title: Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 13. prosinca 2018. (Ulomci).#Ryanair DAC, prije Ryanair Ltd i Airport Marketing Services Ltd protiv Europske komisije.#Državne potpore – Sporazumi sklopljeni sa zračnim prijevoznikom Ryanair i njegovim društvom kćeri Airport Marketing Services – Usluge zračne luke – Marketinške usluge – Odluka kojom je potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem te je naložen njezin povrat – Pojam državne potpore – Prednost – Kriterij privatnog ulagača – Povrat – Članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pristup spisu – Pravo na saslušanje.#Predmet T-165/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto prošireno vijeće)
      13. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Državne potpore – Sporazumi sklopljeni sa zračnim prijevoznikom Ryanair i njegovim društvom kćeri Airport Marketing Services – Usluge zračne luke – Marketinške usluge – Odluka kojom je potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem te je naložen njezin povrat – Pojam državne potpore – Prednost – Kriterij privatnog ulagača – Povrat – Članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pristup spisu – Pravo na saslušanje”
      U predmetu T‑165/16,

         Ryanair DAC, ranije Ryanair Ltd, sa sjedištem u Dublinu (Irska),

         Airport Marketing Services Ltd, sa sjedištem u Dublinu,
      koje zastupaju G. Berrisch, E. Vahida, I.-G. Metaxas‑Maranghidis, odvjetnici, i B. Byrne, solicitor,
      tužitelji,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju L. Flynn, L. Armati i S. Noë, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koju podupire

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju S. Boelaert i S. Petrova, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za djelomično poništenje Odluke Komisije (EU) 2016/287 od 15. listopada 2014. o državnoj potpori SA.26500 (2012/C) (ex 2011/NN, ex CP 227/2008) koju je Njemačka odobrila trgovačkim društvima Flughafen Altenburg‑Nobitz GmbH i Ryanair Ltd (SL 2016., L 59, str. 22.),
      OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće),
      u sastavu: G. Berardis, predsjednik, S. Papasavvas, D. Spielmann (izvjestitelj), Z. Csehi i O. Spineanu‑Matei, suci,
      tajnik: P. Cullen, administrator,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 4. srpnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

         Okolnosti spora

            Predmetne mjere

               1

               Prvi tužitelj, Ryanair DAC, ranije Ryanair Ltd (u daljnjem tekstu: Ryanair), zračni je prijevoznik sa sjedištem u Irskoj, koji nudi više od 1800 dnevnih letova koji povezuju 200 odredišta u 31 zemlji Europe i sjeverne Afrike. Drugi tužitelj, Airport Marketing Services Ltd (u daljnjem tekstu: AMS), društvo je kći društva Ryanair koje pruža rješenja u području marketinške strategije, pri čemu se većina njegove djelatnosti sastoji od prodaje oglasnog prostora na web‑mjestu društva Ryanair.

               2

               Zračna luka Altenburg‑Nobitz nalazi se na jugu savezne pokrajine Tiringije u Njemačkoj. Ta je zračna luka u vlasništvu društva Flugplatz Altenburg‑Nobitz GmbH (u daljnjem tekstu: AOC) koje njome i upravlja, a njegovi su članovi tijela javne vlasti ili subjekti koji su u stopostotnom javnom vlasništvu.

               3

               Ryanair je iz te zračne luke osiguravao dnevne letove prema zračnoj luci London‑Stansted (Ujedinjena Kraljevina) od 2003. do 2011. Također je od 2007. počeo opsluživati liniju prema zračnoj luci Barcelona‑Girona (Španjolska). Isto tako, 2009. je otvorio liniju prema zračnoj luci Edinburgh (Ujedinjena Kraljevina), a 2010. prema zračnoj luci Alicante (Španjolska).

               4

               AOC je tako 3. ožujka 2003. s društvom Ryanair sklopio ugovor o uslugama zračne luke u trajanju od deset godina, u skladu s kojim se Ryanair obvezao osigurati svakodnevni redoviti zračni prijevoz prema zračnoj luci London‑Stansted. Ryanair je bio dužan platiti naknadu za pružanje usluga zračne luke na temelju pravilnika o naknadama zračne luke Altenburg‑Nobitz koji vrijedi na dan pružanja usluge, kao i iznos u visini naknade za sigurnost putnika i državne naknade. Tužitelji su naveli da je ugovor o uslugama zračne luke poslužio kao temelj za proširenje suradnje između stranaka na ukupno četiri zračne linije (prema Londonu, Gironi, Edinburghu i Alicanteu).

               5

               Osim toga, AOC je sklopio tri ugovora o marketinškim uslugama, prvi s društvom Ryanair, a sljedeća dva s AMS‑om.

               6

               U skladu s prvim ugovorom o marketinškim uslugama, potpisanim 7. travnja 2003. na razdoblje od deset godina, Ryanair provodi marketinške aktivnosti radi promidžbe regije Altenburg‑Nobitz. AOC je zauzvrat plaćao dvije naknade. Plaćao je, s jedne strane, „naknadu za uspjeh” po otpremljenom putniku, čiji je rezultat neto naknada za usluge zračne luke koju plaća Ryanair po putniku s obzirom na slijetanje, lokalnu kontrolu zračnog prometa, rasvjetu, mjesto za parkiranje (bez noćnog parkiranja), otpremu sa stajanke i otpremu putnika, infrastrukturu i naknadu zračne luke za putnike. AOC je izračunavao neto naknadu po putniku na temelju planova ukrcaja za putnike i dostavljao izračun društvu Ryanair na kraju svakog tjedna. Ryanair je izračunavao naknadu za uspjeh i AOC‑u dostavljao izračun u roku od 30 dana od kraja mjeseca. Izračun se temeljio na uslugama pojedinog prethodnog kalendarskog mjeseca. Ryanair je svoju naknadu za uspjeh mogao oduzeti od mjesečnih izračuna AOC‑a u pogledu naknada za slijetanje. AOC je, s druge strane, plaćao „naknadu za uspjeh” na temelju određenog postotka od mogućeg povećanja naknada u zračnoj luci, odnosno 100 % svakog povećanja sigurnosne naknade koju naplaćuje država do najviše stope od 10 % objavljene stope u razdoblju od pet godina i 100 % svakog povećanja objavljenih naknada ili dodatnih naknada, davanja ili poreza koji se uvode u okviru objavljenih naknada zračne luke do najviše stope od 10 % objavljene ukupne naknade koju plaća Ryanair u razdoblju od pet godina.

