title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 21. svibnja 2014. # Research and Production Company "Melt Water" UAB protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Prijava figurativnog žiga zajednice NUEVA - Članak 60. Uredbe (EZ) br. 207/2009 - Nepoštovanje obveze plaćanja pristojbe za žalbu u roku - Dvosmislenost u jezičnoj verziji - 7585/Ujednačeno tumačenje - 1010/Slučaj ili viša sila- 1895/Opravdana pogreška - Obveza brige i dužne pažnje. # Predmet T-61/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑61/13,
            Research and Production Company „Melt Water“ UAB,  sa sjedištem u Klaipėdi (Litva), koje zastupaju V. Viešūnaitė i J. Stucka, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) , koji zastupaju V. Melgar i J. Ivanauskas, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom tužbe protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 3. prosinca 2012. (predmet R 1794/2012‑4) koja se odnosi na prijavu za registraciju figurativnog žiga NUEVA kao žiga Zajednice,
            OPĆI SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: M. Jaeger, predsjednik, D. Gratsias i M. Kancheva (izvjestiteljica), suci,
            tajnik: J. Weychert, administratorica,
            uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 6. veljače 2013.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 22. travnja 2013.,
            nakon rasprave održane 9. siječnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj Research and Production Company „Melt Water“ UAB podnio je 19. siječnja 2012. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
            2. Žig za koji je podnesen zahtjev za registraciju jest sljedeći figurativni znak:
            >image>3
            3. Registracija je zatražena za proizvode iz razreda 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji odgovaraju sljedećem opisu: „Mineralne i gazirane vode te ostala bezalkoholna pića; mineralne vode (za neljekovite potrebe); mineralne vode [pića], mineralna voda; mineralne i gazirane vode i druga bezalkoholna pića; flaširana voda, voda; izvorska voda; voda (za piće) (flaširana); voda za piće (flaširana); gazirane vode; mineralne vode [pića], tonične vode [pića koja su za neljekovite potrebe], soda vode, stolne vode; mineralne vode (koje su za neljekovite potrebe), negazirane vode; mineralne vode“.
            4. Odlukom od 18. srpnja 2012. ispitivač je odbio zahtjev za registraciju za sve proizvode navedene u točki 3. ove presude, temeljem članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) kao i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, zato što se radilo o opisnom žigu bez razlikovnog karaktera.
            5. U zadnjoj točki odluke o odbijanju registracije ispitivač je na litavskom jeziku naveo sljedeće:
            „Protiv ove odluke imate pravo podnijeti žalbu [na litavskom jeziku: ,apeliacija’] sukladno članku 59. Uredbe br. 207/2009. Sukladno članku 60. Uredbe br. 207/2009, žalba [na litavskom jeziku: ,pranešimas apie apeliaciją’] se podnosi OHIM‑u u pisanom obliku u roku od dva mjeseca računajući od datuma obavijesti o odluci protiv koje se podnosi žalba, dok se pisano obrazloženje žalbe [na litavskom jeziku: ,rašytinis prašymas’] u kojem se izlažu žalbeni razlozi podnosi u roku od četiri mjeseca računajući od tog istog datuma. Obrazloženje [na litavskom jeziku: ,prašymas’] se smatra podnesenim tek nakon uplate pristojbe za žalbu u iznosu od 800 eura.“
            6. Dana 28. srpnja 2012. tužitelj je zaprimio obavijest o ispitivačevoj odluci.
            7. Dana 25. rujna 2012. tužitelj je protiv ispitivačeve odluke podnio žalbu, temeljem članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.
            8. Dana 4. listopada 2012. OHIM je telefonskim putem kontaktirao tužitelja navodeći kako pristojba za žalbu nije plaćena. Istoga dana tužitelj je dopisom, odgovarajući na taj navod, obrazložio OHIM‑u kako iz ispitivačeve odluke i članka 60. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da se navedena pristojba može platiti do dana podnošenja obrazloženja žalbe odnosno u roku od četiri mjeseca računajući od obavijesti o odluci.
            9. Dana 5. listopada 2012. OHIM je tužitelju uputio dopis kojim ga je obavijestio da pristojba za žalbu nije plaćena u propisanom roku, koji je, prema OHIM‑u, istekao 28. rujna 2012. Nakon što je pozvan da dostavi svoje očitovanje, tužitelj je ostao pri svojem dopisu od 4. listopada 2012.
            10. Dana 9. listopada 2012. tužitelj je podnio pisano obrazloženje razloga svoje žalbe. Dana 10. listopada 2012. OHIM je zaprimio uplatu pristojbe za žalbu koju je tužitelj izvršio dan ranije.
            11. Odlukom od 3. prosinca 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a zaključilo je da tužiteljeva žalba nije podnesena. Ono je najprije procijenilo da je izričaj članka 60. Uredbe br. 207/2009 u ispitivačevoj odluci ispravno naveden. Ono je, nadalje, istaknulo da se rečenica „žalba se smatra podnesenom tek nakon plaćanja pristojbe za žalbu“ u smislu toga članka može povezati samo s prethodnom rečenicom koja se odnosi na podnošenje žalbe i kojom se predviđa rok od dva mjeseca, a ne s idućom rečenicom koja se odnosi na podnošenje obrazloženja i kojom se predviđa rok od četiri mjeseca. Ono je također istaknulo da pravilo 49. stavak 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) navodi da, ako je pristojba za žalbu uplaćena nakon isteka roka za podnošenje žalbe predviđenog člankom 60. Uredbe br. 207/2009, žalba se smatra nepodnesenom, a novac od pristojbe vraća se podnositelju žalbe. Dakle, u ovom slučaju ono je zaključilo da je tužitelj platio pristojbu za žalbu 10. listopada 2012., nakon isteka roka od dva mjeseca propisanog za podnošenje žalbe i plaćanje pristojbe, a koji je istekao 28. rujna 2012. Stoga je ono, u biti, primjenom članka 60. Uredbe br. 207/2009 zaključilo da žalba nije ni podnesena te je naložilo povrat iznosa navedene pristojbe temeljem pravila 49. stavka 3. Uredbe br. 2868/95.
            Zahtjevi stranaka
            12. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – tužiteljevu žalbu pred žalbenim vijećem smatra podnesenom;
            – naloži OHIM‑u snošenje troškova.
            13. OHIM od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            Dopuštenost drugog dijela tužiteljevog tužbenog zahtjeva
            14. Drugim dijelom svojega tužbenog zahtjeva tužitelj zahtijeva da se njegova žalba pred žalbenim vijećem smatra osnovanom i shodno tome da Opći sud naloži žalbenom vijeću da proglasi njegovu žalbu podnesenom.
            15. U tom pogledu dostatno je podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru tužbe podnesene Sudu Europske unije protiv odluke žalbenog vijeća OHIM‑a, OHIM mora, sukladno članku 65. stavku 6. Uredbe br. 207/2009, poduzeti mjere kako bi postupio u skladu s odlukom Suda Unije. Stoga nije na Općem sudu da izdaje naloge OHIM‑u, već je na OHIM‑u da izvuče zaključke iz izreke i obrazloženja presuda Suda Unije (vidjeti presudu Općeg suda od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés/OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, Zb., str. II‑2579., t. 20. i navedenu sudsku praksu).
            16. Dio tužbenog zahtjeva kojim tužitelj zahtijeva od Općeg suda da naloži OHIM‑u da proglasi žalbu podnesenom stoga nije dopušten.
            Meritum
            17. U prilog tužbi tužitelj navodi samo jedan tužbeni razlog kojim ističe povredu članka 60. Uredbe br. 207/2009. Tužitelj u biti smatra da je njegova žalba pred žalbenim vijećem bila podnesena, zato što je pristojba plaćena u roku koji je propisan u litavskoj verziji toga članka, koja je vjerodostojna. Tužitelj ističe da izričaj toga članka u litavskoj verziji jasno i nedvosmisleno ističe da je plaćanje pristojbe za žalbu povezano s podnošenjem obrazloženja u kojem se izlažu žalbeni razlozi te u tu svrhu propisuje rok od četiri mjeseca, a ne dva mjeseca, kao za podnošenje žalbe.
            18. OHIM osporava tužiteljeve argumente.
            19. Članak 60. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Rok za žalbu i oblik žalbe“, navodi kako slijedi:
            „Žalba [obavijest] [protiv odluka OHIM‑a navedenih u članku 58. iste uredbe, osobito onih ispitivača; na litavskom jeziku ,pranešimas apie apeliaciją’] podnosi se [OHIM‑u] u pisanom obliku u roku od dva mjeseca od dana obavijesti o odluci protiv koje se podnosi žalba. Žalba [obavijest] [na litavskom jeziku: ,prašymas’] se smatra podnesenom tek kad je uplaćena pristojba za žalbu. Obrazloženje žalbe [na litavskom jeziku: ,rašytinis prašymas’] u kojem se iznose žalbeni razlozi podnosi se u pisanom obliku u roku od četiri mjeseca računajući od dana obavijesti o odluci.“
            20. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, nadahnutoj člankom 314. UEZ‑a i člankom 55. UEU‑a, sve jezične verzije neke odredbe prava Unije jednako su vjerodostojne i treba im biti priznata jednaka važnost, koja se ne bi trebala razlikovati s obzirom na značaj stanovništva koje se koristi odnosnim jezikom (vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 2. travnja 1998., EMU Tabac i dr., C‑296/95, Zb., str. I‑1605., t. 36.; od 20. studenoga 2003., Kyocera, C‑152/01, Zb., str. I‑13821., t. 32. i Općeg suda od 20. rujna 2012., Mađarska/Komisija, T‑407/10, t. 39.).
            21. U ovom slučaju neosporno je da je litavska verzija članka 60. Uredbe br. 207/2009 vjerodostojna, jednako kao i ostale verzije te odredbe na ostalim službenim jezicima Unije.
            22. Što se tiče izričaja litavske verzije članka 60. Uredbe br. 207/2009, treba istaknuti izraz „pranešimas“ u prvoj rečenici, koji doslovno znači „izjava“, a koji označava akt žalbe koji se podnosi OHIM‑u, i pojam „prašymas“ u trećoj rečenici, koji doslovno znači „zahtjev“, a koji označava obrazloženje kojim se izlažu razlozi žalbe. Druga rečenica navedenog izričaja također upućuje na to da se obrazloženje (prašymas) ne smatra podnesenim dok pristojba za žalbu nije plaćena.
            23. Treba primijetiti da se pojam „prašymas“ u drugoj rečenici članka 60. Uredbe br. 207/2009 doima dvosmislenim. S jedne strane, kako navodi tužitelj, čini se da ne upućuje na pojam koji se u prvoj rečenici različito upotrebljava za označavanje akta žalbe koji se podnosi OHIM‑u, nego na identičan pojam koji se u trećoj rečenici koristi za označavanje obrazloženja kojim se izlažu razlozi žalbe, sugerirajući time da je rok propisan za plaćanje pristojbe za žalbu, kao i za podnošenje obrazloženja, četiri mjeseca. S druge strane, kao što to tvrdi OHIM, položaj tog pojma unutar druge rečenice upućuje na to da je povezan s prethodnom rečenicom, koja se odnosi na akt žalbe koji se podnosi OHIM‑u u roku od dva mjeseca, a ne sa sljedećom rečenicom, koja se odnosi na obrazloženje kojim se izlažu razlozi žalbe.
            24. Slijedi da, suprotno tvrdnjama o jasnoći koje su stranke jedna drugoj protivno navele u svojim pismenima, litavska verzija članka 60. Uredbe br. 207/2009 nije lišena dvosmislenosti i stvara dvojbe što se tiče tumačenja i primjene.
            25. Stoga treba ustanoviti točno i ujednačeno tumačenje članka 60. Uredbe br. 207/2009 i ispitati koje su u ovom slučaju pravne posljedice OHIM‑ove primjene navedenog članka.
            26. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija koja se koristi u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može biti jedina osnova za tumačenje te odredbe niti joj se u tom pogledu daje prednost u odnosu na druge jezične verzije. Takav pristup zapravo ne bi bio u skladu sa zahtjevom ujednačenosti primjene prava Unije (presude Suda od 12. studenoga 1998., Institute of the Motor Industry, C‑149/97, Zb., str. I‑7053., t. 16.; od 3. travnja 2008., Endendijk, C‑187/07, Zb., str. I‑2115., t. 23. i od 9. listopada 2008., Sabatauskas i dr., C‑239/07, Zb., str. I‑7523., t. 38.).
