moguće prihvatiti.

               24

               S jedne strane, iz uvodne izjave 15. Uredbe br. 207/2009 proizlazi, naime, da se njezinim člankom 95. stavkom 1. želi pojačati zaštita žigova Europske unije, nalažući državama članicama da odrede sudove prvog i drugog stupnja koji bi imali nadležnost u pitanjima povrede i valjanosti tih žigova.

               25

               Članak 95. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 – tumačen s obzirom na članak 105. stavak 3. te uredbe, na temelju kojeg se „na odluke sudova za žig [Europske unije] drugog stupnja primjenjuju nacionalna pravila koja se odnose na daljnje pravne lijekove” – ne može se, međutim, tumačiti na način da su kasacijski sudovi država članica lišeni prava tumačenja te uredbe u okviru sporova koji se pred njima vode.

               26

               S druge strane, valja naglasiti da, na temelju ustaljene sudske prakse, nije na Sudu da provjerava je li zahtjev za prethodnu odluku donesen sukladno nacionalnim pravilima organizacije i sudskih postupaka (presuda od 7. srpnja 2016., Genentech, C‑567/14, EU:C:2016:526, t. 22. i navedena sudska praksa).

               27

               Uostalom, valja podsjetiti da je postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova, zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente tumačenja prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi (presuda od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 16. i navedena sudska praksa).

               28

               Prema također ustaljenoj sudskoj praksi, članak 267. UFEU‑a nacionalnim sudovima daje najširu mogućnost obraćanja Sudu ako smatraju da predmet koji je pred njima u tijeku postavlja pitanja koja zahtijevaju tumačenje ili ocjenu valjanosti odredaba prava Unije nužnih za rješavanje podnesenog im spora. Nacionalni sudovi, uostalom, slobodni su se koristiti tom mogućnošću u svakom stadiju postupka kada to smatraju prikladnim (presuda od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 17. i navedena sudska praksa).

               29

               Konačno valja podsjetiti da je, sukladno članku 267. stavku 3. UFEU‑a, nacionalni sud protiv čije se odluke ne može podnijeti nikakav pravni lijek po nacionalnom pravu načelno dužan pokrenuti postupak pred Sudom kada se pred njim postavi pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije (vidjeti osobito presudu od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr., C‑160/14, EU:C:2015:565, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         Meritum

               31

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 207/2009 tumačiti na način da joj se protivi primjena u odnosu na žig Europske unije nacionalne odredbe na temelju koje osoba oštećena registracijom žiga koja je bila zatražena povredom njezinih prava ili povredom zakonske ili ugovorne obveze ima pravo zahtijevati vlasništvo navedenog žiga.

               32

               Uvodno valja podsjetiti da članak 16. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 propisuje da, „osim ako je člancima od 17. do 24. drukčije predviđeno, žig [Europske unije] kao predmet vlasništva u svojoj se cijelosti i na čitavom području [Unije] smatra nacionalnim žigom registriranim u državi članici u kojoj prema registru žigova [Europske unije] […] nositelj žiga ima svoje sjedište ili svoj domicil [ili u njihovu nedostatku] poslovni nastan”.

               33

               U tom pogledu valja istaknuti da članak 18. te uredbe nositelju žiga Europske unije daje pravo zahtijevati prijenos registracije tog žiga u svoju korist, kad je on registriran na ime trgovačkog zastupnika ili predstavnika te osobe bez njezina odobrenja.

               34

               Slijedi da je vlasnička tužba za žig Europske unije koji je registriran na ime trgovačkog zastupnika ili predstavnika nositelja tog žiga bez njegova odobrenja uređena isključivo Uredbom br. 207/2009.

               35

               Naprotiv, članak 18. te uredbe ne uređuje vlasničku tužbu za žig Europske unije u slučajevima različitima od onog žiga registriranog na ime trgovačkog zastupnika ili predstavnika nositelja tog žiga bez njegova odobrenja.

               36

               Stoga, sukladno onomu što je predviđeno u članku 16. Uredbe br. 207/2009, žig Europske unije kao predmet vlasništva mora se, osim u slučajevima predviđenima u članku 18. te uredbe, smatrati nacionalnim žigom registriranim u određenoj državi članici prema kriterijima iz tog članka 16.

               37

               Stoga, pod uvjetom da je riječ o situacijama koje ne ulaze u područje primjene članka 18. Uredbe br. 207/2009, na vlasničke tužbe za žig Europske unije primjenjuje se nacionalni propis te države članice.

               38

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članke 16. i 18. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da im se ne protivi primjena s obzirom na žig Europske unije nacionalne odredbe poput one u glavnom postupku, na temelju koje osoba oštećena registracijom žiga koja je zatražena povredom njezinih prava ili povredom zakonske ili ugovorne obveze ima pravo zahtijevati vlasništvo navedenog žiga, pod uvjetom da predmetna situacija ne ulazi u one obuhvaćene člankom 18. te uredbe.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članke 16. i 18. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o [žigu Europske unije] treba tumačiti na način da im se ne protivi primjena s obzirom na žig Europske unije nacionalne odredbe poput one u glavnom postupku, na temelju koje osoba oštećena registracijom žiga koja je zatražena povredom njezinih prava ili povredom zakonske ili ugovorne obveze ima pravo zahtijevati vlasništvo navedenog žiga, pod uvjetom da predmetna situacija ne ulazi u one obuhvaćene člankom 18. te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski