title: Presuda Suda (peto vijeće) od 5. prosinca 2013.#Radek Časta protiv Česká správa sociálního zabezpečení.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Krajský soud v Praze.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o dužnosnicima – Uredba (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 i (EZ, Euratom) br. 723/2004 – Dužnosnici Unije – Mirovinska prava stečena prema nacionalnom sustavu – Prelazak na mirovinski sustav Unije – Metoda izračuna – Pojam ‚kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava’.#Predmet C-166/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      5. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika o službenicima — Uredba (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 i (EZ, Euratom) br. 723/2004 — Službenici Unije — Mirovinska prava stečena prema nacionalnom sustavu — Prelazak na mirovinski sustav Unije — Metoda izračuna — Pojam ‚kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava’“
      U predmetu C‑166/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Krajský soud v Praze (Češka Republika), odlukom od 27. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 3. travnja 2012., u postupku

         Radek Časta

      protiv

         Česká správa sociálního zabezpečení,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestiteljica), A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               R. Časta, osobno,

               —

               za Česká správa sociálního zabezpečení, J. Laumannová, advokátka,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i P. Němečková, u svojstvu agenata,

         nakon što je saslušao mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Uredbe (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se određuju pravila za dužnosnike [službenike] Europskih zajednica kao i sustav koji se primjenjuje na ostale djelatnike Zajednica te se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike [službenike] Komisije (SL L 56, 1968., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 6., str. 1.), koja je izmijenjena Uredbom (EZ, Euratom) Vijeća br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. (SL L 124, str. 1., u daljnjem tekstu: Pravilnik), kao i članka 4. stavka 3. UEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između R. Časte i Česká správa sociálního zabezpečení (Uprava za socijalnu sigurnost Češke Republike, u daljnjem tekstu: ČSSZ) o izračunu kapitalizirane vrijednosti mirovine koju je stekao u nacionalnome mirovinskom sustavu i koja se može prenijeti, za račun podnositelja, u mirovinski sustav Unije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika, u verziji koja proizlazi iz Uredbe Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 571/92 od 2. ožujka 1992. kojom se mijenja Pravilnik o dužnosnicima [službenicima] Europskih zajednica (SL L 62., str. 1.), glasi kako slijedi:
               „Dužnosnik [službenik] koji stupi u službu Unije nakon što je:

                        —

                        napustio službu državne uprave, nacionalne ili međunarodne organizacije,
                        ili

                        —

                        obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe,

                  ima pravo, nakon što ga se imenuje na stalno radno mjesto, prenijeti na Zajednice, ili aktuarsku protuvrijednost ili paušalnu otkupnu vrijednost nekadašnjih mirovinskih prava stečenih na temelju gore nabrojanih aktivnosti.
               […]”

               4

               U verziji koja proizlazi iz Uredbe br. 723/2004, članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika navodi:
               „Dužnosnik [službenik] koji stupi u službu Zajednica nakon što je:

                        —

                        napustio službu državne uprave, nacionalne ili međunarodne organizacije,

                        —

                        obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe,

                  ima pravo, nakon što ga se imenuje na stalno radno mjesto i u trenutku u kojem stječe pravo na starosnu mirovinu u smislu članka 77. Pravilnika, prenijeti na Zajednice kapitaliziranu vrijednost, ažuriranu do datuma stvarnog prijenosa, mirovinskih prava stečenih na temelju gore navedenih aktivnosti.
               U tom slučaju institucija za koju dužnosnik [službenik] radi, uzimajući u obzir osnovnu plaću i dob dužnosnika [službenika] te devizni tečaj na datum podnošenja zahtjeva za prijenos, utvrđuje putem općih provedbenih odredaba broj godina mirovinskog staža koji će mu se priznati u okviru mirovinskog sustava Unije s obzirom na prethodni staž i na temelju prenesene kapitalizirane vrijednosti, nakon što se odbije iznos koji predstavlja povećanje vrijednosti kapitala od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa.
               Dužnosnik [službenik] može iskoristiti ovu mogućnost samo jedanput za pojedinu državu članicu i pojedini mirovinski fond.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Odluka Komisije od 28. travnja 2004. koja se odnosi na opće odredbe za provedbu članaka 11. i 12. Priloga VIII. Pravilnika (Administrativne informacije br. 60‑2004 od 9. lipnja 2004.) u članku 6. navodi:
               „Sav iznos koji se prenosi iz mirovinskog fonda odnosnog službenika mora biti potvrđen kao ažurirana kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava stečenih prije stupanja u službu Zajednica, ili u slučaju zahtjeva na osnovi članka 11. stavka 3. Priloga VIII. Pravilnika, prije njegova vraćanja u službu.
               Iznos koji treba prenijeti mora odgovarati ukupnom iznosu toga kapitala. Može odgovarati pravima koja proizlaze iz razdoblja dovršenih u službi više administracija, organizacija ili u aktivnostima samozaposlenja.” [neslužbeni prijevod]

         Češko pravo

               6

               Na temelju članaka 3. i 5. Zakona br. 589/1992 i njegovih izmjena, koji se odnosi na doprinose za socijalno osiguranje i doprinose za nacionalnu politiku zapošljavanja, poslodavac i zaposlenik plaćaju socijalne doprinose u češki sustav starosne mirovine. Doprinos za poslodavca između 1996. i 2003. godine iznosio je 19,5 % osnovice za izračun, a od 2004. iznosi 21,5 %, pri čemu je osnovica za izračun doprinosa poslodavca jednaka zbroju osnovica svih zaposlenika dotičnog poslodavca. Tijekom toga razdoblja iznos doprinosa zaposlenika iznosio je 6,5 % osnovice.

               7

               Iz članaka 33. do 36. Zakona br. 155/1995 i njegovih izmjena, koji se odnosi na mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: Zakon br. 155/1995), proizlazi da je iznos mirovine jednak zbroju osnovnog iznosa, jednakog za sve koji zahtijevaju davanje, i varijabilnog iznosa čija visina ovisi o ukupnom trajanju mirovinskog osiguranja podnositelja zahtjeva i visini osnove za izračun koja se primjenjuje.

               8

               Prema članku 34. stavku 1. navedenog zakona, razina varijabilnog iznosa iznosi, za svaku punu godinu osiguranja, 1,5 % od osnove za izračun po mjesecu. U trajanje razdoblja osiguranja uključena su, u iznosu od 80 %, razdoblja tijekom kojih osiguranik nije općenito imao nikakav prihod koji bi se mogao uzeti u obračun (što se naziva „razdobljima izjednačenog osiguranja”), koja uključuju, primjerice, rodiljni dopust, razdoblja studiranja itd.

               9

               Prema članku 15. Zakona br. 155/1995, osnova za izračun utvrđuje se ovisno o osobnoj osnovici plaće. Ta je osobna osnovica, prema članku 16. istog zakona, jednaka prosjeku mjesečnih prihoda, ažuriranom na dan izračuna, prema uplati doprinosa za mirovinsko osiguranje, no taj je prosjek ipak ograničen na posljednjih 30 godina. Za osobnu osnovicu nižu ili jednaku iznosu od 10.000 čeških kruna (CZK) osnova za izračun odgovara osobnoj osnovici. Iznosi koji prelaze tu vrijednost su uključeni, do 24.800 CZK, do visine od 30 %, u osnovu izračuna, a oni koji prelaze drugu vrijednost uključeni su u visini od 10 % od te osnove.

               10

               Razdoblja izjednačenog osiguranja uračunata su u razdoblja osiguranja. Za izračun osobne osnovice, razdoblja koja se smatraju „isključenima”, koja u biti odgovaraju razdobljima izjednačenog osiguranja, odbijaju se od odnosnog razdoblja.

               11

               Na temelju članka 105.a. stavaka 1. i 4. Zakona br. 155/1995, kojim se provode odredbe Pravilnika, osiguranici koji su postali službenici ili ostali zaposlenici Zajednica i koji su prestali obavljati plaćenu djelatnost u Češkoj Republici imaju pravo prenijeti prava na mirovinu koja su stekli u Češkoj Republici u mirovinski sustav Zajednica ako im nikakva mirovina nije bila odobrena na temelju češkog mirovinskog osiguranja, preciznije „[p]od pravom na mirovinu […] podrazumijeva se novčani iznos utvrđen u formi aktuarske protuvrijednosti s obzirom na dovršena razdoblja osiguranja i osnovicu za izračun”.

               12

               Uredba vlade br. 587/2006 o utvrđivanju detaljnih pravila recipročnog prijenosa mirovinskih prava koji se odnosi na sustav mirovina Zajednica (u daljnjem tekstu: Uredba vlade br. 587/2006) sadrži precizne odredbe o prijenosu mirovinskih prava češkog službenika koji je stupio u službu Zajednica. U članku 2. propisuje pravila izračuna iznosa koji se prenosi kao mirovinsko pravo stečeno u Češkoj Republici pod sljedećim uvjetima:
               „1.   Novčani iznos utvrđen kao mirovinsko pravo koji se prenosi, a stečen je u Češkoj Republici, izračunava se kao umnožak jedinične vrijednosti odgođene mirovine i ukupnog predviđenog varijabilnog iznosa mirovine i u jednom dijelu proporcionalnog dijela temeljnog iznosa mirovine.
               2.   Predviđeni varijabilni iznos mirovine izračunava se prema metodi određenoj u članku 34. stavku 1. Zakona o mirovinskom osiguranju u smislu da su razdoblje osiguranja i temelj izračuna utvrđeni na određeni dan, kao određeni dan smatra se dan podnošenja zahtjeva za prijenos prava na mirovinu prema nadležnoj instituciji Europskih zajednica […]. U svrhu određivanja osobne osnovice, razdoblje primanja u sustav mirovina Europskih zajednica smatra se kao isključeno razdoblje. […]
               3.   Proporcionalni dio temeljnog iznosa mirovine izračunava se množeći temeljni iznos mirovine primjenjiv na određeni dan s kvocijentom razdoblja osiguranja ostvarenog u okviru češkog mirovinskog osiguranja na odlučujući datum i razdoblja osiguranja ostvarenog do dana kad je podnositelj zahtjeva za prijenos prava na mirovinu […] napunio dob za umirovljenje primjenjujući odredbe na snazi na određeni dan. […]
               4.   Jedinična vrijednost odgođene mirovine određuje se ovisno o dobi podnositelja zahtjeva na određeni dan […], na temelju tablica smrtnosti na snazi na odlučujući datum i 70 % vrijednosti najviše tehničke kamatne stope određene posebnim pravnim propisom za potrebe osiguranja. […]
               5.   U svrhu utvrđivanja jedinične vrijednosti odgođene mirovine primjenjuju se tablice smrtnosti Ministarstva rada i socijalnih pitanja, koje su jedinstvene za muškarce i žene i koje se uvijek određuju za razdoblje od pet uzastopnih kalendarskih godina.
               6.   Novčani iznos obračunat primjenom stavaka od 1. do 5. uvećava se za iznos utvrđen na temelju kamata na novčani iznos izračunat primjenom stavaka od 1. do 5. za razdoblje od određenog dana do dana koji prethodi danu prenošenja novčanog iznosa […] na račun mirovinskog sustava Europskih zajednica. […]”

               13

               Dodatak Uredbi vlade br. 587/2006 sadrži formulu izračuna jedinične vrijednosti odgođene mirovine. Najviša tehnička kamatna stopa određena je člankom 12. stavkom 1. prvom rečenicom Uredbe vlade br. 434/2009 ovisno o prosječnim iznosima prinosa od državnih obveznica.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               R. Časta, službenik Europske komisije, prije preuzimanja dužnosti u službi 1. prosinca 2006. bio je uključen u češki sustav mirovinskog osiguranja. Odgovarajući doprinosi uplaćivani su u taj sustav.

               15

               Dana 28. studenoga 2008. R. Časta zatražio je od Komisije, na temelju članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilnika, prenošenje mirovinskih prava stečenih u Češkoj Republici.

               16

               Taj je zahtjev proslijeđen ČSSZ‑u, koji je 8. veljače 2011. donio odluku kojom predlaže prenošenje iznosa od 523.584 CZK, izračunatog na temelju nacionalnog propisa. Iznos je bio niži od polovine ukupno uplaćenih doprinosa do toga dana u češki mirovinski sustav za račun R. Časte.

               17

               R. Časta podnio je prigovor protiv te odluke. Prema njegovu mišljenju, metoda izračuna koju predviđa češka uredba u suprotnosti je s odredbama članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilnika i člankom 4. stavkom 3. UEU‑a. Tvrdio je da bi iznos koji se prenosi trebao odgovarati iznosu uplaćenih doprinosa ili prelaziti taj iznos. R. Časta također se pozvao na povredu načela jednakosti postupanja. Osporavao je činjenicu da izračun njegovih mirovinskih prava nije uzeo u obzir razdoblje tijekom kojega je uplaćivao doprinose u mirovinski sustav Unije.

               18

               ČSSZ je odbio taj prigovor odlukom od 10. svibnja 2011. R. Časta podnio je 12. svibnja 2011. tužbu za poništenje te odluke pred Krajský soud v Praze (regionalni sud u Pragu).

               19

               U tim okolnostima Krajský soud v Praze odlučio je zastati s postupkom i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kako je potrebno tumačiti pojam ‚kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava’ naveden u članku 11. stavku 2. Priloga VIII. [Pravilnika]? Uključuje li taj pojam razinu mirovinskih prava u obliku aktuarske protuvrijednosti i u obliku paušalne otkupne vrijednosti u smislu članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilnika, u verziji prije stupanja na snagu Uredbe br. 723/2004 […], ili je potrebno primijeniti samo jedan od tih pojmova, a ako to nije slučaj, kako se ti pojmovi razlikuju?

                        2.

                        Protive li se odredbe članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilnika u vezi s člankom 4. stavkom 3. [UEU‑a] primjeni metode izračuna mirovinskih prava utvrđene člankom 105.a stavkom 1. Zakona br. 155/1995 koji se odnosi na mirovinsko osiguranje i [Uredbom vlade br. 587/2006]? U tom pogledu, je li od značaja to što ta metoda izračuna u konkretnom slučaju implicira da će visina mirovinskih prava koja se predlaže prenijeti u mirovinski sustav [Unije] biti određena u iznosu koji ne doseže ni polovinu uplaćenih doprinosa od strane službenika u nacionalnome mirovinskom sustavu?

                        3.

                        Treba li presudu [od 16. prosinca 2004., My (C‑293/03, Recueil, str. I‑12013.)] tumačiti u tom smislu da, u svrhu izračuna vrijednosti mirovinskih prava koja se prenose u mirovinski sustav [Unije] putem metode aktuarske protuvrijednosti primijenjene s obzirom na razdoblje osiguranja, u osobnu osnovicu treba uključiti jednako razdoblje tijekom kojeg je službenik [Unije] prije datuma podnošenja zahtjeva za prenošenje mirovinskih prava već bio uključen u mirovinski sustav [Unije]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika tumačiti u smislu da država članica može odrediti iznos kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava putem aktuarske protuvrijednosti ili paušalne otkupne vrijednosti, predviđene tom odredbom Pravilnika prije izmjene Uredbom br. 723/2004, ili treba primijeniti samo jednu od tih metoda.

               21

               Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika, u verziji prije izmjene Uredbom br. 723/2004, koja je proizišla iz Uredbe br. 571/92, predviđao je da službenici koji stupaju u službu Zajednica nakon što su napustili službu državne uprave, nacionalne ili međunarodne organizacije ili nakon što su obavljali djelatnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe, imaju pravo, nakon što ih se imenuje na stalno radno mjesto, na to da se Zajednicama uplati aktuarska protuvrijednost ili paušalna otkupna vrijednost mirovinskih prava koja su stekli na temelju tih prethodnih aktivnosti.

               22

               Ova odredba pružala je državama članicama alternativu u odnosu na izvršavanje njihove obveze da usvoje nacionalne mjere nužne kako bi se službenicima institucija jamčila mogućnost ostvariti prijenos njihovih mirovinskih prava na starosnu mirovinu u mirovinski sustav Zajednice. Dakle, s obzirom na to da nisu bile obvezne omogućiti službenicima pravo izbora između prijenosa aktuarske protuvrijednosti i paušalne otkupne vrijednosti, države članice imale su slobodu pribjeći jednoj ili drugoj metodi izračuna (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. prosinca 1987., Komisija/Luksemburg, 315/85, Recueil, str. 5391., točke 20. do 22.).

               23

               Sloboda izbora kojom su raspolagale države članice proširena je izmjenama Pravilnika Uredbom br. 723/2004, sukladno kojoj je navedeni članak 11. stavak 2. Priloga VIII. predviđao da službenik koji stupa u službu Zajednica ima mogućnost, nakon što ga se imenuje na stalno radno mjesto ali prije nego što ostvari pravo na starosnu mirovinu, u smislu članka 77. istog Pravilnika, prenijeti na Zajednice kapitaliziranu vrijednost, ažuriranu do datuma stvarnog prijenosa, koja predstavlja mirovinska prava stečena na temelju prethodnih aktivnosti.

               24

               Naime, primjenom od sada samo pojma „kapitalizirana vrijednost stečenih mirovinskih prava” zakonodavac Unije dopustio je državama članicama prema njihovom izboru primjenu metode utvrđivanja novčanog iznosa koji se prenosi u mirovinski sustav Unije pod uvjetom da taj iznos stvarno predstavlja mirovinska prava koja je odnosni službenik ostvario na temelju svojih prethodnih aktivnosti.

               25

               Posljedično, države članice mogu primijeniti metodu zvanu „aktuarska protuvrijednost”, koja služi izračunu aktualne vrijednosti budućih i mogućih mirovinskih davanja, s time da će iznos biti normalno umanjen uzimajući u obzir preuranjenu isplatu i rizik od smrti prije očekivanog vremena, ili metodu nazvanu „paušalna otkupna vrijednost”, koja se provodi zbrajanjem doprinosa što ih uplaćuju i osiguranik i njegov poslodavac, a kojoj se mogu dodati i kamate (vidjeti, kad je riječ o metodama izračuna, presudu od 18. ožujka 1982., Bodson, 212/81, Recueil, str. 1019., točke 7. i 8.), ili neke druge metode.

               26

               U tim uvjetima, na prvo pitanje potrebno je odgovoriti da članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika treba tumačiti u smislu da država članica može odrediti iznos kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava bilo putem metode aktuarske protuvrijednosti, bilo putem paušalne otkupne vrijednosti, bilo putem drugih metoda, pod uvjetom da iznos koji se prenosi stvarno predstavlja mirovinska prava stečena na temelju prethodnih aktivnosti odnosnog službenika.

         Drugo pitanje

               27

               Svojim drugim pitanjem sud koji je podnio zahtjev u biti pita treba li članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika i članak 4. stavak 3. UEU‑a tumačiti u smislu da isti ne dopuštaju primjenu metode izračuna kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava stečenih u nacionalnome mirovinskom sustavu na temelju prethodnih aktivnosti koje su određene češkim propisom i ima li utjecaj na taj odgovor okolnost da ta metoda vodi tomu da je iznos kapitalizirane vrijednosti koja se prenosi u mirovinski sustav Unije određen u visini koja ne doseže ni polovinu uplaćenih doprinosa od strane službenika u nacionalnome mirovinskom sustavu.

               28

               Kako bi se osigurala koordinacija nacionalnih mirovinskih sustava i mirovinskog sustava Unije, potrebno je provesti dvije uzastopne radnje, od kojih se druga sastoji u konverziji kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava stečenih u nacionalnom sustavu u anuitetima koji uzimaju u obzir mirovinski sustav Unije. Tu konverziju provode institucije Unije sukladno općim odredbama za provedbu navedenog članka 11. koje određuju institucije. Ta radnja provodi se prema pravu Unije.

               29

               S druge strane, prva radnja potpada pod isključivu nadležnost nacionalnih vlasti koje upravljaju mirovinskim sustavom kojem je zainteresirani pripadao prije nego što je stupio u službu Unije, pa se tom radnjom određuje kapitalna vrijednost mirovinskih prava stečenih u nacionalnom sustavu na temelju odgovarajućih propisa odnosne države članice (vidjeti presudu od 9. studenoga 1989., Bonazzi‑Bertottilli i dr. / Komisija, 75/88, 146/88 i 147/88, Recueil, str. 3599., točku 17.).

               30

               Potrebno je primijetiti, u pogledu različitih nacionalnih propisa, da zakonodavac Unije člankom 11. stavkom 2. Priloga VIII. Pravilnika nije imao namjeru harmonizirati različite nacionalne odredbe koje se tiču mirovina, a koje karakteriziraju velika različitost i kompleksnost (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Luksemburg, točku 21.). Osim toga, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 43. svojeg mišljenja, iz članka 48. i članka 153. stavka 4. UFEU‑a proizlazi da je pravo država članica da definiraju temeljna načela svojih sustava socijalne sigurnosti priznato pravom Unije.

               31

               Slijedom navedenog, države članice raspolažu velikim diskrecijskim ovlastima kada donose nacionalne propise za provedbu članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilnika.

               32

               To posebno vrijedi za metodu kojom države članice određuju iznos kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava stečenih u nacionalnom sustavu i za koji je određeno da ga mirovinski sustav Unije uzima u obzir, pri čemu ta metoda ipak mora biti uspostavljena u skladu s prirodom načela i pravila kojima se uređuje njihov mirovinski sustav.

               33

               Općenito, države članice mogu uspostaviti mirovinski sustav kapitalizacijom uloga starosne mirovine proporcionalne uplaćenim doprinosima, ili, naprotiv, sustav zasnovan na određenoj razini solidarnosti, koji predviđa da mirovine isplaćene u okviru tog sustava nisu nužno proporcionalne uplaćenim doprinosima.

               34

               Iz zahtjeva suda koji je uputio zahtjev proizlazi da su u nacionalnome mirovinskom sustavu u glavnom postupku iznosi mirovina na koje umirovljenici imaju pravo izračunati primjenom formule koja uzima u obzir cjelokupno razdoblje uplate doprinosa u mirovinsko osiguranje i razinu prihoda, iako ovo posljednje navedeno gubi važnost. U tom sustavu jasno je da viši prihodi daju pravo na višu mirovinu, ali iznosi prihoda koji prelaze određenu visinu uzimaju se u obzir u ograničenoj mjeri.

               35

               Međutim, u sustavu preraspodjele koji ima vrlo jak karakter solidarnosti jasno je da kapitalizirana vrijednost stečenih mirovinskih prava ne odgovara ukupnim uplatama poslodavca i njegova zaposlenika na temelju njegova mirovinskog osiguranja.

               36

               Iako izračun kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava logično proizlazi iz prirode, načela i pravila mirovinskog sustava na snazi u državi članici, usklađenost navedenog sustava izračuna s pravom Unije ne treba dovoditi u pitanje. Zakonodavstvo dotične države članice riskira stvoriti zapreku slobodi kretanja radnika zajamčenoj člankom 45. UFEU‑a ili je protivno obvezama iz članka 4. stavka 3. UEU‑a samo u slučaju ako načini izračuna te vrijednosti odstupaju, u korist ili na štetu službenika, od prirode načela i pravila nacionalnog mirovinskog sustava.

               37

               Potrebno je podsjetiti da, s jedne strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi, službenik Unije ima status radnika migranta (vidjeti gore navedenu presudu My, točku 37. i navedenu sudsku praksu, presudu od 16. veljače 2006., Öberg, C‑185/04, Recueil, str. I‑1453., točku 12. kao i presudu od 4. srpnja 2013., Gardella, C‑233/12, točku 25.) i, s druge strane, da obveza država članica da omoguće prelazak u mirovinski sustav Unije mirovinskih prava koja su službenici Unije stekli na temelju prethodnih službi te da u tom pogledu odrede metodu izračuna ulazi u područje primjene članka 4. stavka 3. UEU‑a (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 1997., Komisija/Španjolska, C‑52/96, Recueil, str. I‑4637., točku 9.).

               38

               Nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku, kao što je to navedeno u točkama 11. i 12. ove presude, načelno ne odstupa od prirode načela i pravila nacionalnog mirovinskog sustava. Međutim, na nacionalnom je sudu da provjeri je li to zaista tako, osobito kada tužitelj podnosi ozbiljne indicije da nije tako, kao i da provjeri, u slučaju da nacionalni propisi dopuštaju prenošenje mirovinskih prava u drugi nacionalni sustav odnosno u sustav međunarodne organizacije, je li izračun iznosa koji treba prenijeti u mirovinski sustav Unije takav da je proveden na nepovoljan način u odnosu na izračun iznosa koji bi se prenio u druge takve sustave. Sama činjenica da primijenjena metoda izračuna kao rezultat daje iznos koji je manji od polovine doprinosa koje je službenik uplatio ne predstavlja sama po sebi takvu indiciju. Osim toga, iz spisa dostavljenog Sudu ne proizlazi da nacionalne odredbe dopuštaju prenošenje mirovinskih prava u drugi nacionalni ili međunarodni sustav.

               39

               Nadalje, službenik koji zahtijeva prenošenje svojih mirovinskih prava stečenih u mirovinskom sustavu države članice u mirovinski sustav Unije ne može se učinkovito pozivati na zabranu diskriminacije u odnosu na službenike Unije koji potječu iz država članica zbog toga što su primjenjivane različite metode izračuna kapitalizirane vrijednosti koja se prenosi. Naime, u tom slučaju razlika u postupanju bila bi posljedica nadležnosti država članica da urede svoje mirovinske sustave i njihovih diskrecijskih ovlasti u tom pogledu.

               40

               Pod tim uvjetima, odgovor na drugo pitanje jest da se članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika i članak 4. stavak 3. UEU‑a trebaju tumačiti u smislu da ne zabranjuju primjenu metode izračuna kapitalizirane vrijednosti prethodno stečenih mirovinskih prava, kako je to uređeno češkim propisima, čak i ako ta metoda dovodi do toga da je iznos kapitalizirane vrijednosti koja se prenosi u mirovinski sustav Unije određen u visini koja ne doseže ni polovinu uplaćenih doprinosa od strane službenika i njegovog nekadašnjeg poslodavca u nacionalnome mirovinskom sustavu.

         Treće pitanje

               41

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika i članak 4. stavak 3. UEU‑a tumačiti u smislu da je u svrhu izračuna iznosa kapitalizirane vrijednosti prethodno stečenih mirovinskih prava koja se prenose u mirovinski sustav Unije potrebno uzeti u obzir i razdoblje tijekom kojega je službenik već bio uključen u sustav Unije.

               42

               S jedne strane, vezano uz gore navedenu presudu My, na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev u okviru svog trećeg pitanja, potrebno je podsjetiti da je Sud u točki 49. te presude smatrao da je nacionalni propis koji ne dopušta uzimanje u obzir godina rada koje je državljanin Unije ostvario u službi institucije Unije u cilju stjecanja prava na mirovinu na temelju svojeg nacionalnog sustava u suprotnosti s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, u vezi s Pravilnikom.

               43

               Međutim, dok se u predmetu koji je rezultirao gore navedenom presudom My radilo o uzimanju u obzir razdoblja aktivnosti ostvarenih u instituciji Unije s ciljem stjecanja prava na mirovinu na temelju nacionalnog mirovinskog sustava, tužitelj u glavnom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev u načelu zahtijeva uzimanje u obzir u odnosnoj državi članici razdoblja aktivnosti ostvarenog kao službenik Komisije u svrhu utvrđivanja iznosa koji se prenosi iz nacionalnog mirovinskog sustava u sustav Unije.

               44

               S obzirom na to da je situacija koja je dovela do gore navedene presude My drukčija od predmeta u glavnom postupku, ta presuda ne daje dovoljno elemenata za davanje odgovora na treće pitanje.

               45

               S druge strane, iz članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilnika bez dvojbe proizlazi da su mirovinska prava koja službenik ima pravo prenijeti u mirovinski sustav Unije iz mirovinskog sustava na snazi u državi članici samo ona koja su stečena na temelju aktivnosti prakticiranih prije njegova stupanja u službu Unije.

               46

               Ova je odredba, osim toga, precizno razrađena Odlukom Komisije od 28. travnja 2004. koja se odnosi na opće odredbe za provedbu članaka 11. i 12. Priloga VIII. Pravilnika koji u članku 6. prvoj alineji predviđa da „[s]vaki iznos koji se prenosi iz zaposlenikovog mirovinskog fonda mora biti odobren kao ažurirana kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava stečenih prije ulaska u službu Zajednica”.

               47

               Slijedom navedenog, na treće pitanje potrebno je odgovoriti da članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika i članak 4. stavak 3. UEU‑a treba tumačiti u smislu da, u svrhu izračuna iznosa kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava stečenih u nacionalnome mirovinskom sustavu i određenih za prenošenje u mirovinski sustav Unije, ne može se uzeti u obzir razdoblje tijekom kojega je službenik već bio uključen u sustav Unije.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Uredbe (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se određuju pravila za službenike Europskih zajednica kao i sustav koji se primjenjuje na ostale zaposlenike Zajednica te se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na službenike Komisije, koja je izmijenjena Uredbom (EZ, Euratom) Vijeća br. 723/2004 od 22. ožujka 2004., treba tumačiti u smislu da država članica može odrediti iznos kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava bilo putem metode aktuarske protuvrijednosti, bilo putem paušalne otkupne vrijednosti, bilo putem drugih metoda, pod uvjetom da iznos koji se prenosi predstavlja mirovinska prava stvarno stečena na temelju prethodnih aktivnosti odnosnog službenika.

                        2.

                           Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Uredbe br. 259/68, izmijenjene Uredbom br. 723/2004, i članak 4. stavak 3. UEU‑a treba tumačiti u smislu da ne zabranjuju primjenu metode izračuna kapitalizirane vrijednosti prethodno stečenih mirovinskih prava, kako je to uređeno češkim propisima, čak i ako ta metoda dovodi do toga da je iznos kapitalizirane vrijednosti koja se prenosi u mirovinski sustav Unije određen u visini koja ne doseže ni polovinu uplaćenih doprinosa od strane službenika i njegovog nekadašnjeg poslodavca u nacionalnome mirovinskom sustavu.

                        3.

                           Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Uredbe br. 259/68, izmijenjene Uredbom br. 723/2004, i članak 4. stavak 3. UEU‑a treba tumačiti u smislu da, u svrhu izračuna iznosa kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava stečenih u nacionalnome mirovinskom sustavu i određenih za prenošenje u mirovinski sustav Unije, ne može se uzeti u obzir razdoblje tijekom kojega je službenik već bio uključen u sustav Unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 4. veljače 2015.#Office national de l'emploi protiv Marie-Rose Melchior.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour du travail de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uvjeti stjecanja prava na naknade za nezaposlenost u državi članici – Uzimanje u obzir razdoblja rada u svojstvu člana ugovornog osoblja u službi institucije Europske unije u toj državi članici – Izjednačavanje dana nezaposlenosti za koje se prima naknada prema Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica s danima rada – Načelo lojalne suradnje.#Predmet C-647/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      4. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uvjeti stjecanja prava na naknade za nezaposlenost u državi članici — Uzimanje u obzir razdoblja rada u svojstvu člana ugovornog osoblja u službi institucije Europske unije u toj državi članici — Izjednačavanje dana nezaposlenosti za koje se prima naknada prema Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica s danima rada — Načelo lojalne suradnje“
      U predmetu C‑647/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour du travail de Bruxelles (Belgija), odlukom od 27. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 6. prosinca 2013., u postupku

         Office national de l’emploi

      protiv

         Marie‑Rose Melchior,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M.-R. Melchior, S. Capiau, avocat,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. listopada 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela lojalne suradnje i članka 34. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Office national de l’Emploi (državni ured za zapošljavanje, u daljnjem tekstu: ONEM) i M.-R. Melchior zbog odbijanja te ustanove da potonjoj prizna pravo na naknade za nezaposlenost.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člankom 96. Uvjeta zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica Uredbe Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se određuju Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i uvjeti zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike tih Zajednica te se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije (SL L 56, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.), koja je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. (SL L 124, str. 1.; u daljnjem tekstu: Uvjeti zapošljavanja), propisano je da:
               „1.   Bivši član ugovornog osoblja koji je nezaposlen nakon što mu je završio radni odnos u instituciji Unije i:

                        a)

                        koji od Unije ne prima starosnu mirovinu ili naknadu za invalidnost,

                        b)

                        čiji radni odnos nije završio zbog ostavke ili otkaza ugovora zbog stegovnih razloga,

                        c)

                        koji je navršio najmanje šest mjeseci staža u službi,

                        d)

                        koji ima boravište u nekoj od država članica,

                  ima pravo na mjesečnu naknadu za nezaposlenost u skladu s uvjetima navedenima u nastavku.
               Ako ima pravo na davanja za nezaposlenost u nacionalnom sustavu, obvezan je to prijaviti instituciji za koju je radio, koja o tome odmah obavješćuje Komisiju. U tim slučajevima iznos tih davanja odbija se od naknade koja se isplaćuje u skladu sa stavkom 3.
               2.   Kako bi ostvario pravo na naknadu za nezaposlenost, bivši član ugovornog osoblja:

                        a)

                        mora, na vlastiti zahtjev, biti prijavljen kao osoba koja traži posao pri službi za zapošljavanje države članice u kojoj ima boravište;

                        b)

                        mora ispunjavati zakonske obveze te države članice koje se odnose na osobe koje primaju davanja za nezaposlenost prema njezinom zakonodavstvu;

                        c)

                        mora svaki mjesec instituciji za koju je radio poslati potvrdu koju izdaje nadležna nacionalna služba za zapošljavanje u kojoj se navodi je li ispunio obveze i uvjete iz točaka (a) i (b), a koju ta institucija odmah prosljeđuje Komisiji.

                  Unija može odobriti naknadu ili je nastaviti isplaćivati čak i ako nisu ispunjene obveze prema nacionalnom zakonodavstvu iz točke (b) u slučaju bolesti, nesreće, majčinstva, invalidnosti ili slične situacije ili ako nadležno nacionalno tijelo odobri izuzeće.
               [...]
               7.   Doprinosima članova ugovornog osoblja financira se jedna trećina sustava osiguranja za slučaj nezaposlenosti [...].
               [...]
               9.   Nacionalne službe nadležne za zapošljavanje i nezaposlenost, postupajući u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, učinkovito surađuju s Komisijom kako bi osigurale pravilnu primjenu ovog članka.
               [...]“

         Belgijsko pravo

               4

               Kraljevska uredba o pravilima za slučaj nezaposlenosti od 25. studenoga 1991. (Moniteur belge od 31. prosinca 1991., str. 29888.; u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka, propisuje u članku 30. da radnik zaposlen u punom radnom vremenu i s navršenih preko 50 godina stječe pravo na naknade za nezaposlenost, ako je radio 624 dana tijekom 36 mjeseci koji prethode podnošenju zahtjeva za naknade.

               5

               Člankom 37. stavkom 1. Kraljevske uredbe propisano je:
               „[...] smatraju se radom redovno obavljan rad i prekovremeni rad bez zamjenskog odmora koji se obavljaju u okviru profesije ili u poduzeću koje je obveznik plaćanja doprinosa u sustavu socijalnog osiguranja u području nezaposlenosti, a za koje je istodobno:

                        1)

                        isplaćena naknada barem jednaka najnižoj plaći koja je određena zakonskim ili drugim propisom ili kolektivnim ugovorom koji obvezuje poduzeće ili, u nedostatku, običajem;

                        2)

                        su na temelju isplaćene naknade obračunati propisani doprinosi za socijalnu sigurnost, uključujući doprinose za slučaj nezaposlenosti.

                  [...]“

               6

               Člankom 37. stavkom 2. Kraljevske uredbe određeno je:
               „Rad u inozemstvu uzima se u obzir ako je bio obavljen u okviru zaposlenja na osnovi kojeg se u Belgiji plaćaju doprinosi za socijalnu sigurnost, uključujući doprinose za slučaj nezaposlenosti.
               Međutim, podstavak 1. primjenjuje se samo ako je radnik, nakon rada u inozemstvu, ostvario razdoblja rada u svojstvu zaposlene osobe na temelju belgijskog propisa.“

               7

               U skladu s člankom 38. stavkom 1. podstavkom 1. točkom (a) Kraljevske uredbe, a u svrhu primjene članka 30. i članaka te uredbe koji iza njega slijede, dani za koje je isplaćena naknada na temelju zakonodavstva o osiguranju za slučaj nezaposlenosti izjednačavaju se s danima rada.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je M.-R. Melchior, belgijska državljanka, obavljala kao radnica različite poslove u Belgiji prije nego što je bila zaposlena u Komisiji Europskih zajednica u Bruxellesu u razdoblju od 1. ožujka 2005. do 29. veljače 2008. u svojstvu člana ugovornog osoblja.

               9

               ONEM je odlukom od 5. ožujka 2008. odbio zahtjev za priznanje prava na naknade za nezaposlenost podnesen 1. ožujka 2008. jer je smatrao da nije dokazala da je ostvarila 624 dana rada tijekom 36 mjeseci koji prethode njezinom zahtjevu, pri čemu to tijelo nije uzelo u obzir razdoblje u kojem je imenovana radila u Komisiji.

               10

               Nakon što joj je priznato pravo na naknadu za nezaposlenost iz Uvjeta zapošljavanja u trajanju od 12 mjeseci počevši od 1. ožujka 2008. i nakon što je obavljala različite poslove u Belgiji između 20. kolovoza 2008. i 13. srpnja 2009., M.-R. Melchior je ponovno podnijela zahtjev za naknade za nezaposlenost koju je ONEM odbio odlukom od 26. kolovoza 2009. jer ponovno nije dokazala da je ostvarila 624 dana rada tijekom 36 mjeseci koji prethode podnošenju navedenog zahtjeva u razdoblju od 14. srpnja 2006. do 14. srpnja 2009.

               11

               ONEM je prilikom utvrđivanja ostvarenih dana rada uzeo u obzir samo razdoblja koja se odnose na te različite poslove. Odbio je, s jedne strane, uzeti u obzir navršeno razdoblje zaposlenja u službi Komisije kao razdoblje rada obavljenog u inozemstvu u smislu članka 37. stavka 2. Kraljevske uredbe i, s druge strane, na temelju članka 38. stavka 1. podstavka 1. točke (a) iste uredbe izjednačiti razdoblje nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada iz Uvjeta zapošljavanja s razdobljem rada.

               12

               M.-R. Melchior osporila je odluku ONEM‑a od 26. kolovoza 2009. pred Tribunal du travail de Bruxelles (radni sud u Bruxellesu), koji je presudom od 14. veljače 2012. poništio navedenu odluku i utvrdio da imenovana ima pravo na naknade za nezaposlenost počevši od 14. srpnja 2009. te ONEM‑u naložio plaćanje zaostalih iznosa tih naknada računajući od tog datuma.

               13

               ONEM je podnio žalbu protiv te presude Cour du travail de Bruxelles (Visoki radni sud u Bruxellesu), kojom od njega zahtijeva da preinači presudu te vrati na snagu odluku od 26. kolovoza 2009.

               14

               Cour de travail de Bruxelles u zahtjevu za prethodnu odluku navodi da su doprinosi iz članka 37. stavka 1. Kraljevske uredbe određeni belgijskim zakonodavstvom te da, ne dovodeći u pitanje mogući učinak prava Unije, iz Kraljevske uredbe ne proizlazi obveza da se uzmu u obzir doprinosi plaćeni, u ovom slučaju, u Belgiji na temelju sustava osiguranja za slučaj nezaposlenosti različitog od onog iz Kraljevske uredbe. Slijedom navedenoga, Cour de travail de Bruxelles ističe da, neovisno o pravu Unije, prvostupanjski sud nije mogao doprinose plaćene na temelju Uvjeta zapošljavanja smatrati doprinosima u smislu navedenog članka 37. stavka 1. Kraljevske uredbe.

               15

               Ispitujući zahtjeve koji bi mogli proizaći iz prava Unije u pogledu uzimanja u obzir razdoblja zaposlenja navršenih u službi europske institucije sa sjedištem u Belgiji, pozivajući se na presude Ferlini (C‑411/98, EU:C:2000:530, t. 41.) i My (C‑293/03, EU:C:2004:821, t. 35.) te na rješenje Ricci i Pisaneschi (C‑286/09 i C‑287/09, EU:C:2010:420, t. 26.), Cour de travail de Bruxelles naveo je da se M.‑R. Melchior ne može smatrati „radnicom“ u smislu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice (SL L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5, svezak 5., str. 7.) ili Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5, svezak 3., str. 160.). Također navodi da se radnica koja je, poput M.-R. Melchior, radila u europskoj instituciji koja ima sjedište u Belgiji i koja prethodno nije radila drugdje osim u toj državi članici ne može pozivati na odredbe UFEU‑a koje jamče slobodno kretanja radnika jer se one ne primjenjuju na situacije s isključivim domaćim elementom.

               16

               Međutim, Cour du travail de Bruxelles napominje da je Sud više puta smatrao da belgijski propis u području mirovina ne osigurava u dovoljnoj mjeri prijenos prava radnika koji je bio zaposlen kod belgijskog poslodavca i u europskoj instituciji. U tom pogledu, Cour du travail de Bruxelles citira presude Komisija/Belgija (137/80, EU:C:1981:237, t. 19.) i My (EU:C:2004:821). Cour du travail de Bruxelles sumnja u pravilnost ONEM‑ova stava prema kojem se argumentacija u potonjoj presudi temelji na postojanju posebne odredbe u području mirovina te da se stoga ta argumentacija ne može primijeniti na sustav osiguranja za slučaj nezaposlenosti i navodi da smatra da je pristup Suda iz te presude povezan s načelom lojalne suradnje. Osim toga, Cour du travail de Bruxelles ističe da taj pristup nije bio primjenjivan samo u području mirovina, već i u područjima roditeljskih i obiteljskih davanja te poreznih olakšica.

               17

               Cour du travail de Bruxelles smatra da se iz te sudske prakse može zaključiti da je načelu lojalne suradnje, kao što je predviđeno u članku 4. stavku 3. UEU‑a, protivna primjena članka 37. i članka 38. stavka 1. podstavka 1. točke (a) Kraljevske uredbe na način na koji ih tumači ONEM. Također, čini mu se da bi mogla postojati proturječnost u odnosu na članak 34. stavak 1. Povelje, čiji se prvi podstavak, prema Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL L 2007, C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), zasniva na članku 12. Europske socijalne povelje potpisane u Torinu 18. listopada 1961. i izmijenjene u Strasbourgu 3. svibnja 1996.

               18

               U tim je okolnostima Cour du travail de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li protivno načelu lojalne suradnje i članku 4. stavku 3. UEU‑a, s jedne strane, te članku 34. stavku 1. [Povelje], s druge strane, da država članica za stjecanje prava na naknade za nezaposlenost odbije:

                        —

                        uzeti u obzir razdoblja rada u svojstvu člana ugovornog osoblja u službi institucije Europske unije sa sjedištem u toj državi članici, posebno kad je prije i nakon razdoblja zaposlenja u svojstvu člana ugovornog osoblja rad obavljen u svojstvu radnika na temelju propisa navedene države članice;

                        —

                        izjednačiti dane nezaposlenosti, za koje je plaćena naknada u skladu s Uvjetima zapošljavanja, s danima rada, iako se dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada, prema propisima navedene države, već smatraju izjednačenima.“

         O prethodnom pitanju

               19

               U prvom redu, potrebno je navesti da je odluka ONEM‑a u postupku u glavnom predmetu donesena 26. kolovoza 2009., odnosno prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona.

               20

               Stoga valja navesti da sud koji je uputio zahtjev pita je li članku 10. UEZ‑a i članku 34. stavku 1. Povelje protivan propis države članice, poput onog u glavnom postupku, koji se tumači tako da se kod priznanja prava na naknade za nezaposlenost ne uzimaju u obzir razdoblja rada ostvarena u svojstvu člana ugovornog osoblja u službi institucije Unije sa sjedištem u toj državi članici i prema kojem dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada prema Uvjetima zapošljavanja nisu izjednačeni s danima rada, iako se dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada, prema propisima navedene države, već smatraju izjednačenima.

               21

               U tom smislu treba podsjetiti da pravo Unije ne zadire u nadležnost država članica da urede svoje sustave socijalne sigurnosti te da, uslijed nepostojanja usklađenosti na razini Unije, zakonodavstvo svake države članice određuje uvjete za stjecanje prava na davanja u području socijalne sigurnosti. Međutim, države članice u izvršenju te nadležnosti moraju poštovati pravo Unije (vidjeti u tom smislu osobito presude Kristiansen, C‑92/02, EU:C:2003:652, t. 31. i Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 40.).

               22

               Treba podsjetiti da su Uvjeti zapošljavanja kao i Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica (u daljnjem tekstu: Pravilnik) usvojeni jednom uredbom Vijeća, Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968., koja, na temelju članka 249. stavka 2. UEZ‑a, ima opću primjenu, obvezujuća je u cijelosti i neposredno se primjenjuje u svakoj državi članici. Iz navedenoga proizlazi da Uvjeti, uz učinke koje imaju u unutarnjem upravnom poretku Unije, obvezuju države članice uvijek kada je njihova suradnja nužna za provedbu Uvjeta (presude Komisija/Belgija, EU:C:1981:237, t. 7. i 8.; Komisija/Belgija, 186/85, EU:C:1987:208, t. 21. i Kristiansen, EU:C:2003:652, t. 32.).

               23

               Belgijska vlada ističe da se sustav osiguranja za slučaj nezaposlenosti u Belgiji temelji na načelu solidarnosti prema kojem se doprinosi plaćaju unaprijed. Prema toj vladi, uvjeti stjecanja prava na naknade za nezaposlenost u okviru tog sustava ne krše nijedno pravno pravilo Unije te, osobito, nijednu posebnu odredbu Uvjeta zapošljavanja. Stoga smatra da se pristup iz presude My (EU:C:2004:821) ne može primijeniti u glavnom postupku.

               24

               Međutim, članak 96. stavak 1. Uvjeta zapošljavanja, koji propisuje, pod određenim uvjetima, isplatu naknade za nezaposlenost bivšem članu ugovornog osoblja koji je nezaposlen nakon što mu je završio radni odnos u instituciji Unije, sâm po sebi ne ograničava nadležnost država članica u pogledu određivanja uvjeta za stjecanje prava na davanja koji su propisani u nacionalnom sustavu osim ograničenja koje proizlazi iz tog članka, prema kojem je potrebno poštovati dopunski karakter naknade za nezaposlenost u odnosu na naknadu koju bivši član ugovornog osoblja eventualno može zatražiti iz nacionalnog sustava.

               25

               Međutim, Sud je u presudi My (EU:C:2004:821) utvrdio da članak 10. UEZ‑a u vezi s Pravilnikom treba tumačiti tako da mu je protivan nacionalni propis koji ne dopušta uzimanje u obzir godina rada državljanina Unije navršenih u službi institucije Unije radi stjecanja prava na prijevremenu starosnu mirovinu iz nacionalnog sustava. Sud je u rješenju Ricci i Pisaneschi (EU:C:2010:420) posebno naglasio da isto ne vrijedi u odnosu na priznanje prava na redovnu starosnu mirovinu.

               26

               Odlučujući u toj presudi, Sud se nije oslanjao na određenu odredbu Pravilnika, već je, pozivajući se na presudu Komisija/Belgija (EU:C:1981:237), naveo u točkama 45. do 48. presude My (EU:C:2004:821) da bi, kao kod odbijanja poduzimanja potrebnih mjera, sukladno članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku, radi prijenosa aktuarske protuvrijednosti ili paušalne otkupne vrijednosti mirovinskih prava stečenih u nacionalnom sustavu mirovinskog osiguranja u sustav mirovinskog osiguranja Zajednice, takav propis mogao otežati zapošljavanje nacionalnih službenika s određenim stažem u institucijama Unije. Sud je istaknuo da bi takav propis mogao djelovati obeshrabrujuće na zapošljavanje u toj instituciji jer bi radnik koji se zaposli u jednoj od tih institucija, a koji je prethodno bio osiguran u nacionalnom sustavu mirovinskog osiguranja, riskirao mogućnost ostvarivanja prava na davanja za starost iz tog sustava na koje bi imao pravo da nije prihvatio zaposlenje. Sud je smatrao da takve posljedice nisu dopustive s obzirom na obvezu lojalne suradnje i pomoći država članica prema Uniji, sukladno članku 10. UEZ‑a, radi lakšeg ispunjenja njezina cilja.

               27

               Međutim propis države članice koji ne omogućava uzimanje u obzir razdoblja zaposlenja u svojstvu člana ugovornog osoblja u nekoj instituciji Unije sa sjedištem u toj državi članici radi stjecanja prava na naknade za nezaposlenost također je takve naravi da tim institucijama otežava zapošljavanje članova ugovornog osoblja. Kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točkama 51. do 53. svojeg mišljenja, takav propis može radnike koji borave u toj državi članici odvratiti od zaposlenja u instituciji Unije s obzirom na to da zbog tog zaposlenja riskiraju neuračunavanje zbroja radnih dana, a koji su prema tom propisu potrebni radi stjecanja prava na naknade u slučaju nezaposlenosti jer će se, zbog njegova propisom ograničenog trajanja, prije ili kasnije morati uključiti ili ponovno uključiti u nacionalno tržište rada.

               28

               Takav propis može prouzročiti odvraćajući učinak u pogledu neizjednačavanja dana nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada sukladno Uvjetima zapošljavanja s danima rada radi priznanja prava na naknade za nezaposlenost u toj državi članici, iako su dani nezaposlenosti, za koje se isplaćuje naknada prema propisu te države, već izjednačeni s danima rada.

               29

               Slijedom navedenoga, a da nije bilo potrebe razmotriti pitanje koje se odnosi na članak 34. stavak 1. Povelje, valja na to pitanje odgovoriti na način da je članku 10. UEZ‑a u vezi s Uvjetima zapošljavanja protivan propis države članice, poput onog u glavnom postupku, koji se tumači tako da se kod stjecanja prava na naknade za nezaposlenost ne uzimaju u obzir razdoblja rada ostvarena u svojstvu člana ugovornog osoblja u službi institucije Unije sa sjedištem u toj državi članici i prema kojem dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada prema Uvjetima zapošljavanja nisu izjednačeni s danima rada, iako se dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada, prema propisima navedene države, već smatraju izjednačenima.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članku 10. UEZ‑a u vezi s Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica Uredbe Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se određuju Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i uvjeti zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike tih Zajednica te se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije, koja je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004., protivan je propis države članice, poput onog u glavnom postupku, koji se tumači tako da se kod stjecanja prava na naknade za nezaposlenost ne uzimaju u obzir razdoblja rada ostvarena u svojstvu člana ugovornog osoblja u službi institucije Unije sa sjedištem u toj državi članici i prema kojem dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada prema Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica nisu izjednačeni s danima rada, iako se dani nezaposlenosti za koje se isplaćuje naknada, prema propisima navedene države, već smatraju izjednačenima.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 8. listopada 2014.#Moises Bermejo Garde protiv Europskog gospodarskog i socijalnog odbora (EGSO).#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Uznemiravanje – Nezakonite radnje koje su štetne za interese Unije – Teška povreda dužnosničkih obveza – Članci 12.a i 22.a Pravilnika o osoblju – Otkaz od strane tužitelja – Premještaj uslijed otkaza – Neobavještavanje OLAF‑a od strane nadređenog koji je primio informacije – Akti kojima se nanosi šteta – Dobra vjera – Prava na obranu – Nadležnost autora akta.#Predmet T‑530/12 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. lipanj 07.#Insinööritoimisto InsTiimi Oy protiv Puolustusvoimat.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Korkein hallinto-oikeus.#Predmet C-615/10.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 31. svibnja 2017.#Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI) protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Odluka o obustavi postupka – Odbijanje Europske komisije da provede ispitivanje tužiteljeve pritužbe – Nepostojanje potpore nakon faze prethodnog ispitivanja – Odluka kojom se samo potvrđuje – Pretpostavke zakonitosti povlačenja odluke o obustavi postupka.#Predmet C-228/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      31. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Državne potpore — Odluka o obustavi postupka — Odbijanje Europske komisije da provede ispitivanje tužiteljeve pritužbe — Nepostojanje potpore nakon faze prethodnog ispitivanja — Odluka kojom se samo potvrđuje — Pretpostavke zakonitosti povlačenja odluke o obustavi postupka“
      U predmetu C‑228/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 22. travnja 2016.,

         Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI), sa sjedištem u Ateni (Grčka), koju zastupaju E. Bourtzalas, avocat, A. Oikonomou, E. Salaka, C. Synodinos i C. Tagaras, dikigoroi, kao i D. Waelbroeck, avocat,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Bouchagiar i É. Gippini Fournier, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. veljače 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI) zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 9. veljače 2016., DEI/Komisija (T‑639/14, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:77), kojim je obustavljen postupak po tužbi za poništenje Komisijine odluke sadržane u dopisu COMP/E3/ΟΝ/AB/ark *2014/61460 od 12. lipnja 2014., kojim su odbijene njezine pritužbe u području državnih potpora (u daljnjem tekstu: odluka od 12. lipnja 2014.).

         Pravni okvir

               2

               Člankom 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), koja je bila na snazi u trenutku donošenja odluke od 12. lipnja 2014., naslovljenim „Prethodno ispitivanje prijave i odluka Komisije”, bilo je propisano:
               „1.   Komisija ispituje prijavu neposredno odmah nakon njezina primitka. Ne dovodeći u pitanje članak 8., Komisija donosi odluku u skladu sa stavcima 2., 3. ili 4. ovog članka
               2.   U slučaju kada slijedom prethodnog ispitivanja Komisija ustanovi da prijavljena mjera ne predstavlja potporu, takav nalaz bilježi u obliku odluke.
               3.   U slučaju kada Komisija, nakon prethodnog ispitivanja, ustanovi da ne postoje nikakve sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima [unutarnjeg] tržišta u onoj mjeri u kojoj je to obuhvaćeno člankom [107. stavkom 1. UFEU‑a], ona donosi odluku kojom se utvrđuje da je predmetna mjera u skladu s načelima [unutarnjeg] tržišta (dalje u tekstu ‚odluka o nespornosti’). U takvoj se odluci točno navodi koja je iznimka primijenjena u skladu s Ugovorom.
               4.   U slučaju kada Komisija, nakon prethodnog ispitivanja, ustanovi da postoje sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima [unutarnjeg] tržišta, Komisija donosi odluku o pokretanju postupka u skladu s člankom [108. stavkom 2. UFEU‑a] (dalje u tekstu: ‚odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka’).
               […]”

               3

               Članak 13. stavak 1. te uredbe, naslovljen „Odluke Komisije”, glasio je kako slijedi:
               „Ispitivanje mogućih slučajeva nezakonite potpore dovodi do donošenja odluke u skladu s člankom 4. stavcima 2., 3. ili 4. […]”

         Okolnosti spora i odluka od 12. lipnja 2014.

               4

               DEI je proizvođač električne energije u Grčkoj. Među njegovim klijentima je i društvo Alouminion SA. Nakon parnice između tih dvaju poduzetnika u vezi s tarifom za električnu energiju koju isporučuje DEI, grčki energetski regulator propisao je privremenu tarifu. U pritužbi upućenoj Komisiji 15. lipnja 2012. DEI je izjavio da ga ta tarifa obvezuje isporučivati Alouminionu električnu energiju po cijeni koja je niža od tržišne, čime nastaje nezakonita državna potpora.

               5

               Arbitražni sud, na temelju ugovora između DEI‑ja i Alouminiona, utvrdio je 31. listopada 2013. tarifu za električnu energiju koju isporučuje DEI, s povratnim učinkom i po još nižoj cijeni od one koju je grčki energetski regulator bio privremeno propisao.

               6

               DEI je 23. prosinca 2013. podnio drugu pritužbu Komisiji tvrdeći da i arbitražni pravorijek stvara državnu potporu.

               7

               Komisija je 6. svibnja 2014. priopćila DEI‑ju svoju prethodnu ocjenu, prema kojoj nije trebalo nastaviti ispitivanje pritužbe od 23. prosinca 2013. s obzirom na to da arbitražni pravorijek nije mjera koja se može pripisati državi i ne dodjeljuje prednost Alouminionu. Nastavno na navedeno, DEI je Komisiji dopisom od 6. lipnja 2014. poslao dodatne primjedbe.

               8

               Odlukom od 12. lipnja 2014., koju je DEI primio u obliku dopisa, Komisija je, među ostalim, obavijestila to društvo da primjedbe iz dopisa od 6. lipnja 2014. ne dovode u pitanje prethodnu ocjenu iz dopisa od 6. svibnja 2014. i da su „slijedom toga, službe GU‑a ‚Tržišno natjecanje’ zaključile da ta informacija nije dovoljna kako bi se opravdala nova istraga povodom pritužbe”.

         Tužba pred Općim sudom i pobijano rješenje

               9

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. kolovoza 2014. DEI je zatražio poništenje odluke od 12. lipnja 2014.

               10

               Dopisom od 7. listopada 2014. upućenim tajništvu Općeg suda tužitelj i Komisija zajedno su zatražili prekid postupka u trajanju od šest mjeseci, to jest do 7. travnja 2015., kako bi Komisija mogla preispitati pitanja istaknuta u tužbi. Taj je zahtjev prihvaćen rješenjem predsjednika četvrtog vijeća Općeg suda od 24. listopada 2014.

               11

               Komisija je 25. ožujka 2015. donijela Odluku C (2015) 1942 final o navodnoj državnoj potpori SA.38101 (2015/NN) (ex 2013/CP) u korist društva Alouminion SA u obliku tarife za električnu energiju koja je niža od troškova, donesene nakon arbitražnog pravorijeka (u daljnjem tekstu: odluka od 25. ožujka 2015.).

               12

               Dvama dopisima od 27. travnja i 19. lipnja 2015., upućenima tajništvu Općeg suda, Komisija je od Općeg suda zatražila da utvrdi da je nakon odluke od 25. ožujka 2015. tužba protiv odluke od 12. lipnja 2014. postala bespredmetna i da obustavi postupak. Tužitelj je svoje očitovanje na taj zahtjev Općem sudu podnio dopisom od 3. srpnja 2015.

               13

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. lipnja 2015. tužitelj je zatražio poništenje odluke od 25. ožujka 2015., o čemu se vodi postupak u predmetu DEI/Komisija (T‑352/15), koji je u tijeku pred Općim sudom.

               14

               Pobijanim je rješenjem Opći sud obustavio postupak po tužbi za poništenje protiv odluke od 12. lipnja 2014., uz obrazloženje da je potonja odlukom od 25. ožujka 2015. stavljena izvan snage i formalno zamijenjena.

               15

               Prema mišljenju Općeg suda, tužiteljevi argumenti ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.

               16

               Kao prvo, smatra da nije na njemu da donosi odluku o zakonitosti odluke od 25. ožujka 2015. koja uživa pretpostavku zakonitosti sve dok je se ne povuče. Zato je odbio argument prema kojem je ta odluka nezakonita, zbog čega postupak u predmetu T‑639/14 ne bi bio bespredmetan.

               17

               Kao drugo, Opći sud opovrgava tužiteljev navod prema kojem i dalje ima pravni interes za vođenje postupka kako bi se izbjeglo ponavljanje nezakonitosti. Prema mišljenju Općeg suda, navodno nezakonit razlog koji se tiče nemogućnosti pripisivanja predmetne mjere državi ne navodi se u odluci od 12. lipnja 2014. U svakom slučaju, pitanje je li tužitelj pružio dokaz o povredi pravila u području državnih potpora predmet je postupka protiv odluke od 25. ožujka 2015.

               18

               Kao treće i posljednje, Opći je sud obustavio postupak u dijelu u kojem se tiče pritužbe od 15. lipnja 2012. jer je Komisija potonju prešutno odbila odlukom od 25. ožujka 2015.

         Zahtjevi stranaka

               19

               Svojom žalbom DEI od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijano rješenje;

                        —

                        odredi vraćanje predmeta Općem sudu kako bi odlučio o njegovu zahtjevu kojim traži poništenje odluke od 12. lipnja 2014. i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje svih troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.

               20

               Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

            Argumentacija stranaka

               21

               Prvim žalbenim razlogom tužitelj u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 36. pobijanog rješenja utvrdio da je odluka od 25. ožujka 2015. formalno zamijenila odluku od 12. lipnja 2014. S jedne je strane propustio provjeriti zakonitost i valjanost te navodne zamjene i, s druge strane, ispitati pravnu osnovu i pravni postupak koji treba provesti radi takve zamjene.

               22

               Zato je Opći sud pogrešno zaključio da odluka od 12. lipnja 2014.„više nije dio pravnog poretka Unije” i da je stoga predmet T‑639/14 postao bespredmetan.

               23

               Nadalje, odbijanjem prvog tužbenog razloga pogreška koja se tiče prava koju je počinio Opći sud stekla bi svojstvo pravomoćno presuđene stvari, što izravno utječe na njegovu tužbu u predmetu T‑352/15. Naime, u tom predmetu tužitelj je u sklopu prvog tužbenog razloga osporavao to da je odluka od 25. ožujka 2015. mogla zakonito zamijeniti onu od 12. lipnja 2014. Zato potvrda pobijanog rješenja podrazumijeva automatsko odbijanje prvog tužbenog razloga za poništenje u predmetu T‑352/15.

               24

               Usto, zbog potpunog nenavođenja razloga u pogledu te navodne zamjene, pobijano rješenje zahvaćeno je i povredom koja se tiče nepostojanja obrazloženja.

               25

               Komisija naprotiv smatra da su točke 36. i 37. pobijanog rješenja uredno obrazložene jer, s jedne strane, iz žalbe proizlazi da je tužitelj u potpunosti mogao shvatiti rasuđivanje Općeg suda i, s druge strane, njegova razmatranja omogućuju Sudu da provede svoj nadzor. Tužitelj se zapravo ne slaže s obrazloženjem pobijanog rješenja.

               26

               U tom pogledu, Opći se sud valjano suzdržao od ispitivanja zakonitosti zamjene odluke od 12. lipnja 2014. odlukom od 25. ožujka 2015. s obzirom na to da potonja nije predmet postupka T‑639/14. Pitanje njezine zakonitosti predmet je postupka T‑352/15. Sve dok odluka od 25. ožujka 2015. nije poništena, ona mora uživati pretpostavku valjanosti koja vrijedi za akte institucija Unije i mora proizvoditi svoje pravne učinke.

               27

               Usto, poništenje odluke od 12. lipnja 2014. ne može donijeti tužitelju korist u odnosu na njegovo trenutačno stanje jer je Komisija donošenjem odluke od 25. ožujka 2015. zapravo preduhitrila mogućnost da Opći sud odredi poništenje zbog formalnog nedostatka. Naime, ta je odluka običan dopis koji je potpisao službenik, a ne Komisijina „službena odluka”, objavljena kao takva. Zato bi poništenje odluke od 12. lipnja 2014. u svakom slučaju od Komisije zahtijevalo da donese službenu odluku, poput odluke od 25. ožujka 2015.

               28

               Uzimajući u obzir ta razmatranja, Komisija smatra da svojstvo pravomoćno presuđene stvari pobijanog rješenja ne može utjecati na tužbene razloge za poništenje u predmetu T‑352/15.

            Ocjena Suda

               29

               Prema sudskoj praksi Suda, prema članku 13. stavku 1. Uredbe br. 659/1999 Komisija, nakon što zainteresirane osobe eventualno podnesu dodatne primjedbe ili nakon proteka razumnog roka, mora zaključiti fazu prethodnog ispitivanja donošenjem odluke na temelju članka 4. stavaka 2., 3. ili 4. te uredbe, to jest odluke kojom se utvrđuje nepostojanje potpore, odluke o neospornosti ili odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka (presuda od 16. prosinca 2010., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑362/09 P, EU:C:2010:783, t. 63.).

               30

               Kao što to osobito proizlazi iz točaka 15. do 18. pobijanog rješenja, odlukom od 12. lipnja 2014. Komisija je donijela akt o obustavi postupka u predmetu kojim je odlučila zaključiti prethodni postupak ispitivanja pokrenut tužiteljevom pritužbom i utvrdila da je započeta istraga nije navela na zaključak da postoji potpora u smislu članka 107. UFEU‑a, zbog čega je odbila pokrenuti formalni istražni postupak predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a.

               31

               Na taj je način Komisija zauzela konačno stajalište u pogledu tužiteljeva zahtjeva za utvrđivanje povrede članaka 107. i 108. UFEU‑a. Usto, budući da je odluka od 12. lipnja 2014. onemogućila tužitelju da podnese svoje primjedbe u formalnom istražnom postupku, ona je proizvela obvezujuće pravne učinke koji utječu na njegove interese. Zato je ta odluka akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a (vidjeti presudu od 16. prosinca 2010., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑362/09 P, EU:C:2010:783, t. 66.).

               32

               Iako je Sud ocijenio da Komisija može povući odluku o obustavi postupka povodom pritužbe u pogledu navodne nezakonite potpore kako bi otklonila nezakonitost kojom je zahvaćena navedena odluka (presuda od 16. prosinca 2010., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑362/09 P, EU:C:2010:783, t. 70.), donošenje isključivo potvrđujuće odluke ne može se smatrati takvim povlačenjem.

               33

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je riječ o aktu kojim se samo potvrđuje prethodni akt ako u odnosu na njega ne sadržava nikakav novi element (presuda od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep, C‑224/12 P, EU:C:2014:213, t. 69. i navedena sudska praksa).

               34

               Nasuprot tomu, nije riječ o odluci kojom se potvrđuje prethodna odluka o odbijanju ako se njome u cijelosti ili djelomice prihvaća žalba zainteresirane osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 28. svibnja 1980., Kuhner/Komisija, 33/79 i 75/79, EU:C:1980:139, t. 9.).

               35

               Usto, tužba protiv potvrđujuće odluke nedopuštena je samo ako je potvrđena odluka postala konačna u odnosu na zainteresiranu osobu zbog nepodnošenja tužbe u propisanom roku. U suprotnom slučaju, zainteresirana osoba ima pravo pobijati potvrđenu odluku ili potvrđujuću odluku ili pak i jednu i drugu (presuda od 18. prosinca 2007., Weißenfels/Parlament, C‑135/06 P, EU:C:2007:812, t. 54.).

               36

               U ovom slučaju, valja utvrditi da se odlukom od 25. ožujka 2015. samo potvrđuje odluka od 12. lipnja 2014. s obzirom na to da je Komisija, nakon preispitivanja podnesenih informacija, samo ponovila svoju odluku o odbijanju pokretanja formalnog istražnog postupka a da pritom nije dodala nijedan novi element. Slijedom toga, odluka od 12. lipnja 2014. nije povučena odlukom od 25. ožujka 2015.

               37

               Nadalje, prihvaćanjem toga da u takvom slučaju Komisijino donošenje nove odluke za sobom povlači obustavu postupka povodom tužbe za poništenje protiv prve odluke nastala bi prepreka djelotvornosti sudske zaštite.

               38

               Naime, bilo bi dovoljno da Komisija obustavi postupak povodom pritužbe zainteresirane osobe, a zatim, nakon što ta osoba podnese tužbu, da povuče odluku o obustavi, ponovno pokrene fazu prethodnog ispitivanja i ponovi te radnje onoliko puta koliko je nužno da se u cijelosti izbjegne sudski nadzor njezina djelovanja (vidjeti presudu od 16. prosinca 2010., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑362/09 P, EU:C:2010:783, t. 68.).

               39

               To vrijedi tim više ako Komisija, kao u ovom slučaju, u postupku pred Općim sudom povodom tužbe za poništenje odluke o obustavi postupka povodom pritužbe zahtijeva prekid radi preispitivanja predmeta pa nakon toga samo potvrdi svoju prethodnu odluku.

               40

               Drukčije bi se moglo zaključiti samo ako bi Komisija mijenjala odluku o obustavi povodom pritužbe kako bi otklonila nezakonitost kojom je zahvaćena, navodeći pritom o kakvoj je nezakonitosti riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2010., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑362/09 P, EU:C:2010:783, t. 70.).

               41

               Međutim, iz odluke od 25. ožujka 2015. u svakom slučaju ne proizlazi da je njezinim donošenjem Komisija željela povući odluku od 12. lipnja 2014. kako bi otklonila nezakonitost kojom je bila zahvaćena.

               42

               Zato je Opći sud u ovom predmetu radi dobrog sudovanja mogao, među ostalim, zatražiti od tužitelja da precizira namjerava li nakon što je donesena odluka od 25. ožujka 2015. prilagoditi svoj tužbeni zahtjev na način da obuhvati i potonju odluku, kao što to tužitelj može zatražiti na temelju članka 86. Poslovnika Općeg suda kad se akt protiv kojeg je podnesena tužba za poništenje zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta.

               43

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, Opći je sud u točkama 36. i 37. pobijanog rješenja pogrešno utvrdio da je odlukom od 25. ožujka 2015. formalno zamijenjena odluka od 12. lipnja 2014., zbog čega je postupak postao bespredmetan pa ga je trebalo obustaviti.

               44

               Slijedom toga, valja prihvatiti žalbu i ukinuti pobijano rješenje a da pritom nije potrebno ispitati druge žalbene razloge i argumente.

         O tužbi pred Općim sudom

               45

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               46

               To ovdje nije slučaj, s obzirom na to da je Opći sud utvrdio da treba obustaviti postupak a da nije ispitao dopuštenost tužbe i meritum spora pa Sud smatra da stanje postupka ne dopušta odlučivanje o sporu i da predmet treba vratiti Općem sudu, a odluku o troškovima ostaviti za kasnije.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 9. veljače 2016., DEI/Komisija (T‑639/14, neobjavljeno, EU:T:2016:77).

                        2.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na ponovno odlučivanje.

                        3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. srpanj 12.#Südzucker AG i drugi protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Finanzgericht Hamburg.#Spojeni predmeti C-608/10, C-10/11 i C-23/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. svibnja 2011.#Gebhard Stark protiv D.A.S. Österreichische Allgemeine Rechtsschutzversicherung AG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht Innsbruck - Austrija.#Direktiva 87/344/EEZ.#Predmet C-293/10.