            27. S jedne strane, potreba za ujednačenim tumačenjem prava Unije isključuje mogućnost da se određeni tekst razmatra odvojeno, već zahtijeva da se, u slučaju dvojbe, tumači i primjenjuje imajući u vidu verzije na ostalim službenim jezicima (presuda Suda od 12. srpnja 1979., Koschniske, 9/79, Zb., str. 2717., t. 6.; također vidjeti presude Suda od 17. listopada 1996., Lubella, C‑64/95, Zb., str. I‑5105., t. 17. i navedenu sudsku praksu te Općeg suda od 15. rujna 2011., Prinz Sobieski zu Schwarzenberg/OHIM – British‑American Tobacco Polska (Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg), T‑271/09, neobjavljenu u Zb., t. 38. i navedenu sudsku praksu).
            28. S druge strane, potreba za ujednačenim tumačenjem prava Unije zahtijeva, u slučaju razmimoilaženja između različitih jezičnih verzija neke odredbe, da se ista tumači s obzirom na opću strukturu i krajnji cilj propisa čiji je sastavni dio (vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 27. listopada 1977., Bouchereau, 30/77, Zb., str. 1999., t. 14.; Kyocera, t. 20. supra, t. 33. i od 22. ožujka 2012., Génesis, C‑190/10, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
            29. Što se pak, s jedne strane, tiče verzija članka 60. Uredbe br. 207/2009 na drugim službenim jezicima Zajednice, osobito na pet radnih jezika OHIM‑a, treba istaknuti da u francuskoj, engleskoj, njemačkoj, talijanskoj i španjolskoj verziji pojmovi „recours“, „notice“, „Beschwerde“, „ricorso“ i „recurso“, korišteni u drugoj rečenici navedenog članka, jasno upućuju na istovjetan pojam koji se koristi u prvoj rečenici za određivanje akta žalbe koji se podnosi OHIM‑u u roku od dva mjeseca računajući od obavijesti o odluci koja se žalbom pobija, a ne na drukčiji pojam koji se koristi u trećoj rečenici za određivanje obrazloženja u kojem se u roku od četiri mjeseca izlažu razlozi za žalbu.
            30. S druge strane, kada se radi o općoj strukturi i cilju druge rečenice članka 60. Uredbe br. 207/2009, treba smatrati da ona služi sprečavanju podnošenja potpuno formalnih žalbi koje ne bi pratilo obrazloženje u kojem se izlažu razlozi za žalbu kao i da se obeshrabre podnositelji izmišljenih žalbi.
            31. Posljedično, članak 60. Uredbe br. 207/2009 treba ujednačeno tumačiti na način da je plaćanje pristojbe za žalbu uvjet kako bi se žalba mogla smatrati podnesenom, tako da se plaćanje povezuje s podnošenjem žalbe i mora biti obavljeno, kao i u ovom slučaju, u roku od dva mjeseca računajući od datuma obavijesti o odluci koja se žalbom pobija. Rok od četiri mjeseca računajući od datuma obavijesti o odluci primjenjuje se jedino na podnošenje obrazloženja u kojem se izlažu razlozi za žalbu, a ne na plaćanje pristojbe za žalbu.
            32. Osim toga treba istaknuti, kao što je to učinilo i žalbeno vijeće u točki 13. pobijane odluke, da je ujednačeno tumačenje potkrijepljeno pravilom 49. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95. To pravilo, čiji je izričaj jasan i lišen dvosmislenosti kako na litavskom tako i na ostalim jezicima spomenutima u točki 29. ove presude, navodi da, ako je pristojba za žalbu uplaćena nakon isteka roka za podnošenje žalbe predviđenog u članku 60. Uredbe br. 207/2009, žalba se smatra kao da nije podnesena, a novac od pristojbe vraća se podnositelju žalbe. Treba smatrati da izraz „rok za podnošenje žalbe“ ovdje upućuje na rok od dva mjeseca za podnošenje žalbe, a ne na rok od četiri mjeseca za podnošenje obrazloženja u kojem se izlažu razlozi za žalbu.
            33. Što se tiče tužiteljevog navoda u njegovim pismenima prema kojem, kako bi se osigurala pravna sigurnost, članak 60. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način koji najviše odgovara njegovim interesima, odmah treba primijetiti da je tužitelj tijekom usmene rasprave precizirao da taj navod ne predstavlja samostalan prigovor koji bi se odnosio na povredu načela pravne sigurnosti, već je samo istaknut u prilog njegovom jedinom tužbenom razlogu koji se odnosi na povredu navedenog članka, što je zabilježeno u zapisniku s usmene rasprave.
            34. Dakle, dovoljno je istaknuti da je samo načelo pravne sigurnosti, u kombinaciji s načelom jednakosti i zabrane diskriminacije, nalagalo žalbenom vijeću da članak 60. Uredbe br. 207/2009 tumači na ujednačen način, u skladu s tumačenjem spomenutim u točki 31. ove presude, i zabranjivalo mu je da od njega odstupi u tužiteljevu korist. Jedino je navedeno ujednačeno tumačenje, koje se temelji na verzijama toga članka na drugim službenim jezicima Unije kao i na općoj strukturi i cilju toga članka, u skladu s načelom pravne sigurnosti. Naime, poštovanje postupovnih rokova, osobito roka za žalbu, dio je javnog poretka i svako tumačenje drukčije od ujednačenog moglo bi ugroziti pravnu sigurnost (vidjeti, u tom smislu i radi analogije, presudu Općeg suda od 19. rujna 2012., Video Research USA/OHIM (VR), T‑267/11, t. 35. i rješenje Općeg suda od 24. listopada 2013., Stromberg Menswear/OHIM – Leketoy Stormberg Inter (STORMBERG), T‑451/12, t. 38.).
            35. Stoga je ispravno što je žalbeno vijeće u točki 12. pobijane odluke članak 60. Uredbe br. 207/2009 tumačilo kao zahtjev da se pristojba za žalbu, kako bi se ista mogla smatrati podnesenom, plati u roku od dva mjeseca, propisanom za podnošenje žalbe.
            36. Što se tiče tužiteljevog navoda prema kojem je OHIM‑ov ispitivač u svojoj odluci ponovno izričito naveo litavsku verziju članka 60. Uredbe br. 207/2009 a da nije pružio dodatno objašnjenje, treba odmah istaknuti da je u obavijesti o odluci o odbijanju registracije (vidjeti točku 5. ove presude) OHIM‑ov ispitivač ponovno istaknuo dvosmislenost koja dovodi u pitanje navedeni članak što se tiče roka za plaćanje pristojbe za žalbu, kako je utvrđeno u ovoj presudi (vidjeti točke 22. do 24.) a da pritom nije usmjerio tužiteljevu pažnju na tu dvosmislenost niti na razmimoilaženje te verzije s ostalim vjerodostojnim jezičnim verzijama. Konačno, OHIM je tijekom usmene rasprave priznao postojanje te dvosmislenosti i toga razmimoilaženja, za koje je rekao da ih nije bio svjestan do ovoga predmeta, ali je istaknuo da potreba za ujednačenim tumačenjem te odredbe ni u kojem slučaju nije upitna.
            37. Stoga je potrebno ispitati može li se u ovom slučaju tužitelj pozvati na to što je OHIM‑ov ispitivač ponovno istaknuo dvosmislenost koja dovodi u pitanje zakonitost litavske verzije članka 60. Uredbe br. 207/2009 kako bi odstupio od ujednačenog tumačenja navedenog članka i opravdao neplaćanje pristojbe za žalbu u propisanom roku.
            38. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ne može se odstupiti od primjene propisa Unije koji se odnose na postupovne rokove osim u krajnje iznimnim slučajevima, s obzirom na to da stroga primjena tih pravila proizlazi iz zahtjeva pravne sigurnosti i nužnosti izbjegavanja bilo kakvih vrsta diskriminacije i bilo kakvih arbitrarnih postupanja prilikom sudovanja (presuda Suda od 26. studenoga 1985., Cockerill‑Sambre/Komisija, 42/85, Zb., str. 3749., t. 10.). Neovisno o tome jesu li te okolnosti okvalificirane kao slučaj, viša sila ili čak kao opravdana pogreška, one u svakom slučaju sadrže subjektivan element koji uključuje obvezu stranke koja postupa u dobroj vjeri da dokaže brigu i dužnu pažnju koje se traže od uobičajeno obaviještenog gospodarstvenika kako bi pratio tijek postupka i poštovao propisane rokove (vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 15. prosinca 1994., Bayer/Komisija, C‑195/91 P, Zb., str. I‑5619., t. 31. i 32.; od 22. rujna 2011., Bell & Ross/OHIM, C‑426/10 P, Zb., str. I‑8849., t. 47. i 48. i rješenje Općeg suda od 1. travnja 2011., Doherty/Komisija, T‑468/10, Zb., str. II‑1497., t. 18., 19., 27. i 28. i navedenu sudsku praksu).
            39. Dakle, u ovom slučaju treba zaključiti da tužitelj nije dokazao brigu i dužnu pažnju koje se potrebne za praćenje i poštovanje roka propisanog za plaćanje pristojbe za žalbu.
            40. Naime, prije svega treba smatrati da bi jedan uobičajeno oprezan i pažljiv podnositelj zahtjeva za žig Zajednice trebao usporediti članak 60. Uredbe br. 207/2009 i pravilo iz članka 49. stavka 3. Uredbe br. 2868/95 (vidjeti točku 32. ove presude) čiji je izričaj jasan i lišen dvosmislenosti kako na litavskom tako i na ostalim jezicima spomenutima u točki 29. ove presude te prema kojem podnošenje žalbe podliježe plaćanju pripadajuće pristojbe u roku propisanom za podnošenje same žalbe, neovisno o roku koji navedeni članak propisuje za naknadno podnošenje obrazloženja kojim se izlažu razlozi za žalbu. Uostalom, tužitelj je tijekom usmene rasprave potvrdio da je u trenutku podnošenja žalbe znao za navedeno pravilo.
            41. Osim toga, normalno pažljiv i oprezan podnositelj zahtjeva za žig Zajednice koji je, kao i tužitelj, u svojem zahtjevu za žig Zajednice izabrao engleski kao drugi jezik trebao je barem provjeriti izričaj članka 60. Uredbe br. 207/2009 u engleskoj verziji, koja glasi: „[o]bavijest se smatra podnesenom tek kad je pristojba za žalbu uplaćena“ ([t]he notice shall be deemed to have been filed only when the fee for appeal has been paid). Navedeni izričaj na engleskom jeziku jasno povezuje plaćanje pristojbe za žalbu (fee for appeal) s podnošenjem žalbe (notice of appeal), za koje je propisan rok od dva mjeseca, a ne s podnošenjem obrazloženja u kojem se izlažu razlozi za žalbu (statement setting out the grounds of appeal), za koje je propisan rok od četiri mjeseca.
            42. Iz tužiteljeva nedostatka brige i dužne pažnje proizlazi da se isti ne može odgovarajuće pozvati ni na slučaj ili višu silu ni na opravdanu pogrešku kako bi opravdao propust plaćanja pristojbe za žalbu u propisanom roku (vidjeti, radi analogije, rješenje Općeg suda od 15. travnja 2011., Longevity Health Products/OHIM – Biofarma (VITACHRON female), T‑96/11, neobjavljeno u Zb., t. 19.). Uostalom, tužitelj se uopće nije izričito pozvao na slučajni ili opravdani karakter toga propusta.
            43. Dodatno u svakom slučaju treba primijetiti da tužitelj, nakon što ga je OHIM obavijestio da u propisanom roku nije platio pristojbu za žalbu i o opasnosti da će se stoga njegova žalba proglasiti nepodnesenom, nije bio lišen prava na podnošenje pravnog sredstva pred samim OHIM‑om. Naime, čak i pretpostavljajući da je tužitelj namjeravao istaknuti da unatoč dokazima o svoj dužnoj pažnji u tim okolnostima nije bio u mogućnosti poštovati rok za plaćanje pristojbe na žalbu, imao je na raspolaganju postupak povrata u prijašnje stanje ( restitutio in integrum ) pred OHIM‑om i to pravno sredstvo mogao je podnijeti na temelju članka 81. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti, radi analogije, presudu Općeg suda od 11. svibnja 2011., Flaco‑Geräte/OHIM – Delgado Sánchez (FLACO), T‑74/10, neobjavljenu u Zb., t. 26.).
            44. U tim okolnostima žalbenom vijeću ne može se predbaciti da je povrijedilo članak 60. Uredbe br. 207/2009 jer je, primjenjujući navedeni članak zajedno s pravilom 49. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95, utvrdilo da je tužitelj pristojbu za žalbu platio nakon isteka roka od dva mjeseca koji je propisan za plaćanje te pristojbe i jer je zaključilo da tužiteljevu žalbu treba smatrati nepodnesenom zbog nepoštovanja roka te se novac od pristojbe za žalbu treba vratiti tužitelju.
            45. Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, jedini tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan i, prema tome, u cijelosti odbiti tužbu.
            Troškovi
            46. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Međutim, članak 87. stavak 3. prvi podstavak istog propisa predviđa da Opći sud može zbog izvanrednih okolnosti podijeliti troškove.
            47. U ovom slučaju potrebno je uravnotežiti, s jedne strane, potrebu za ujednačenim tumačenjem članka 60. Uredbe br. 207/2009 kao i nedostatak brige i dužne pažnje tužitelja te, s druge strane, dvosmislenost koja dovodi u pitanje litavsku verziju navedenog članka, a koju je ponovio OHIM‑ov ispitivač u obavijesti o odluci o odbijanju registracije.
            48. U pogledu izvanrednih okolnosti u smislu članka 87. stavka 3. prvog podstavka Poslovnika Općeg suda, pravičnost nalaže da OHIM snosi svoje vlastite troškove kao i tužiteljeve troškove (vidjeti, u tom smislu i radi analogije, presudu Općeg suda od 23. studenoga 2011., Jones i dr./Komisija, T‑320/07, neobjavljenu u Zb., t. 158. i rješenje Općeg suda od 13. studenoga 2012., ClientEarth i dr./Komisija, T‑278/11, t. 51.).