               7

               Na temelju drugog ugovora o marketinškim uslugama, potpisanog 28. kolovoza 2008. na početno razdoblje od dvije godine, AMS je bio dužan pružati marketinške usluge koje su se sastojale od oglašavanja na web‑mjestu društva Ryanair, pri čemu je AOC za 2008. plaćao [povjerljivo] (
                     2
                  ), a za 2009. [povjerljivo]. Ugovor je bio povezan s obvezom društva Ryanair da ljeti svakodnevno, a zimi četiri puta tjedno održava liniju između zračne luke Altenburg‑Nobitz i zračne luke London‑Stansted, a samo ljeti triput tjedno liniju prema zračnoj luci Girona.

               8

               Na temelju trećeg ugovora o marketinškim uslugama, potpisanog 25. siječnja 2010. na početno razdoblje od jedne godine, AMS se ponovno obvezao pružati marketinške usluge koje su se sastojale od oglašavanja na web‑mjestu društva Ryanair, pri čemu je AOC plaćao [povjerljivo]. Za ugovor je vrijedila obveza društva Ryanair da će od ljeta 2010., i to isključivo u ljetnoj sezoni u skladu s Međunarodnom udrugom zračnih prijevoznika (IATA), koja je počela 28. ožujka 2010., a završila 30. listopada 2010., nuditi letove iz zračne luke Altenburg‑Nobitz prema zračnim lukama London‑Stansted (sedam puta tjedno), Girona (triput tjedno) i Alicante (dvaput tjedno).

               9

               Kasnije su se linije prema zračnim lukama Barcelona‑Girona, Edinburgh i Alicante obustavile, a 31. ožujka 2011. isto se dogodilo s linijom prema zračnoj luci London‑Stansted, tako da je Ryanair od tog datuma obustavio sav zračni promet iz zračne luke Altenburg‑Nobitz.
               [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               25

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 18. travnja 2016. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.

               26

               Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 30. svibnja 2016. tužitelji su podnijeli zahtjev za donošenje mjera upravljanja postupkom.

               27

               Aktom podnesenim 20. lipnja 2016. Komisija je podnijela svoja očitovanja na taj zahtjev u određenom roku.

               28

               Aktom podnesenim 22. lipnja 2016. Vijeće Europske unije zatražilo je intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu Komisije. Odlukom od 6. rujna 2016. predsjednik šestog vijeća Općeg suda prihvatio je taj zahtjev.

               29

               Odlukom od 15. ožujka 2018. Opći sud odlučio je uputiti predmet šestom proširenom vijeću.

               30

               Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 88. svojeg Poslovnika pozvao stranke da odgovore na određena pitanja.

               31

               Izlaganja stranaka saslušana su na raspravi održanoj 4. srpnja 2018.

               32

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        poništi članak 1. stavak 4. i članke 2. i 4. pobijane odluke,

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               33

               Komisija, koju podupire Vijeće, od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu,

                        –

                        naloži tužiteljima snošenje troškova.

         Pravo

      [omissis]

            Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a jer Komisija nije dokazala postojanje prednosti

      [omissis]

         Četvrti dio, koji se temelji na Komisijinim očitim pogreškama u ocjeni i na nedostatku u obrazloženju analize profitabilnosti

      [omissis]

         – Prigovor koji se temelji na upotrebi neodgovarajućih pretpostavki u izračunu profitabilnosti

      [omissis]

               247

               Kao prvo, što se tiče argumenta prema kojem je Komisija pogrešno ispitala profitabilnost predmetnih ugovora time što je uzela u obzir vremenski okvir ograničen na sedam mjeseci, najprije valja podsjetiti da taj argument treba ispitati izravno s obzirom na načelo subjekta u tržišnom gospodarstvu kako proizlazi iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a, a ne s obzirom na Smjernice iz 2014.

               248

               Nadalje, iz sudske prakse (vidjeti točku 106. ove presude) proizlazi da valja ispitati je li Komisija u okviru svoje analize inkrementalne profitabilnosti mogla pravilno smatrati da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto zračne luke Altenburg‑Nobitz, procijenio interes za sklapanje ugovora od 25. siječnja 2010., u vezi s ugovorom o uslugama zračne luke od 3. ožujka 2003. i ugovorom o marketinškim uslugama od 7. travnja 2003., uzimanjem u obzir vremenskog okvira ograničenog na sedam mjeseci.

               249

               Ponašanje razumnog subjekta u tržišnom gospodarstvu vođeno je izgledima za dugoročnu profitabilnost (presuda od 21. ožujka 1991., Italija/Komisija, C‑305/89, EU:C:1991:142, t. 20.). Takav subjekt koji želi maksimalno povećati zaradu spreman je preuzeti proračunati rizik prilikom određivanja odgovarajuće naknade koju može očekivati za svoje ulaganje.

               250

               Međutim, u ovom je slučaju nesporno da su tri predmetna ugovora, a osobito ugovor o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010., bila sklopljena na određeno vrijeme. Tako je Komisija u uvodnoj izjavi 259. pobijane odluke utvrdila da je potonji ugovor počeo 25. siječnja 2010. i završio jednu godinu nakon uspostave prve zračne linije koja je trebala početi u ljetnoj sezoni 2010. Budući da su se usluge zračnog prijevoza koje je pružao Ryanair odnosile samo na razdoblje od sedam mjeseci, odnosno na ljetnu sezonu u skladu s IATA‑om 2010., Komisija je svoju analizu profitabilnosti provela samo za to razdoblje.

               251

               Također je nesporno da, kao što to navodi Komisija, a tužitelji joj ne proturječe, upravitelj zračne luke Altenburg‑Nobitz prije sklapanja predmetnih ugovora nije pripremio poslovni plan u pogledu upravljanja linijama prema zračnim lukama London, Girona i Alicante.

               252

               Komisija je u tim okolnostima mogla smatrati, a da pritom ne počini pogrešku, da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu procijenio inkrementalnu profitabilnost kombinacije triju predmetnih ugovora u odnosu na troškove i prihode tijekom razdoblja upravljanja predmetnom zračnom linijom, odnosno tijekom sedam mjeseci.

               253

               Argument tužiteljâ prema kojem je Komisija u uvodnoj izjavi 259. pobijane odluke pogrešno smatrala da je ugovor o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010. završio jednu godinu nakon uspostave prve zračne linije društva Ryanair, a ne nakon pružanja marketinških usluga AMS‑a, bespredmetan je. Naime, tužitelji nisu utvrdili da je takva pogreška, iako je nepovoljna, znatno utjecala na izračun očekivane inkrementalne profitabilnosti ugovora o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010. Kao što je to Komisija objasnila na raspravi u odgovoru na pitanje Općeg suda, očito je da, iako je ugovor bio sklopljen na početno razdoblje od jedne godine, počevši od uvođenja prve marketinške usluge AMS‑a, dodatni prihodi koji se odnose na zračni prijevoz i koji se ne odnose na zračni prijevoz kao i dodatni troškovi poslovanja očekivani na temelju upravljanja zračnim linijama društva Ryanair u zračnoj luci Altenburg‑Nobitz nisu bili izmijenjeni. Isto tako, nije utvrđeno da je vremenski odmak u AMS‑ovoj naplati cijene marketinških usluga AOC‑u imalo ikakav utjecaj na iznos koji je AOC dugovao na temelju ugovora o marketinškim uslugama i koji je bio dio troškova koje je trebalo uzeti u obzir u analizi inkrementalne profitabilnosti ugovora o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010.

               254

               Činjenica da je Komisija uzela u obzir stvarno trajanje upravljanja zračnom linijom društva Ryanair, a ne trajanje ugovora od 25. siječnja 2010., odnosno jednu godinu, ne utječe na valjanost analize inkrementalne profitabilnosti koja je provedena u pobijanoj odluci. Naime, Komisija je mogla pretpostaviti, a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni, da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu očekivao dodatne prihode samo tijekom razdoblja u pogledu kojeg se Ryanair obvezao održavati predmetnu zračnu liniju. U tom pogledu valja podsjetiti da tužitelji nisu dokazali da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je pretpostavila da marketinške usluge koje je pružao AMS nisu mogle imati dugotrajne učinke na ponašanje posjetitelja web‑mjesta društva Ryanair (vidjeti točke 184. do 188. ove presude).

               255

               Konačno, ne može se prihvatiti argument prema kojem je Komisija trebala analizirati profitabilnost ugovora o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010. za razdoblje od datuma početka tog ugovora do datuma isteka ugovora o uslugama zračne luke od 3. ožujka 2003.

               256

               Naime, priznajući da su se ugovor o uslugama zračne luke od 3. ožujka 2003. i ugovor o marketinškim uslugama od 7. travnja 2003. nastavili primjenjivati nakon isteka ugovora o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010., valja utvrditi da su strane nakon stupanja na snagu tih ugovora iz 2003., kojima se, među ostalim, predviđao svakodnevni redoviti zračni prijevoz prema zračnoj luci London‑Stansted tijekom cijele godine (uvodna izjava 47. pobijane odluke), preispitale, čak i dopunile uvjete naknadne suradnje, uključujući u pogledu obveza održavanja letova i naknade za marketinške usluge. Tako se Ryanair ugovorom o marketinškim uslugama od 28. kolovoza 2008. obvezao održavati liniju prema toj zračnoj luci svakodnevno ljeti i četiri puta tjedno zimi, kao i liniju prema zračnoj luci Girona samo ljeti triput tjedno (uvodna izjava 57. pobijane odluke), dok se ugovorom o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010. Ryanair obvezao održavati linije prema zračnim lukama London‑Stansted (sedam puta tjedno), Girona (triput tjedno) i Alicante (dvaput tjedno) tijekom ljetne sezone u skladu s IATA‑om. Isto tako, AOC se ugovorom o marketinškim uslugama od 28. kolovoza 2008. i ugovorom o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010. obvezao isplatiti iznos od [povjerljivo] (vidjeti točku 7. ove presude), odnosno iznos od [povjerljivo] (vidjeti točku 8. ove presude) za marketinške usluge AMS‑a. Ta su se plaćanja dodala „naknadi za uspjeh” koja je u ugovoru o marketinškim uslugama od 7. travnja 2003. utvrđena kao naknada za marketinške usluge koje je pružao Ryanair.

               257

               Stoga je razumno pretpostaviti da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto AOC‑a, u trenutku sklapanja ugovora od 25. siječnja 2010. očekivao da tužitelji po isteku potonjeg ugovora neće jednostavno prihvatiti iste uvjete iz ugovora o uslugama zračne luke od 3. ožujka 2003. i ugovora o marketinškim uslugama od 7. travnja 2003., nego da će ustrajati i na ponovnim pregovorima o obvezi održavanja letova iz zračne luke Altenburg‑Nobitz kao i na novim plaćanjima za marketinške usluge.

               258

               Uostalom, činjenica da Ryanair nije bio spreman jednostavno prihvatiti početne uvjete iz ugovorâ iz 2003., a da pritom ne traži nova plaćanja, potvrđena je ex post činjenicom da je, s jedne strane, Ryanair tijekom zimske sezone u skladu s IATA‑om 2010./2011., koja je počela 30. listopada 2010., a završila 28. ožujka 2011., održao samo jednu liniju sa zračne luke London‑Stansted i prema njoj, iako uz financijsku potporu privatnih regionalnih društava (uvodna izjava 32. točka (d) i uvodna izjava 64. pobijane odluke) i činjenicom da su, s druge strane, članovi i uprava AOC‑a odbili dodijeliti bespovratna sredstva u iznosu od 420000 eura koja je Ryanair tražio kao naknadu za marketing u pogledu plana letova za ljeto 2011., pri čemu je Ryanair prekinuo poslovanje u zračnoj luci Altenburg‑Nobitz u ožujku 2011.