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (osmo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) snosit će vlastite troškove kao i troškove Research and Production Company „Melt Water“ UAB.

    ---documentbreak---

         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      21. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Prijava figurativnog žiga zajednice NUEVA — Članak 60. Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Nepoštovanje obveze plaćanja pristojbe za žalbu u roku — Dvosmislenost u jezičnoj verziji — Ujednačeno tumačenje — Slučaj ili viša sila — Opravdana pogreška — Obveza brige i dužne pažnje“
      U predmetu T‑61/13,

         Research and Production Company „Melt Water“ UAB, sa sjedištem u Klaipėdi (Litva), koje zastupaju V. Viešūnaitė i J. Stucka, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupaju V. Melgar i J. Ivanauskas, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom tužbe protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 3. prosinca 2012. (predmet R 1794/2012‑4) koja se odnosi na prijavu za registraciju figurativnog žiga NUEVA kao žiga Zajednice,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: M. Jaeger, predsjednik, D. Gratsias i M. Kancheva (izvjestiteljica), suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 6. veljače 2013.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 22. travnja 2013.,
      nakon rasprave održane 9. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Research and Production Company „Melt Water“ UAB podnio je 19. siječnja 2012. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je podnesen zahtjev za registraciju jest sljedeći figurativni znak:

               3

               Registracija je zatražena za proizvode iz razreda 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji odgovaraju sljedećem opisu: „Mineralne i gazirane vode te ostala bezalkoholna pića; mineralne vode (za neljekovite potrebe); mineralne vode [pića], mineralna voda; mineralne i gazirane vode i druga bezalkoholna pića; flaširana voda, voda; izvorska voda; voda (za piće) (flaširana); voda za piće (flaširana); gazirane vode; mineralne vode [pića], tonične vode [pića koja su za neljekovite potrebe], soda vode, stolne vode; mineralne vode (koje su za neljekovite potrebe), negazirane vode; mineralne vode“.

               4

               Odlukom od 18. srpnja 2012. ispitivač je odbio zahtjev za registraciju za sve proizvode navedene u točki 3. ove presude, temeljem članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) kao i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, zato što se radilo o opisnom žigu bez razlikovnog karaktera.

               5

               U zadnjoj točki odluke o odbijanju registracije ispitivač je na litavskom jeziku naveo sljedeće:
               „Protiv ove odluke imate pravo podnijeti žalbu [na litavskom jeziku: ‚apeliacija’] sukladno članku 59. Uredbe br. 207/2009. Sukladno članku 60. Uredbe br. 207/2009, žalba [na litavskom jeziku: ‚pranešimas apie apeliaciją’] se podnosi OHIM‑u u pisanom obliku u roku od dva mjeseca računajući od datuma obavijesti o odluci protiv koje se podnosi žalba, dok se pisano obrazloženje žalbe [na litavskom jeziku: ‚rašytinis prašymas’] u kojem se izlažu žalbeni razlozi podnosi u roku od četiri mjeseca računajući od tog istog datuma. Obrazloženje [na litavskom jeziku: ‚prašymas’] se smatra podnesenim tek nakon uplate pristojbe za žalbu u iznosu od 800 eura.“

               6

               Dana 28. srpnja 2012. tužitelj je zaprimio obavijest o ispitivačevoj odluci.

               7

               Dana 25. rujna 2012. tužitelj je protiv ispitivačeve odluke podnio žalbu, temeljem članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               8

               Dana 4. listopada 2012. OHIM je telefonskim putem kontaktirao tužitelja navodeći kako pristojba za žalbu nije plaćena. Istoga dana tužitelj je dopisom, odgovarajući na taj navod, obrazložio OHIM‑u kako iz ispitivačeve odluke i članka 60. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da se navedena pristojba može platiti do dana podnošenja obrazloženja žalbe odnosno u roku od četiri mjeseca računajući od obavijesti o odluci.

               9

               Dana 5. listopada 2012. OHIM je tužitelju uputio dopis kojim ga je obavijestio da pristojba za žalbu nije plaćena u propisanom roku, koji je, prema OHIM‑u, istekao 28. rujna 2012. Nakon što je pozvan da dostavi svoje očitovanje, tužitelj je ostao pri svojem dopisu od 4. listopada 2012.

               10

               Dana 9. listopada 2012. tužitelj je podnio pisano obrazloženje razloga svoje žalbe. Dana 10. listopada 2012. OHIM je zaprimio uplatu pristojbe za žalbu koju je tužitelj izvršio dan ranije.

               11

               Odlukom od 3. prosinca 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a zaključilo je da tužiteljeva žalba nije podnesena. Ono je najprije procijenilo da je izričaj članka 60. Uredbe br. 207/2009 u ispitivačevoj odluci ispravno naveden. Ono je, nadalje, istaknulo da se rečenica „žalba se smatra podnesenom tek nakon plaćanja pristojbe za žalbu“ u smislu toga članka može povezati samo s prethodnom rečenicom koja se odnosi na podnošenje žalbe i kojom se predviđa rok od dva mjeseca, a ne s idućom rečenicom koja se odnosi na podnošenje obrazloženja i kojom se predviđa rok od četiri mjeseca. Ono je također istaknulo da pravilo 49. stavak 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) navodi da, ako je pristojba za žalbu uplaćena nakon isteka roka za podnošenje žalbe predviđenog člankom 60. Uredbe br. 207/2009, žalba se smatra nepodnesenom, a novac od pristojbe vraća se podnositelju žalbe. Dakle, u ovom slučaju ono je zaključilo da je tužitelj platio pristojbu za žalbu 10. listopada 2012., nakon isteka roka od dva mjeseca propisanog za podnošenje žalbe i plaćanje pristojbe, a koji je istekao 28. rujna 2012. Stoga je ono, u biti, primjenom članka 60. Uredbe br. 207/2009 zaključilo da žalba nije ni podnesena te je naložilo povrat iznosa navedene pristojbe temeljem pravila 49. stavka 3. Uredbe br. 2868/95.

         Zahtjevi stranaka

               12

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        tužiteljevu žalbu pred žalbenim vijećem smatra podnesenom;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               13

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Dopuštenost drugog dijela tužiteljevog tužbenog zahtjeva

               14

               Drugim dijelom svojega tužbenog zahtjeva tužitelj zahtijeva da se njegova žalba pred žalbenim vijećem smatra osnovanom i shodno tome da Opći sud naloži žalbenom vijeću da proglasi njegovu žalbu podnesenom.

               15

               U tom pogledu dostatno je podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru tužbe podnesene Sudu Europske unije protiv odluke žalbenog vijeća OHIM‑a, OHIM mora, sukladno članku 65. stavku 6. Uredbe br. 207/2009, poduzeti mjere kako bi postupio u skladu s odlukom Suda Unije. Stoga nije na Općem sudu da izdaje naloge OHIM‑u, već je na OHIM‑u da izvuče zaključke iz izreke i obrazloženja presuda Suda Unije (vidjeti presudu Općeg suda od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés/OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, Zb., str. II-2579., t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               16

               Dio tužbenog zahtjeva kojim tužitelj zahtijeva od Općeg suda da naloži OHIM‑u da proglasi žalbu podnesenom stoga nije dopušten.

         Meritum

               17

               U prilog tužbi tužitelj navodi samo jedan tužbeni razlog kojim ističe povredu članka 60. Uredbe br. 207/2009. Tužitelj u biti smatra da je njegova žalba pred žalbenim vijećem bila podnesena, zato što je pristojba plaćena u roku koji je propisan u litavskoj verziji toga članka, koja je vjerodostojna. Tužitelj ističe da izričaj toga članka u litavskoj verziji jasno i nedvosmisleno ističe da je plaćanje pristojbe za žalbu povezano s podnošenjem obrazloženja u kojem se izlažu žalbeni razlozi te u tu svrhu propisuje rok od četiri mjeseca, a ne dva mjeseca, kao za podnošenje žalbe.

               18

               OHIM osporava tužiteljeve argumente.

               19

               Članak 60. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Rok za žalbu i oblik žalbe“, navodi kako slijedi:
               „Žalba [obavijest] [protiv odluka OHIM‑a navedenih u članku 58. iste uredbe, osobito onih ispitivača; na litavskom jeziku ‚pranešimas apie apeliaciją’] podnosi se [OHIM‑u] u pisanom obliku u roku od dva mjeseca od dana obavijesti o odluci protiv koje se podnosi žalba. Žalba [obavijest] [na litavskom jeziku: ‚prašymas’] se smatra podnesenom tek kad je uplaćena pristojba za žalbu. Obrazloženje žalbe [na litavskom jeziku: ‚rašytinis prašymas’] u kojem se iznose žalbeni razlozi podnosi se u pisanom obliku u roku od četiri mjeseca računajući od dana obavijesti o odluci.“

               20

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, nadahnutoj člankom 314. UEZ‑a i člankom 55. UEU‑a, sve jezične verzije neke odredbe prava Unije jednako su vjerodostojne i treba im biti priznata jednaka važnost, koja se ne bi trebala razlikovati s obzirom na značaj stanovništva koje se koristi odnosnim jezikom (vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 2. travnja 1998., EMU Tabac i dr., C-296/95, Zb., str. I-1605., t. 36.; od 20. studenoga 2003., Kyocera, C-152/01, Zb., str. I-13821., t. 32. i Općeg suda od 20. rujna 2012., Mađarska/Komisija, T‑407/10, t. 39.).

               21

               U ovom slučaju neosporno je da je litavska verzija članka 60. Uredbe br. 207/2009 vjerodostojna, jednako kao i ostale verzije te odredbe na ostalim službenim jezicima Unije.

               22

               Što se tiče izričaja litavske verzije članka 60. Uredbe br. 207/2009, treba istaknuti izraz „pranešimas“ u prvoj rečenici, koji doslovno znači „izjava“, a koji označava akt žalbe koji se podnosi OHIM‑u, i pojam „prašymas“ u trećoj rečenici, koji doslovno znači „zahtjev“, a koji označava obrazloženje kojim se izlažu razlozi žalbe. Druga rečenica navedenog izričaja također upućuje na to da se obrazloženje (prašymas) ne smatra podnesenim dok pristojba za žalbu nije plaćena.

               23

               Treba primijetiti da se pojam „prašymas“ u drugoj rečenici članka 60. Uredbe br. 207/2009 doima dvosmislenim. S jedne strane, kako navodi tužitelj, čini se da ne upućuje na pojam koji se u prvoj rečenici različito upotrebljava za označavanje akta žalbe koji se podnosi OHIM‑u, nego na identičan pojam koji se u trećoj rečenici koristi za označavanje obrazloženja kojim se izlažu razlozi žalbe, sugerirajući time da je rok propisan za plaćanje pristojbe za žalbu, kao i za podnošenje obrazloženja, četiri mjeseca. S druge strane, kao što to tvrdi OHIM, položaj tog pojma unutar druge rečenice upućuje na to da je povezan s prethodnom rečenicom, koja se odnosi na akt žalbe koji se podnosi OHIM‑u u roku od dva mjeseca, a ne sa sljedećom rečenicom, koja se odnosi na obrazloženje kojim se izlažu razlozi žalbe.

               24

               Slijedi da, suprotno tvrdnjama o jasnoći koje su stranke jedna drugoj protivno navele u svojim pismenima, litavska verzija članka 60. Uredbe br. 207/2009 nije lišena dvosmislenosti i stvara dvojbe što se tiče tumačenja i primjene.

               25

               Stoga treba ustanoviti točno i ujednačeno tumačenje članka 60. Uredbe br. 207/2009 i ispitati koje su u ovom slučaju pravne posljedice OHIM‑ove primjene navedenog članka.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija koja se koristi u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može biti jedina osnova za tumačenje te odredbe niti joj se u tom pogledu daje prednost u odnosu na druge jezične verzije. Takav pristup zapravo ne bi bio u skladu sa zahtjevom ujednačenosti primjene prava Unije (presude Suda od 12. studenoga 1998., Institute of the Motor Industry, C-149/97, Zb., str. I-7053., t. 16.; od 3. travnja 2008., Endendijk, C-187/07, Zb., str. I-2115., t. 23. i od 9. listopada 2008., Sabatauskas i dr., C-239/07, Zb., str. I-7523., t. 38.).

               27

               S jedne strane, potreba za ujednačenim tumačenjem prava Unije isključuje mogućnost da se određeni tekst razmatra odvojeno, već zahtijeva da se, u slučaju dvojbe, tumači i primjenjuje imajući u vidu verzije na ostalim službenim jezicima (presuda Suda od 12. srpnja 1979., Koschniske, 9/79, Zb., str. 2717., t. 6.; također vidjeti presude Suda od 17. listopada 1996., Lubella, C-64/95, Zb., str. I-5105., t. 17. i navedenu sudsku praksu te Općeg suda od 15. rujna 2011., Prinz Sobieski zu Schwarzenberg/OHIM – British‑American Tobacco Polska (Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg), T‑271/09, neobjavljenu u Zb., t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               28

               S druge strane, potreba za ujednačenim tumačenjem prava Unije zahtijeva, u slučaju razmimoilaženja između različitih jezičnih verzija neke odredbe, da se ista tumači s obzirom na opću strukturu i krajnji cilj propisa čiji je sastavni dio (vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 27. listopada 1977., Bouchereau, 30/77, Zb., str. 1999., t. 14.; Kyocera, t. 20. supra, t. 33. i od 22. ožujka 2012., Génesis, C‑190/10, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Što se pak, s jedne strane, tiče verzija članka 60. Uredbe br. 207/2009 na drugim službenim jezicima Zajednice, osobito na pet radnih jezika OHIM‑a, treba istaknuti da u francuskoj, engleskoj, njemačkoj, talijanskoj i španjolskoj verziji pojmovi „recours“, „notice“, „Beschwerde“, „ricorso“ i „recurso“, korišteni u drugoj rečenici navedenog članka, jasno upućuju na istovjetan pojam koji se koristi u prvoj rečenici za određivanje akta žalbe koji se podnosi OHIM‑u u roku od dva mjeseca računajući od obavijesti o odluci koja se žalbom pobija, a ne na drukčiji pojam koji se koristi u trećoj rečenici za određivanje obrazloženja u kojem se u roku od četiri mjeseca izlažu razlozi za žalbu.

               30

               S druge strane, kada se radi o općoj strukturi i cilju druge rečenice članka 60. Uredbe br. 207/2009, treba smatrati da ona služi sprečavanju podnošenja potpuno formalnih žalbi koje ne bi pratilo obrazloženje u kojem se izlažu razlozi za žalbu kao i da se obeshrabre podnositelji izmišljenih žalbi.

               31

               Posljedično, članak 60. Uredbe br. 207/2009 treba ujednačeno tumačiti na način da je plaćanje pristojbe za žalbu uvjet kako bi se žalba mogla smatrati podnesenom, tako da se plaćanje povezuje s podnošenjem žalbe i mora biti obavljeno, kao i u ovom slučaju, u roku od dva mjeseca računajući od datuma obavijesti o odluci koja se žalbom pobija. Rok od četiri mjeseca računajući od datuma obavijesti o odluci primjenjuje se jedino na podnošenje obrazloženja u kojem se izlažu razlozi za žalbu, a ne na plaćanje pristojbe za žalbu.

               32

               Osim toga treba istaknuti, kao što je to učinilo i žalbeno vijeće u točki 13. pobijane odluke, da je ujednačeno tumačenje potkrijepljeno pravilom 49. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95. To pravilo, čiji je izričaj jasan i lišen dvosmislenosti kako na litavskom tako i na ostalim jezicima spomenutima u točki 29. ove presude, navodi da, ako je pristojba za žalbu uplaćena nakon isteka roka za podnošenje žalbe predviđenog u članku 60. Uredbe br. 207/2009, žalba se smatra kao da nije podnesena, a novac od pristojbe vraća se podnositelju žalbe. Treba smatrati da izraz „rok za podnošenje žalbe“ ovdje upućuje na rok od dva mjeseca za podnošenje žalbe, a ne na rok od četiri mjeseca za podnošenje obrazloženja u kojem se izlažu razlozi za žalbu.

               33

               Što se tiče tužiteljevog navoda u njegovim pismenima prema kojem, kako bi se osigurala pravna sigurnost, članak 60. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način koji najviše odgovara njegovim interesima, odmah treba primijetiti da je tužitelj tijekom usmene rasprave precizirao da taj navod ne predstavlja samostalan prigovor koji bi se odnosio na povredu načela pravne sigurnosti, već je samo istaknut u prilog njegovom jedinom tužbenom razlogu koji se odnosi na povredu navedenog članka, što je zabilježeno u zapisniku s usmene rasprave.

               34

               Dakle, dovoljno je istaknuti da je samo načelo pravne sigurnosti, u kombinaciji s načelom jednakosti i zabrane diskriminacije, nalagalo žalbenom vijeću da članak 60. Uredbe br. 207/2009 tumači na ujednačen način, u skladu s tumačenjem spomenutim u točki 31. ove presude, i zabranjivalo mu je da od njega odstupi u tužiteljevu korist. Jedino je navedeno ujednačeno tumačenje, koje se temelji na verzijama toga članka na drugim službenim jezicima Unije kao i na općoj strukturi i cilju toga članka, u skladu s načelom pravne sigurnosti. Naime, poštovanje postupovnih rokova, osobito roka za žalbu, dio je javnog poretka i svako tumačenje drukčije od ujednačenog moglo bi ugroziti pravnu sigurnost (vidjeti, u tom smislu i radi analogije, presudu Općeg suda od 19. rujna 2012., Video Research USA/OHIM (VR), T‑267/11, t. 35. i rješenje Općeg suda od 24. listopada 2013., Stromberg Menswear/OHIM – Leketoy Stormberg Inter (STORMBERG), T‑451/12, t. 38.).

               35

               Stoga je ispravno što je žalbeno vijeće u točki 12. pobijane odluke članak 60. Uredbe br. 207/2009 tumačilo kao zahtjev da se pristojba za žalbu, kako bi se ista mogla smatrati podnesenom, plati u roku od dva mjeseca, propisanom za podnošenje žalbe.

               36

               Što se tiče tužiteljevog navoda prema kojem je OHIM‑ov ispitivač u svojoj odluci ponovno izričito naveo litavsku verziju članka 60. Uredbe br. 207/2009 a da nije pružio dodatno objašnjenje, treba odmah istaknuti da je u obavijesti o odluci o odbijanju registracije (vidjeti točku 5. ove presude) OHIM‑ov ispitivač ponovno istaknuo dvosmislenost koja dovodi u pitanje navedeni članak što se tiče roka za plaćanje pristojbe za žalbu, kako je utvrđeno u ovoj presudi (vidjeti točke 22. do 24.) a da pritom nije usmjerio tužiteljevu pažnju na tu dvosmislenost niti na razmimoilaženje te verzije s ostalim vjerodostojnim jezičnim verzijama. Konačno, OHIM je tijekom usmene rasprave priznao postojanje te dvosmislenosti i toga razmimoilaženja, za koje je rekao da ih nije bio svjestan do ovoga predmeta, ali je istaknuo da potreba za ujednačenim tumačenjem te odredbe ni u kojem slučaju nije upitna.

               37

               Stoga je potrebno ispitati može li se u ovom slučaju tužitelj pozvati na to što je OHIM‑ov ispitivač ponovno istaknuo dvosmislenost koja dovodi u pitanje zakonitost litavske verzije članka 60. Uredbe br. 207/2009 kako bi odstupio od ujednačenog tumačenja navedenog članka i opravdao neplaćanje pristojbe za žalbu u propisanom roku.

               38

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ne može se odstupiti od primjene propisa Unije koji se odnose na postupovne rokove osim u krajnje iznimnim slučajevima, s obzirom na to da stroga primjena tih pravila proizlazi iz zahtjeva pravne sigurnosti i nužnosti izbjegavanja bilo kakvih vrsta diskriminacije i bilo kakvih arbitrarnih postupanja prilikom sudovanja (presuda Suda od 26. studenoga 1985., Cockerill‑Sambre/Komisija, 42/85, Zb., str. 3749., t. 10.). Neovisno o tome jesu li te okolnosti okvalificirane kao slučaj, viša sila ili čak kao opravdana pogreška, one u svakom slučaju sadrže subjektivan element koji uključuje obvezu stranke koja postupa u dobroj vjeri da dokaže brigu i dužnu pažnju koje se traže od uobičajeno obaviještenog gospodarstvenika kako bi pratio tijek postupka i poštovao propisane rokove (vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 15. prosinca 1994., Bayer/Komisija, C-195/91 P, Zb., str. I-5619., t. 31. i 32.; od 22. rujna 2011., Bell & Ross/OHIM, C-426/10 P, Zb., str. I-8849., t. 47. i 48. i rješenje Općeg suda od 1. travnja 2011., Doherty/Komisija, T-468/10, Zb., str. II-1497., t. 18., 19., 27. i 28. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Dakle, u ovom slučaju treba zaključiti da tužitelj nije dokazao brigu i dužnu pažnju koje se potrebne za praćenje i poštovanje roka propisanog za plaćanje pristojbe za žalbu.

               40

               Naime, prije svega treba smatrati da bi jedan uobičajeno oprezan i pažljiv podnositelj zahtjeva za žig Zajednice trebao usporediti članak 60. Uredbe br. 207/2009 i pravilo iz članka 49. stavka 3. Uredbe br. 2868/95 (vidjeti točku 32. ove presude) čiji je izričaj jasan i lišen dvosmislenosti kako na litavskom tako i na ostalim jezicima spomenutima u točki 29. ove presude te prema kojem podnošenje žalbe podliježe plaćanju pripadajuće pristojbe u roku propisanom za podnošenje same žalbe, neovisno o roku koji navedeni članak propisuje za naknadno podnošenje obrazloženja kojim se izlažu razlozi za žalbu. Uostalom, tužitelj je tijekom usmene rasprave potvrdio da je u trenutku podnošenja žalbe znao za navedeno pravilo.

               41

               Osim toga, normalno pažljiv i oprezan podnositelj zahtjeva za žig Zajednice koji je, kao i tužitelj, u svojem zahtjevu za žig Zajednice izabrao engleski kao drugi jezik trebao je barem provjeriti izričaj članka 60. Uredbe br. 207/2009 u engleskoj verziji, koja glasi: „[o]bavijest se smatra podnesenom tek kad je pristojba za žalbu uplaćena“ ([t]he notice shall be deemed to have been filed only when the fee for appeal has been paid). Navedeni izričaj na engleskom jeziku jasno povezuje plaćanje pristojbe za žalbu (fee for appeal) s podnošenjem žalbe (notice of appeal), za koje je propisan rok od dva mjeseca, a ne s podnošenjem obrazloženja u kojem se izlažu razlozi za žalbu (statement setting out the grounds of appeal), za koje je propisan rok od četiri mjeseca.

               42

               Iz tužiteljeva nedostatka brige i dužne pažnje proizlazi da se isti ne može odgovarajuće pozvati ni na slučaj ili višu silu ni na opravdanu pogrešku kako bi opravdao propust plaćanja pristojbe za žalbu u propisanom roku (vidjeti, radi analogije, rješenje Općeg suda od 15. travnja 2011., Longevity Health Products/OHIM – Biofarma (VITACHRON female), T‑96/11, neobjavljeno u Zb., t. 19.). Uostalom, tužitelj se uopće nije izričito pozvao na slučajni ili opravdani karakter toga propusta.

               43

               Dodatno u svakom slučaju treba primijetiti da tužitelj, nakon što ga je OHIM obavijestio da u propisanom roku nije platio pristojbu za žalbu i o opasnosti da će se stoga njegova žalba proglasiti nepodnesenom, nije bio lišen prava na podnošenje pravnog sredstva pred samim OHIM‑om. Naime, čak i pretpostavljajući da je tužitelj namjeravao istaknuti da unatoč dokazima o svoj dužnoj pažnji u tim okolnostima nije bio u mogućnosti poštovati rok za plaćanje pristojbe na žalbu, imao je na raspolaganju postupak povrata u prijašnje stanje (restitutio in integrum) pred OHIM‑om i to pravno sredstvo mogao je podnijeti na temelju članka 81. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti, radi analogije, presudu Općeg suda od 11. svibnja 2011., Flaco‑Geräte/OHIM – Delgado Sánchez (FLACO), T‑74/10, neobjavljenu u Zb., t. 26.).

               44

               U tim okolnostima žalbenom vijeću ne može se predbaciti da je povrijedilo članak 60. Uredbe br. 207/2009 jer je, primjenjujući navedeni članak zajedno s pravilom 49. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95, utvrdilo da je tužitelj pristojbu za žalbu platio nakon isteka roka od dva mjeseca koji je propisan za plaćanje te pristojbe i jer je zaključilo da tužiteljevu žalbu treba smatrati nepodnesenom zbog nepoštovanja roka te se novac od pristojbe za žalbu treba vratiti tužitelju.

               45

               Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, jedini tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan i, prema tome, u cijelosti odbiti tužbu.

         Troškovi

               46

               U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Međutim, članak 87. stavak 3. prvi podstavak istog propisa predviđa da Opći sud može zbog izvanrednih okolnosti podijeliti troškove.

               47

               U ovom slučaju potrebno je uravnotežiti, s jedne strane, potrebu za ujednačenim tumačenjem članka 60. Uredbe br. 207/2009 kao i nedostatak brige i dužne pažnje tužitelja te, s druge strane, dvosmislenost koja dovodi u pitanje litavsku verziju navedenog članka, a koju je ponovio OHIM‑ov ispitivač u obavijesti o odluci o odbijanju registracije.

               48

               U pogledu izvanrednih okolnosti u smislu članka 87. stavka 3. prvog podstavka Poslovnika Općeg suda, pravičnost nalaže da OHIM snosi svoje vlastite troškove kao i tužiteljeve troškove (vidjeti, u tom smislu i radi analogije, presudu Općeg suda od 23. studenoga 2011., Jones i dr./Komisija, T‑320/07, neobjavljenu u Zb., t. 158. i rješenje Općeg suda od 13. studenoga 2012., ClientEarth i dr./Komisija, T‑278/11, t. 51.).

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Tužba se odbija.

                        2.

                           Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) snosit će vlastite troškove kao i troškove Research and Production Company „Melt Water“ UAB.

                           Jaeger

                           Gratsias

                           Kancheva

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. svibnja 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Suda (treće vijeće) od 3. ožujka 2005.#I/S Fini H protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-32/03.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 19. studenoga 2015.#North Drilling Co. protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja poduzete protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pogreška u ocjeni – Prilagodba vremenskih učinaka poništenja.#Predmet T-539/14.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. srpnja 2017.#Abercrombie & Fitch Italia Srl protiv Antonina Bordonara.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavak 1. – Članak 2. stavak 2. točka (a) – Članak 6. stavak 1. – Diskriminacija na temelju dobi – Ugovori o povremenom radu koji se mogu sklopiti s osobama mlađima od 25 godina – Automatski prestanak ugovora o radu kada radnik navrši 25 godina.#Predmet C-143/16.

text:
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
19. srpnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavak 1. – Članak 2. stavak 2. točka (a) – Članak 6. stavak 1. – Diskriminacija na temelju dobi – Ugovori o povremenom radu koji se mogu sklopiti s osobama mlađima od 25 godina – Automatski prestanak ugovora o radu kada radnik navrši 25 godina”
U predmetu C‑143/16,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija) odlukom od 15. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 9. ožujka 2016., u postupku

Abercrombie & Fitch Italia Srl

protiv

Antonino Bordonaro,

SUD (prvo vijeće),
u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
tajnik: R. Schiano, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. siječnja 2017.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Abercrombie & Fitch Italia Srl, G. Di Garbo, G. Brocchieri, G. Iorio Fiorelli i E. Ceracchi, avvocati,
–        za A. Bordonara, A. Guariso, avvocato,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Socio, avvocato dello Stato,
–        za Europsku komisiju, D. Martin i G. Gattinara, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. ožujka 2017.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1., članka 2. stavka 2. točke (a) i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.) kao i članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

2        Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Abercrombie & Fitch Italia Srl (u daljnjem tekstu: Abercrombie) i Antonina Bordonara o raskidu ugovora o povremenom radu potonjeg, do kojeg je došlo samo zato što je navršio 25 godina.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, njezina je „svrha […] utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja”.

4        U članku 2. te direktive određeno je:
„1.      Za potrebe ove direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.      Za potrebe stavka 1.:
(a)      smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
[…]”

5        Članak 6. stavak 1. navedene direktive glasi:
„1.      Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja prikladni i nužni.
Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:
(a)      postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;
(b)      određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;
[…]”
 Talijansko pravo

6        U članku 34. decreto legislativo n. 276 – Attuazione delle deleghe in materia di occupazione e mercato del lavoro, di cui alla legge 14 febbraio 2003, n. 30 (Zakonodavna uredba br. 276 o primjeni ovlasti u području zapošljavanja i tržišta rada koje su utvrđene Zakonom br. 30 od 14. veljače 2003.) od 10. rujna 2003. (GURI br. 235 od 9. listopada 2003., redovni dodatak, str. 5.; u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 276/2003), u verziji koja je bila na snazi na dan sklapanja ugovora između društva Abercrombie i A. Bordonara, to jest 14. prosinca 2010.), propisano je:
„1.      Ugovor o povremenom radu moguće je sklopiti radi obavljanja neredovitih ili povremenih poslova u skladu sa zahtjevima koji su određeni u kolektivnim ugovorima između udruga poslodavaca i radnika koje su najreprezentativnije na nacionalnoj ili područnoj razini, za unaprijed utvrđena razdoblja u tjednu, mjesecu ili godini u smislu članka 37.
2.      Ugovor o povremenom radu u svakom slučaju može se sklopiti u pogledu rada koji obavljaju osobe mlađe od 25 godina ili radnici stariji od 45 godina, uključujući umirovljenike.
[…]”

7        U članku 34. stavku 2. Zakonodavne uredbe br. 276/2003, u verziji koja je bila na snazi u vrijeme otkazivanja A. Bordonaru, propisano je:
„Ugovor o povremenom radu u svakom slučaju može se sklopiti u pogledu rada koji obavljaju osobe starije od 50 godina i mlađe od 24 godine, pri čemu se rad u potonjem slučaju može obavljati samo dok radnik ne navrši 25 godina”.

8        Članak 34. Zakonodavne uredbe br. 276/2003 stavljen je izvan snage s decreto legislativo n. 81 (Zakonodavna uredba br. 81) od 15. lipnja 2015. (GURI br. 144 od 24. lipnja 2015., redovni dodatak). Međutim, njegov sadržaj u bitnom je prenesen u članak 13. potonje zakonodavne uredbe, na temelju kojeg:
„1.      Ugovor o povremenom radu također je ugovor na određeno vrijeme, kojim se radnik stavlja na raspolaganje poslodavcu za izvršavanje neredovitih ili povremenih radnih zadataka, u skladu sa zahtjevima koji su određeni u kolektivnim ugovorima, također za unaprijed utvrđena razdoblja u tjednu, mjesecu ili godini. Ako ne postoji kolektivni ugovor, ministar rada i socijalnih politika utvrđuje slučajeve u kojima je moguće koristiti se povremenim radom.
2.      Ugovor o povremenom radu u svakom slučaju može se sklopiti u pogledu rada koji obavljaju osobe mlađe od 24 godine, pod uvjetom da to čine dok ne navrše 25 godina, kao i osobe starije od 55 godina.
3.      U svakom slučaju, uz iznimku područja turizma, prostora namijenjenog javnosti i prostora za različite priredbe, ugovor o povremenom radu radnika kod istog poslodavca dopušten je u razdoblju ne duljem od 400 efektivnih radnih dana tijekom tri kalendarske godine. Ako dođe do prekoračenja navedenog razdoblja, ugovorni odnos pretvara se u rad u punom radnom vremenu i na neodređeno.
4.      Tijekom razdoblja u kojima se nije radilo radnik koji obavlja povremeni rad nema pravo na naknadu plaće ili na koje drugo pravo iz radnog odnosa, osim ako zajamči poslodavcu da će mu i dalje biti na raspolaganju po pozivu, u kojem slučaju prima naknadu za raspoloživost iz članka 16.
5.      Odredbe ovog odjeljka ne primjenjuju se na radne odnose u javnoj službi.”

9        U članku 38. Zakonodavnog dekreta br. 276/2003 određeno je:
„1. Ne dovodeći u pitanje zabranu izravne ili neizravne diskriminacije propisanu važećim zakonodavstvom, na radnika koji obavlja povremeni rad ne može se – za razdoblja u kojima je radio – primjenjivati ekonomski i regulatorni sustav koji je u cjelini manje povoljan od onog koji se odnosi na radnika jednake razine koji obavlja isti posao.
2. Ekonomski i regulatorni sustav te sustav socijalne zaštite radnika koji obavlja povremeni rad mora biti proporcionalan s obzirom na rad koji se stvarno obavlja, osobito kada je riječ o iznosu plaće u cjelini i svih njezinih elemenata, o godišnjim odmorima i bolovanju, nezgodi na radu, profesionalnoj bolesti, rodiljnom i roditeljskom dopustu.
[…]”.
 Glavni postupak i prethodno pitanje

10      A. Bordonaro je od 14. prosinca 2010. bio zaposlen u društvu Abercrombie na temelju „ugovora o radu na određeno vrijeme”, koji je 1. siječnja 2012. bio preoblikovan u ugovor o radu na neodređeno vrijeme za obavljanje poslova noćnog skladištara. U ugovoru je bilo predviđeno da je imenovani dužan povremeno i na svaki pojedinačan zahtjev poduzetnika „pružati pomoć klijentima i raditi na blagajni”.

11      U okviru svojeg zaposlenja A. Bordonaro je tijekom prvih mjeseci svojeg angažmana u prosjeku radio tri do pet puta tjedno u noćnoj smjeni, a od 2011. tri do četiri puta tjedno. Smjene osoblja utvrđivale su se prema dvomjesečnom radnom rasporedu. Nakon što je utvrdio da se njegovo ime više ne pojavljuje na tom rasporedu nakon 16. srpnja 2012. i da više ne prima nove pozive na rad, A. Bordonaro obratio se Odjelu za ljudske potencijale društva Abercrombie. Porukom elektroničke pošte od 30. srpnja 2012. odgovorna osoba u toj službi obavijestila ga je da je njegov radni odnos s društvom prestao 26. srpnja 2012., na dan kad je napunio 25 godina, jer od toga dana „više nije [bio] ispunjen dobni uvjet”.

12      A. Bordonaro podnio je tužbu Tribunale di Milano (sud u Milanu, Italija) zahtijevajući da se utvrdi nezakonitost njegova ugovora o povremenom radu sklopljenog na određeno vrijeme i otkaza zbog diskriminacije na temelju dobi. Budući da je Tribunale di Milano (sud u Milanu) tu tužbu proglasio nedopuštenom, imenovani se žalio Corte d'appello di Milano (Žalbeni sud u Milanu, Italija), koji je u presudi od 3. srpnja 2014. utvrdio postojanje radnog odnosa na neodređeno vrijeme i naložio društvu Abercrombie da imenovanog vrati na njegovo radno mjesto i naknadi mu pretrpljenu štetu.

13      Društvo Abercrombie podnijelo je protiv te presude žalbu u kasacijskom postupku Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija). S druge strane, A. Bordonaro podnio je protužalbu.

14      Sud koji je uputio zahtjev dvoji o pitanju sukladnosti članka 34. stavka 2. Zakonodavne uredbe br. 276/2003, u verzijama primjenjivima na glavni postupak, s Direktivom br. 2000/78 i načelom nediskriminacije na temelju dobi. Među ostalim, on ističe da ta odredba, kako se čini, ne sadržava izričit i odgovarajući razlog za potrebe članka 6. stavka 1. te direktive.

15      U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li nacionalno pravilo, sadržano u članku 34. Zakonodavne uredbe br. 276/2003, kojim je propisano da se ugovor o povremenom radu može sklopiti uvijek kada rad obavljaju osobe mlađe od 25 godina, protivno načelu nediskriminacije na temelju dobi utvrđenom u Direktivi 2000/78 i članku 21. stavku 1. Povelje?”
 O prethodnom pitanju

16      Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. Povelje, kao i članak 2. stavak 1., članak 2. stavak 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi odredba poput one u glavnom postupku koja dopušta poslodavcu da sklopi ugovor o povremenom radu s radnikom mlađima od 25 godina, bez obzira na narav poslova koje treba obaviti, i otkazati mu kad navrši 25 godina.

17      Najprije je potrebno podsjetiti da, prilikom usvajanja mjera što ulaze u područje primjene Direktive 2000/78, koja u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja konkretizira načelo nediskriminacije na temelju dobi, a koje se nalazi u članku 21. Povelje, države članice i socijalni partneri moraju djelovati uz poštovanje te direktive (presude od 13. rujna 2011., Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 48.; od 11. studenoga 2014., Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, t. 23., i od 21. prosinca 2016., Bowman, C‑539/15, EU:C:2016:977, t. 19.).

18      Na početku također valja ispitati dovodi li odredba poput one u glavnom postupku do različitog postupanja na temelju dobi, u smislu članka 2. Direktive 2000/78. U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s tom odredbom „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive. Njezin članak 2. stavak 2. točka (a) pobliže određuje da se za potrebe stavka 1. smatra da izravna diskriminacija postoji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. navedene direktive.

19      Što se tiče pitanja koje je postavila Europska komisija, može li se tužitelj iz glavnog postupka kvalificirati kao „radnik” u smislu članka 45. UFEU‑a, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, taj pojam ima autonoman opseg i ne smije se tumačiti restriktivno. Stoga „radnikom” treba smatrati svaku osobu koja obavlja stvarne i konkretne aktivnosti, osim onih koje su toliko ograničene da su samo marginalne i pomoćne. Značajka je radnog odnosa, prema toj sudskoj praksi, da osoba tijekom određenog vremena u korist druge osobe i pod njezinim vodstvom obavlja poslove za koje zauzvrat dobiva plaću (presude od 3. srpnja 1986., Lawrie‑Blum, 66/85, EU:C:1986:284, t. 16. i 17.; od 23. ožujka 2004., Collins, C‑138/02, EU:C:2004:172, t. 26., i od 3. svibnja 2012., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 23.).

20      Ukupna ocjena radnog odnosa A. Bordonara znači uzimanje u obzir elemenata ne samo u vezi s trajanjem rada i razinom plaće nego i u vezi s eventualnim pravima na plaćeni dopust, zadržavanjem plaće u slučaju bolesti, podvrgnutošću ugovora o radu primjenjivom kolektivnom ugovoru, plaćanjem doprinosa i, prema potrebi, naravi potonjih (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2010., Genc, C‑14/09, EU:C:2010:57, t. 27.).

21      U tom pogledu valja podsjetiti da je A. Bordonaro zaposlen 14. prosinca 2010. na temelju ugovora o povremenom radu sklopljenog na određeno vrijeme za obavljanje poslova noćnog skladištara kada mu društvo Abercrombie uputi poziv u tu svrhu. Kako je to vidljivo iz spisa kojim raspolaže Sud, A. Bordonaro je tijekom prvih mjeseci svojeg angažmana u prosjeku radio tri do pet puta tjedno u noćnoj smjeni, a od 2011. tri do četiri puta tjedno. K tome, na raspravi pred Sudom A. Bordonaro je pojasnio da se nalazio u istoj situaciji kao 400 ostalih radnika društva Abercrombie, čiji su radni odnosi bili uređeni kolektivnim ugovorima.