               259

               U tim okolnostima nije utvrđeno da bi bilo primjerenije da Komisija ispita očekivanu profitabilnost ugovora o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010. za razdoblje od datuma početka tog ugovora do datuma isteka ugovora o uslugama zračne luke od 3. ožujka 2003. s kojim je taj ugovor bio povezan, odnosno travnja 2013., i tako, umjesto sedam mjeseci koje je uzela u obzir, produlji vremenski okvir od 2010. do 2013. U tom pogledu valja utvrditi da je točno da dopis od 14. travnja 2016. koji su podnijeli tužitelji upućuje na to da bi sklapanje ugovora o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010., u vezi s drugim dvama ugovorima, bilo isplativo da se analiza profitabilnosti provela za razdoblje od siječnja 2010. do travnja 2013. Međutim, kao što je to Komisija pravilno navela, analiza iz dopisa od 14. travnja 2016. ne uključuje nova očekivana plaćanja za marketinške usluge.

               260

               S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti prigovor tužiteljâ u pogledu vremenskog okvira analize profitabilnosti.

               261

               Kao drugo, što se tiče argumenta tužiteljâ u pogledu iskorištenosti kapaciteta kojom se mjeri upotreba kapaciteta zrakoplova, valja utvrditi da je Komisija za izračun očekivanog broja putnika na temelju ugovora o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010. u uvodnoj izjavi 264. pobijane odluke uzela u obzir iskorištenost kapaciteta od 80 % u zrakoplovu sa 189 mjesta, što odgovara kapacitetu navedenom u tom ugovoru.

               262

               Komisija je pred Općim sudom objasnila da je iskorištenost kapaciteta od 80 % razumna pretpostavka. U tom pogledu upućuje na godišnje izvješće društva Ryanair za 2009. u kojem je navedeno, s jedne strane, da je prosječna iskorištenost kapaciteta letova društva Ryanair u njegovoj mreži iznosila 81 % i, s druge strane, da je iskorištenost kapaciteta na novim linijama kao što je nova linija prema zračnoj luci Alicante predviđena u ugovoru o marketinškim uslugama od 25. siječnja 2010. općenito bila niža.

               263

               Osim toga, u odgovoru na pitanje Općeg suda Komisija je objasnila da je iskorištenost kapaciteta od 80 % koju je uzela u obzir optimističniji scenarij od onog koji je predvidjela zračna luka Altenburg‑Nobitz u pogledu očekivanih prihoda iz poslovanja društva Ryanair. Komisija je u tom pogledu dostavila tablicu koju su njemačka tijela podnijela u upravnom postupku i koja je sadržavala više scenarija u pogledu iskorištenosti kapaciteta od 70 do 90 %. U toj se tablici predviđalo da se, čak i uz iskorištenost kapaciteta od 70 %, poslovanjem društva Ryanair mogao postići pozitivan rezultat (vidjeti uvodnu izjavu 99. pobijane odluke).

               264

               Iz toga slijedi da je Komisija iskorištenost kapaciteta koju je uzela u obzir u pobijanoj odluci odredila na temelju objektivnih elemenata kojima se, osim toga, dovoljno opravdala razlika u odnosu na iskorištenost kapaciteta od 85 % koja se primijenila u drugim predmetima državne potpore koji su se odnosili na sporazume koje su tužitelji sklopili s drugim zračnim lukama. Budući da su metode izračuna iskorištenosti kapaciteta koje su se primijenile u tim drugim predmetima i pobijanoj odluci bile različite, valja utvrditi da se Komisijin pristup ne može smatrati nedosljednim.

               265

               Stoga treba odbiti prigovor tužiteljâ u pogledu primjene iskorištenosti kapaciteta od 80 %.

               266

               Kao treće, što se tiče argumenta tužiteljâ u pogledu neuzimanja u obzir vanjskih učinaka mreže pri izračunu prihoda za 2010. koji se ne odnose na zračni prijevoz, valja podsjetiti da je Komisija, u nedostatku relevantnih ex ante informacija, pošla od pretpostavke da je zračna luka Altenburg‑Nobitz u siječnju 2010., kad je potpisan ugovor o marketinškim uslugama, pri izračunu prihoda koji se ne odnose na zračni prijevoz uzela u obzir svoje stvarne prihode iz prethodnih godina, koji su se znatno povećali u odnosu na 2006. i 2007. Stoga je Komisija pretpostavila da je zračna luka Altenburg‑Nobitz 2010. svoja predviđanja u pogledu prihoda koji se ne odnose na zračni prijevoz temeljila na dvjema prethodnim godinama, odnosno na prosječnom iznosu od 1,80 do 2,30 eura po putniku za 2008. i 2009. (uvodna izjava 263. točka (b) pobijane odluke).

               267

               Valja utvrditi da taj izračun prihoda za 2010. koji se ne odnose na zračni prijevoz nije zahvaćen nikakvom očitom pogreškom u ocjeni koju je počinila Komisija.

               268

               Naime, kao što je to objasnila Komisija, iz elemenata spisa proizlazi da su tužitelji pružali vrlo slične usluge tijekom prethodnih godina u okviru ugovora od 28. kolovoza 2008., u vezi s ugovorom o uslugama zračne luke od 3. ožujka 2003. i ugovorom o marketinškim uslugama od 7. travnja 2003., tako da subjekt u tržišnom gospodarstvu nije mogao ni na temelju čega pretpostaviti iznenadno povećanje prihoda koji se ne odnose na zračni prijevoz po putniku zbog vanjskih učinaka mreže.

               269

               Stoga treba odbiti prigovor koji se temelji na upotrebi neodgovarajućih pretpostavki u izračunu profitabilnosti.
               [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Tužba se odbija.

                           2)

                           Ryanair DAC i Airport Marketing Services Ltd snosit će vlastite troškove i troškove Europske komisije.

                           3)

                           Vijeće Europske unije snosit će vlastite troškove.

                           Berardis

                           Papasavvas

                           Spielmann

                           Csehi

                           Spineanu‑Matei

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. prosinca 2018.
                     Potpisi

            [omissis]
      (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.
      (
            2
         )	Povjerljivi podaci su ispušteni.


title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. prosinca 2018. (Ulomci).#AlzChem AG protiv Europske komisije.#Državne potpore – Kemijska industrija – Odluka o nastavku poslovanja poduzeća tijekom stečaja – Odluka o nepostojanju državne potpore – Tužba za poništenje – Osobni utjecaj – Dopuštenost – Pojam državne potpore – Prednost – Kriterij privatnog vjerovnika – Pripisivanje odgovornosti državi – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-284/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      13. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Državne potpore – Kemijska industrija – Odluka o nastavku poslovanja poduzeća tijekom stečaja – Odluka o nepostojanju državne potpore – Tužba za poništenje – Osobni utjecaj – Dopuštenost – Pojam državne potpore – Prednost – Kriterij privatnog vjerovnika – Pripisivanje odgovornosti državi – Obveza obrazlaganja”
      U predmetu T‑284/15,

         AlzChem AG, sa sjedištem u Trotsbergu (Njemačka), koje su zastupali P. Alexiadis, solicitor, A. Borsos i I. Georgiopoulos, odvjetnice, a zatim P. Alexiadis, A. Borsos, E. Kazili, P. Oravec i K. Csach, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju G. Conte i L. Armati, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koju podupiru

         Slovačka Republika, koju zastupa B. Ricziová, u svojstvu agenta,
      i

         Fortischem a.s., sa sjedištem u Novákyju (Slovačka), koji zastupaju C. Arhold, P. Hodál i M. Staroň, odvjetnice,
      intervenijenti,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje članka 2. Odluke Komisije (EU) 2015/1826 od 15. listopada 2014. o državnoj potpori SA.33797 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP) koju je provela Slovačka za društvo NCHZ (SL 2015., L 269, str. 71.),
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: G. Berardis, predsjednica, S. Papasavvas i O. Spineanu‑Matei (izvjestiteljica), suci,
      tajnik: P. Cullen, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

         I. Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, AlzChem AG, društvo je sa sjedištem u Njemačkoj koje djeluje na više tržišta finih kemikalija u određenom broju država članica Europske unije, među kojima je i Slovačka Republika.

               2

               Društvo Novácké chemické závody, a.s. v konkurze (u daljnjem tekstu: NCHZ) bilo je proizvođač kemikalija u privatnom vlasništvu koji je imao tri odjela. To je društvo upravljalo kemijskim postrojenjem koje se nalazi u pokrajini Trenčín (Slovačka). Njegova glavna djelatnost bila je proizvodnja kalcijeva karbida i tehničkih plinova, polivinil‑klorida i njegovih nusproizvoda te, u rastućem opsegu, teških i finih kemikalija koje se proizvode u malim količinama.

               3

               Nad društvom NCHZ je, nakon što je proglasilo nesposobnost da održi svoje poslovanje i pokrenulo stečajni postupak, 8. listopada 2009. otvoren stečajni postupak.

               4

               Slovačka Republika donijela je 5. studenoga 2009. zákon č. 493/2009 Z.z. o niektorých opatreniach týkajúcich sa strategických spoločností a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Zakon br. 493/2009 o određenim mjerama u pogledu trgovačkih društava od strateškog značenja i o izmjeni određenih zakona, u daljnjem tekstu: Zakon o trgovačkim društvima od strateškog značenja). Tim je zakonom, koji je stupio na snagu 1. prosinca 2009., državi dodijeljeno pravo prvokupa koje je ovlašćuje da kupi trgovačka društva od strateškog značenja nad kojima je otvoren stečajni postupak te se njime zahtijeva prisutnost stečajnog upravitelja (u daljnjem tekstu: upravitelj) kako bi se osigurao nastavak poslovanja trgovačkog društva od strateškog značenja tijekom tog postupka. Na temelju navedenog zakona slovačka nadležna tijela su 2. prosinca 2009. društvo NCHZ kvalificirala kao trgovačko društvo od strateškog značenja te je društvo NCHZ taj status uživalo do prestanka važenja tog zakona 31. prosinca 2010. NCHZ je bilo jedino trgovačko društvo na koje je navedeni zakon bio primijenjen (u daljnjem tekstu: prvo stečajno razdoblje).

               5

               Nakon 31. prosinca 2010. na društvo NCHZ se primjenjivao zákon č. 7/2005 Z.z. o konkurze a reštrukturalizácii a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Zakon br. 7/2005 o stečaju i restrukturiranju te o izmjenama određenih zakona, u daljnjem tekstu: Stečajni zakon) (u daljnjem tekstu: drugo stečajno razdoblje). Na zajedničkom sastanku 26. siječnja 2011. između neosiguranih vjerovnika, okupljenih u odboru vjerovnika (u daljnjem tekstu: odbor vjerovnika), i dotičnih osiguranih vjerovnika (u daljnjem tekstu: sastanak od 26. siječnja 2011.), tadašnji upravitelj je iste obavijestio o tome da su operativni troškovi društva NCHZ veći od prihoda od poslovanja. Usto je vjerovnicima iznio svoju ekonomsku analizu od 23. prosinca 2010. (u daljnjem tekstu: ekonomska analiza), koja je dopunjena prezentacijom uprave. Navedeni vjerovnici su odlučili nastaviti s poslovanjem društva NCHZ (u daljnjem tekstu: odluka od 26. siječnja 2011.). Budući da je súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín, Slovačka) tu odluku odobrio svojom odlukom od 17. veljače 2011. (u daljnjem tekstu: odluka súda v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) ili odluka od 17. veljače 2011.), upravitelj je nastavio s tim poslovanjem. U ovom su predmetu, u skladu sa Stečajnim zakonom, nadležni odbor činili odbor vjerovnika, osigurani vjerovnici i sud v Trenčine (u daljnjem tekstu: nadležni odbor).
               [omissis]

               10

               Komisija je dopisom od 2. srpnja 2013. obavijestila nadležna slovačka tijela da je odlučila pokrenuti službeni istražni postupak na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a (SL 2013., C 297, str. 85.) u pogledu, s jedne strane, odobrenja države na temelju Zakona o trgovačkim društvima od strateškog značenja za nastavak poslovanja društva NCHZ od prosinca 2009. do prosinca 2010. i, s druge strane, odluke vjerovnika iz siječnja 2011. o nastavku poslovanja društva NCHZ nakon prestanka važenja Zakona o trgovačkim društvima od strateškog značenja. Usto, Komisija je izrazila dvojbe u pogledu toga je li natječaj na temelju kojeg je društvo NCHZ prodano bio bezuvjetan te je smatrala da su postojale jasne naznake da ekonomski kontinuitet između društva NCHZ i novog subjekta nije bio prekinut.
               [omissis]

         II. Pobijana odluka

               13

               Komisija je 15. listopada 2014. donijela Odluku (EU) 2015/1826 o državnoj potpori SA.33797 – (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP) koju je provela Slovačka za društvo NCHZ (SL 2015., L 269, str. 71.) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               14

               Komisija je smatrala da je proglašenje društva NCHZ trgovačkim društvom od strateškog značenja (u daljnjem tekstu: prva mjera) predstavljalo selektivnu prednost u korist tog društva, da je pripisivo državi, da je obuhvaćalo upotrebu državnih sredstava i da je narušilo tržišno natjecanje na tržištu otvorenom za trgovinu među državama članicama. Komisija je zaključila da ta mjera predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, da je ta potpora nezakonita i da nije spojiva s unutarnjim tržištem (uvodne izjave 110. i 114. do 124. pobijane odluke). Nakon što je ocijenila da državna potpora iznosi 4783424,10 eura, smatrala je da društvo NCHZ mora vratiti tu potporu, a da bi nalog za povrat trebalo proširiti i na društvo Fortischem, koje je ekonomskim kontinuitetom povezano s društvom NCHZ (uvodne izjave 101. i 174. pobijane odluke).

               15

               Nasuprot tomu, Komisija je smatrala da nastavak poslovanja društva NCHZ na temelju odluke od 26. siječnja 2011. (u daljnjem tekstu: druga mjera) ne predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a s obzirom na to da nisu bila ispunjena najmanje dva kumulativna uvjeta za utvrđivanje državne potpore, odnosno pripisivost predmetne mjere državi i postojanje ekonomske prednosti (uvodna izjava 113. pobijane odluke).

               16

               Izreka pobijane odluke glasi kako slijedi:
               „Članak 2.

               Odluka o dopuštanju nastavka poslovanja NCHZ‑a nakon prestanka važenja Zakona na temelju odluke odbora vjerovnika nije predstavljala državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
               […]

                  Članak 6.

               Ova je Odluka upućena [Slovačkoj Republici].”
               [omissis]

         V. Pravo

      [omissis]

         B. Meritum

      [omissis]

            2.

            Pripisivost državi nastavka poslovanja društva NCHZ tijekom drugog stečajnog razdoblja (drugi tužbeni razlog)

      [omissis]

            b)

            Povreda obveze obrazlaganja u pogledu pripisivosti druge mjere državi zbog odobrenja odluke od 26. siječnja 2011. koje je dao súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) (prvi dio drugog tužbenog razloga)

               97

               Tužitelj ističe da je, kao što je to Komisija navela u uvodnoj izjavi 46. pobijane odluke, u svojstvu podnositelja pritužbe tvrdio da se odluka kojom se dopušta održavanje poslovanja društva NCHZ može pripisati državi, posebno s obzirom na to da je odluku potvrdio i učinio je obvezujućom súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín).

               98

               Međutim, iako Komisija u uvodnim izjavama 14., 33., 35., 36. i 102. pobijane odluke priznaje da je súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) bio uključen u postupak donošenja odluka, ona u uvodnim izjavama 103. i 104. pobijane odluke, u kojima iznosi svoju analizu o pripisivosti druge mjere državi, ništa ne govori o ulozi navedenog suda. Tužitelj iz toga zaključuje da, iako se odluke nacionalnih sudova obično smatraju pripisivima državi, Komisija nije dala nikakve naznake kojima bi se moglo objasniti zašto odluka súda v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) nije bila relevantna ili, u slučaju da je bila relevantna, zašto nije bila dostatna za dokazivanje pripisivosti druge mjere državi.

               99

               Komisija smatra da je pobijana odluka dovoljno obrazložena. Smatra da je jasno i nedvosmisleno iznijela svoj tijek rasuđivanja, čime je tužitelju omogućila da ga razumije, a Općem sudu da izvrši svoj sudski nadzor. Ona tvrdi da je već pojasnila da, u situaciji u kojoj svi vjerovnici, od kojih većinu čine privatni vjerovnici, izričito odluče da je u njihovu gospodarskom interesu dopustiti održavanje poslovanja poduzetnika u stečaju, njihova odluka nije pripisiva državi zbog jednostavnog razloga što je sud potom potvrđuje i čini obvezujućom. Prema Komisijinu mišljenju, premda se tužitelj može ne slagati s osnovanosti tog pristupa, on ne može tvrditi da nije razumio logiku na kojoj se temelji Komisijin zaključak jer, unatoč kratkoći pobijane odluke u pogledu tog pitanja, to rasuđivanje jasno proizlazi iz navedene odluke, osobito iz njezinih uvodnih izjava 102. do 104.

               100

               Uvodno, valja razumjeti da tužitelj svojom argumentacijom u biti ističe povredu obveze obrazlaganja u pogledu uloge súda v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) u postupku donošenja odluka.

               101

               Treba istaknuti da je Komisija u uvodnoj izjavi 102. pobijane odluke navela da su „svi […] vjerovnici u odboru vjerovnika i osigurani vjerovnici u siječnju 2011. odlučili da bi NCHZ trebao nastaviti poslovati” i da je „[t]u […] odluku naknadno potvrdio [súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín)] u skladu s […] Stečajnim zakonom, zbog čega je ona postala obvezujuća za upravitelja”.

               102

               U uvodnoj izjavi 103. pobijane odluke Komisija je razmatrala pitanje mogućeg postojanja prava veta odbora vjerovnika i osiguranih vjerovnika te je u tom pogledu zaključila da „[s]toga nijedno državno tijelo nije moglo provesti svoje interese u pogledu zaustavljanja daljnjeg gomilanja dugova”.

               103

               U uvodnoj izjavi 104. pobijane odluke Komisija je navela da se „[s]toga [moglo] zaključiti da je nastavak poslovanja NCHZ‑a temeljen na odluci privatnih vjerovnika jer javni vjerovnici nisu imali pravo veta na nastavak poslovanja NCHZ‑a” i da se „[z]bog toga […] odluka o nastavku poslovanja NCHZ‑a nakon prestanka važenja Zakona ne može smatrati pripisivom državi”.

               104

               Nesporno je da je, s obzirom na okolnosti slučaja i u skladu s odredbama Stečajnog zakona, súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) bio dio nadležnog odbora pozvanog da odluči o nastavku poslovanja društva NCHZ i da je, u skladu s člankom 83. stavkom 4. Stečajnog zakona, upravitelj bio vezan odlukom od 17. veljače 2011.

               105

               Međutim, valja utvrditi da Komisija u pobijanoj odluci nije jasno navela kako poima ulogu súda v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) u postupku donošenja odluka. Naime, ona je u uvodnim izjavama 14., 26. i 32., kao i u članku 2. navedene odluke, samo spomenula odluku od 26. siječnja 2011., a propustila je navesti intervenciju navedenog suda (vidjeti točku 78. ove presude), dok je u uvodnim izjavama 33., 35., 36. i 102. pobijane odluke spomenula odluku navedenog suda, a da nije objasnila njegovu konkretnu ulogu u predmetnom slučaju s obzirom na tekst članka 83. stavka 4. Stečajnog zakona, čime ostavlja dojam da je sud intervenirao samo da bi odobrio odluku od 26. siječnja 2011. i učinio je obvezujućom (vidjeti osobito uvodnu izjavu 33. pobijane odluke).

               106

               Nadalje, valja utvrditi da Komisija, iako je u okviru svoje ocjene odluke o nastavku poslovanja društva NCHZ tijekom drugog stečajnog razdoblja u uvodnoj izjavi 102. pobijane odluke spomenula postojanje odluke od 17. veljače 2011., navedenu odluku ne spominje ni u jednoj od uvodnih izjava 103. do 112. pobijane odluke, a osobito ne u uvodnim izjavama 103. i 104. Komisija je tako spomenula samo odluku od 26. siječnja 2011.

               107

               Osim toga, kao što je to Komisija istaknula na raspravi, ne može se isključiti da se neka mjera može smatrati odlukom pripisivom državi u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a slijedom odluke nacionalnog suda (vidjeti u tom smislu presude od 26. listopada 2016., DEI i Komisija/Alouminion tis Ellados, C‑590/14 P, EU:C:2016:797, t. 59., 77. i 81. i od 3. ožujka 2016., Simet/Komisija, T‑15/14, EU:T:2016:124, t. 38., 44. i 45.).

               108

               U tom kontekstu valja smatrati da je Komisija u pobijanoj odluci morala iznijeti razloge na temelju kojih je donijela zaključak da odluka o nastavku poslovanja društva NCHZ nije pripisiva súdu v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín).

               109

               U tom pogledu, kad je riječ o Komisijinu argumentu da je ona jasno i nedvosmisleno iznijela svoj tijek rasuđivanja, valja utvrditi da njezina objašnjenja, koja su spomenuta u točki 99. ove presude, nikako ne proizlaze iz pobijane odluke, nego iz njezinih podnesaka dostavljenih Općem sudu i da, protivno njezinim tvrdnjama, ona tako popunjava obrazloženje pobijane odluke. Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 74. ove presude, obrazloženje se mora nalaziti u samoj pobijanoj odluci i ne može se po prvi put izraziti a posteriori pred sudom Unije.

               110

               Prema tomu, kao što to ističe tužitelj, Komisija je u pobijanoj odluci propustila iznijeti razloge zbog kojih odluka súda v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) nije imala nikakav utjecaj na njezinu analizu pripisivosti ispitane mjere.

               111

               Usto je Opći sud na raspravi ispitao Komisiju kako bi, s obzirom na odredbe Stečajnog zakona, mogao razumjeti mora li sud koji intervenira u skladu s člankom 83. stavkom 4. navedenog zakona, kao u ovom slučaju súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín), ispitati samo poštovanje formalnih aspekata odluke vjerovnika ili, usto, mora provjeriti i osnovanost te odluke te može li, prema potrebi, donijeti drukčiju odluku. Međutim, valja utvrditi da Komisija nije bila u mogućnosti dati odgovor u tom pogledu. Ona se ograničila na tvrdnju da súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) u ovom slučaju nije imao drugog izbora nego potvrditi odluku od 26. siječnja 2011. a da pritom nije tvrdila da je nadzor navedenog suda bio pravno ograničen.

               112

               Iz toga proizlazi da je, s obzirom na poseban kontekst u kojem je súd v Trenčíne (Sud pokrajine Trenčín) intervenirao u ovom slučaju jer je bio član nadležnog odbora, pobijana odluka zahvaćena nedostatkom u obrazloženju u pogledu pripisivosti državi odluke o nastavku poslovanja društva NCHZ tijekom drugog stečajnog razdoblja.
               [omissis]

            3.

            Postojanje ekonomske prednosti zbog odluke o nastavku poslovanja društva NCHZ u drugom stečajnom razdoblju (prvi dio prvog tužbenog razloga)

      [omissis]

            c)

            Pogrešna primjena kriterija privatnog vjerovnika (prvi element)

      [omissis]

         3) Usporedivost položaja javnih i privatnih vjerovnika

      [omissis]

         i) Uzimanje u obzir države kao jedinog vjerovnika

      [omissis]

               184

               Valja utvrditi da, kao što to tvrdi Komisija, koju podupiru Slovačka Republika i društvo Fortischem, tužiteljeva argumentacija u tom pogledu počiva na pretpostavci da Komisija nije smjela uzeti u obzir svakog javnog vjerovnika zasebno, nego Slovačku Republiku kao jedinog javnog vjerovnika koji predstavlja sve dotične javne vjerovnike.

               185

               Međutim, i Komisija i intervenijenti ističu da je ta pretpostavka pogrešna jer iz kriterija privatnog vjerovnika proizlazi da svaki javni vjerovnik mora donijeti odluku s obzirom na karakteristike potraživanja koja ima prema dotičnom dužniku i da odluku svakog javnog vjerovnika treba usporediti s onom koju bi u istoj situaciji donio privatni vjerovnik.

               186

               Uvodno treba utvrditi da tužitelj ne navodi nikakvu sudsku praksu u potporu svojoj argumentaciji te se ograničava na osporavanje one na koju se poziva Komisija kako bi poduprla svoju tvrdnju. On smatra da o tom pitanju nije odlučeno, dok Komisija tvrdi da o njemu nije ni trebalo odlučiti jer ono čini samu bit primjene kriterija privatnog vjerovnika.

               187

               Kao prvo, u presudi od 11. srpnja 2002., HAMSA/Komisija (T‑152/99, EU:T:2002:188), na koju se pozvala Komisija, sud Unije smatrao je da je Komisija bila dužna utvrditi, za svako od javnih tijela u pitanju, je li otpis duga koji je to javno tijelo učinilo bio očito veći od onog koji bi učinio hipotetski privatni vjerovnik koji se u odnosu na tužitelja nalazi u situaciji usporedivoj s onom dotičnog javnog tijela te koji želi namiriti svoja potraživanja. Tako, prema mišljenju suda Unije, svaki vjerovnik mora izabrati između iznosa koji mu je ponuđen u okviru predloženog sporazuma, s jedne strane, i iznosa koji predviđa da će moći naplatiti nakon eventualno provedenog postupka likvidacije nad poduzetnikom, s druge strane, pri čemu na njegov izbor utječe niz čimbenika, poput njegova svojstva osiguranog ili neosiguranog vjerovnika, prirode i opsega mogućih osiguranja kojima raspolaže, njegove procjene vjerojatnosti oporavka poduzetnika kao i koristi koju bi imao u slučaju provođenja postupka likvidacije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. srpnja 2002., HAMSA/Komisija, T‑152/99, EU:T:2002:188, t. 168. i 170.).

               188

               Slijedom toga, iz presude od 11. srpnja 2002., HAMSA/Komisija (T‑152/99, EU:T:2002:188), a osobito iz njezinih točaka 166. do 172., proizlazi da se sud Unije zauzima za ispitivanje pojedinačnih situacija javnih vjerovnika, osobito s obzirom na njihovo svojstvo neosiguranog ili osiguranog vjerovnika, kako bi se utvrdilo, u biti, prekoračuje li se njihovim izborom ono što je opravdano poslovnim zahtjevima ili se može objasniti željom da se dotičnom poduzetniku dodijeli prednost. Iz toga proizlazi da je sud Unije smatrao da se javne vjerovnike ne smije smatrati jednim subjektom, nego da u obzir treba uzeti njihova posebna svojstva.

               189

               Osim toga, treba odbiti tužiteljev argument da presuda od 11. srpnja 2002., HAMSA/Komisija (T‑152/99, EU:T:2002:188), nije relevantna jer su, u predmetu u kojem je donesena ta presuda, svi javni vjerovnici pristali na otpis duga korisniku predmetne potpore, dok, u predmetnom slučaju, interesi osiguravajućeg društva za socijalno osiguranje očito nisu bili uzeti u obzir za primjenu kriterija privatnog vjerovnika. Naime, interesi potonjeg uzeti su u obzir kao interesi poststečajnog vjerovnika (uvodna izjava 110. pobijane odluke) (vidjeti točke 161. do 163. ove presude).

               190

               Naposljetku, valja utvrditi da su razmatranja iz presude od 11. srpnja 2002., HAMSA/Komisija (T‑152/99, EU:T:2002:188, t. 168. i 170.), preuzeta u presudi od 17. svibnja 2011., Buczek Automotive/Komisija (T‑1/08, EU:T:2011:216, t. 84.).

               191

               Kao drugo, kad je riječ o presudi od 11. rujna 2012., Corsica Ferries France/Komisija (T‑565/08, EU:T:2012:415, t. 85. do 94.), na koju se Komisija također poziva, treba smatrati da, kao što to ističe tužitelj, ona nije relevantna u ovom slučaju. Naime, u tom je predmetu postavljeno pitanje je li Komisija nedvosmisleno utvrdila gospodarske aktivnosti francuske države u pogledu kojih bi mogla postojati potreba za zaštitom ugleda, a ne je li državu trebalo promatrati kao jedinog vjerovnika.

               192

               Kao treće, treba podsjetiti da je Sud, među ostalim u presudama navedenima u točki 61. ove presude, istaknuo da prilikom primjene načela privatnog vjerovnika treba uzeti u obzir privatnog vjerovnika koji se nalazi u situaciji što je moguće bližoj onoj javnog vjerovnika i koji želi namiriti potraživanja koja ima prema dužniku u financijskim poteškoćama, što podrazumijeva da se državu ne može smatrati jednim vjerovnikom, kojim su obuhvaćeni svi dotični javni vjerovnici.

               193

               Kao četvrto, kao što to Komisija s pravom ističe, sukladno sudskoj praksi primjenjivoj u području državnih potpora, u određenim situacijama treba razlikovati ulogu države članice kao gospodarskog subjekta i njezinu ulogu kao javne vlasti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. rujna 1994., Španjolska/Komisija, C‑278/92 do C‑280/92, EU:C:1994:325, t. 22.). Iz toga proizlazi da se, u području državnih potpora, država ne mora nužno smatrati jedinstvenim subjektom.
               [omissis]

               196

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da promatranje države kao jednog vjerovnika može dovesti do zaključka da određeni javni vjerovnici moraju donijeti odluku protivno svojim interesima i ne ponašati se slično privatnom vjerovniku u istoj situaciji, što je u suprotnosti sa sudskom praksom navedenom u točki 61. ove presude. Slijedom toga, tužiteljeva argumentacija koja se odnosi na uzimanje u obzir države kao jedinog vjerovnika mora se odbiti.
               [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se članak 2. Odluke Komisije (EU) 2015/1826 od 15. listopada 2014. o državnoj potpori SA.33797 – (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP) koju je provela Slovačka za društvo NCHZ.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova koji su nastali društvu AlzChem AG.

                           3.

                           Slovačka Republika i društvo Fortischem a.s. snosit će vlastite troškove.

                           Berardis

                           Papasavvas

                           Spineanu‑Matei

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. prosinca 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. prosinca 2018.#Unichem Laboratories Ltd protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište perindoprila, lijeka namijenjenog liječenju kardiovaskularnih bolesti, u originalnim i generičkim verzijama – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a – Sporazum o mirnom rješavanju sporova u području patenata – Teritorijalna nadležnost Komisije – Pripisivanje protupravnog ponašanja – Upravni postupak – Zaštita povjerljivosti komunikacije između odvjetnika i klijenata – Potencijalno tržišno natjecanje – Ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj – Objektivna potreba za ograničenjem - Usklađivanje između prava tržišnog natjecanja i patentnog prava – Uvjeti za izuzeće iz članka 101. stavka 3. UFEU-a.#Predmet T-705/14.