22      Treba stoga utvrditi da se aktivnost A. Bordonara, imajući u vidu uvjete u kojima se obavljala – a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri – ne može smatrati kao isključivo marginalna i pomoćna, u smislu sudske prakse koja se navodi u točki 19. ove presude.

23      Stoga je vjerojatno da je ugovor o radu A. Bordonara takav da mu omogućuje da se pozove na svojstvo „radnika” u smislu članka 45. UFEU‑a. Na sudu je koji je uputio zahtjev, a koji je jedini temeljito izravno upoznat sa sporom u glavnom postupku, da ocijeni je li to tako.

24      Valja potom ispitati je li A. Bordonaro u pravu kada tvrdi da se prema njemu postupalo različito s obzirom na dob.

25      Kada je riječ o zahtjevu usporedivosti situacija, valja napomenuti da se, s jedne strane, ne traži da su situacije istovjetne, nego samo da su usporedive, i, s druge strane, da se ispitivanje te usporedivosti ne smije provesti općenito i apstraktno, nego posebno i konkretno s obzirom na poslove o kojima je riječ (presuda od 12. prosinca 2013., Hay, C‑267/12, EU:C:2013:823, t. 33. i navedena sudska praksa).

26      U ovom slučaju valja istaknuti da su u članku 34. Zakonodavne uredbe br. 276/2003 utvrđena dva različita režima ne samo u pogledu pristupa zapošljavanju i njegovih uvjeta nego i otkazivanja radnicima koji obavljaju povremeni rad, ovisno o dobnoj kategoriji kojoj pripadaju. Naime, kada je riječ o radnicima starima od 25 do 45 godina ugovor o povremenom radu može se sklopiti samo za obavljanje neredovitih ili povremenih poslova, u skladu sa zahtjevima koji su određeni u kolektivnim ugovorima te za unaprijed utvrđena razdoblja, dok sklapanje tih ugovora s radnicima mlađima od 25 i starijima od 45 godina nije podvrgnuto nijednom od spomenutih uvjeta te se povremeni rad može obavljati „u svim slučajevima”, pri čemu – kako je to istaknula talijanska vlada na raspravi – ugovori sklopljeni s radnicima mlađima od 25 godina automatski prestaju kada oni navrše 25. godinu.

27      Prema tome, za primjenu odredbi poput onih u glavnom postupku, situacija radnika kojemu je otkazano samo zato što je navršio 25 godina objektivno je usporediva s onom radnika iz druge dobne kategorije.

28      Stoga valja utvrditi da se odredbom o kojoj je riječ u glavnom postupku – time što predviđa mogućnost da se ugovor o povremenom radu sklopi „u svim slučajevima” s radnikom mlađim od 25 godina i da automatski prestaje kada on navrši 25. godinu – uvodi različito postupanje na temelju dobi u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78.

29      Nadalje, valja ispitati može li se takvo različito postupanje opravdati.

30      U tom pogledu, članak 6. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2000/78 određuje da države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom ako su, u okviru nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su sredstva za postizanje tog cilja prikladna i nužna.

31      Valja podsjetiti da države članice imaju široku marginu prosudbe, ne samo u izboru određenog cilja, među ostalim, u području socijalne politike i zapošljavanja, već također u definiranju mjera kojima se taj cilj može ostvariti (presuda od 11. studenoga 2014., Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, t. 38. i navedena sudska praksa).

32      Kada je riječ o tome je li odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku opravdana legitimnim ciljem, u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78, iz očitovanja talijanske vlade proizlazi da je ta odredba dio pravnog okvira kojim se nastoji učiniti fleksibilnijim tržište rada kako bi se povećala stopa zaposlenosti.

33      Što se konkretno tiče kategorije radnika mlađih od 25 godina, iz očitovanja talijanske vlade proizlazi naime da je cilj pružanja mogućnosti poslodavcima da „u svim slučajevima” sklapaju ugovore o povremenom radu i da ih raskidaju kada dotični radnik navrši 25 godina potaknuti pristup mladih tržištu rada. Ta vlada naglašava da je na tržištu rada koje se nalazi u poteškoćama, poput talijanskog, nepostojanje profesionalnog iskustva čimbenik koji penalizira mlade. K tome, mogućnost ulaska na tržište rada i stjecanja iskustva koje, iako fleksibilno i vremenski ograničeno, može biti odskočna daska prema novim mogućnostima zaposlenja.

34      Talijanska je vlada na raspravi pojasnila da glavni i konkretan cilj odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku nije to da se mladima osigura stabilan pristup tržištu rada, nego samo da im se pruži prva prilika za takav pristup. Riječ je o tome da im se spomenutom odredbom omogući prvo radno iskustvo koje ih kasnije može dovesti u povoljan konkurentski položaj na navedenom tržištu rada. Na taj način spomenuta odredba odnosi se na fazu koja prethodi punom pristupu tržištu rada.

35      Treba utvrditi da se navedena razmatranja u vezi s pristupom tržištu rada i s mobilnošću primjenjuju na mlade koji traže prvo zaposlenje, to jest na kategoriju stanovništva koja je osobito izložena opasnosti od socijalne isključenosti. Sam je A. Bordonaro na raspravi napomenuo da je stopa zaposlenosti mladih – pod kojima se podrazumijeva dobna kategorija od 15 do 25 godina – od 2004. do 2016. pala s 51 % na 39 %.

36      Valja podsjetiti da, u skladu s člankom 6. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) Direktive 2000/78, različito postupanje može uključivati „postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite”.

37      Usto valja podsjetiti da poticanje zapošljavanja nesumnjivo predstavlja legitiman cilj socijalne politike ili zapošljavanja država članica, osobito kada je riječ o poticanju pristupa mladih obavljanju zanimanja (presuda od 21. srpnja 2011., Fuchs i Köhler, C‑159/10 i C‑160/10, EU:C:2011:508, t. 49. i navedena sudska praksa).

38      Jednako tako, Sud je ocijenio da se cilj poboljšanja položaja mladih na tržištu rada radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite može smatrati legitimnim u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78 (presuda od 10. studenoga 2016., de Lange, C‑548/15, EU:C:2016:850, t. 27.). Također je presuđeno da je olakšanje zapošljavanja mladih na način da se poveća fleksibilnost upravljanja osobljem osobito legitiman cilj (vidjeti u tom smislu presudu od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, t. 35. i 36.).

39      U tim okolnostima treba zaključiti da nacionalna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku – time što nastoji olakšati ulazak mladih na tržište rada – slijedi legitiman cilj u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78.

40      Imajući u vidu navedeno, treba provjeriti jesu li sredstva koja su upotrijebljena za postizanje tog cilja prikladna i nužna.

41      Kada je riječ o prikladnosti odredbe poput one u glavnom postupku valja istaknuti da se mjera koja ovlašćuje poslodavce na sklapanje manje krutih ugovora može – s obzirom na široku diskrecijsku ocjenu kojom u tom području raspolažu države članice – smatrati prikladnom za postizanje određene fleksibilnosti na tržištu rada. Može se, naime, smatrati da poduzetnici mogu biti potaknuti postojanjem instrumenta koji je manje obvezujući i jeftiniji od redovnog ugovora i na taj način postati skloniji prihvaćanju ponuda za zaposlenje koje su uputili mladi radnici.

42      Kada je riječ o nužnosti odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba napomenuti ono što je istaknulo društvo Abercrombie, a to je da je u kontekstu kontinuirane gospodarske krize i niskog rasta situacija radnika mlađeg od 25 godina koji – zahvaljujući fleksibilnom i vremenski ograničenom ugovoru, poput onog o povremenom radu – može pristupiti tržištu rada, poželjnija od situacije osobe koja nema takve mogućnosti i koja je zbog toga nezaposlena.

43      K tome, talijanska je vlada na raspravi pojasnila da su ti fleksibilni oblici rada nužni da bi se potaknula mobilnost radnika, povećala prilagodljivost zaposlenih tržištu rada i olakšao pristup tom tržištu osobama kojima prijeti socijalna isključenost, uz istodobno uklanjanje oblika nezakonitog rada.

44      Ta je vlada na raspravi također naglasila da je nužno što većem broju mladih omogućiti sklapanje takvih ugovora kako bi se postigao namjeravani cilj odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku. Naime, kada bi ugovori o radu koji se sklapaju u skladu s člankom 34. stavkom 2. Zakonodavne uredbe br. 276/2003 bili stalni, poduzetnici ne bi mogli ponuditi posao svim mladima, pa velik broj njih ne bi bio u mogućnosti pristupiti tim oblicima rada.

45      Osim toga, talijanska vlada napominje da mjeru o kojoj je riječ u glavnom postupku prati određeni broj jamstava. Tako se u članku 38. Zakonodavne uredbe br. 276/2003 predviđa da se „na radnika koji obavlja povremeni rad ne može […] – za razdoblja u kojima je radio – primjenjivati ekonomski i regulatorni sustav koji je u cjelini manje povoljan od onog koji se odnosi na radnika jednake razine koji obavlja isti posao”.

46      U tim okolnostima, uzimajući u obzir široku marginu prosudbe priznatu državama članicama u izboru ne samo toga da slijede određeni cilj u području socijalne politike i zapošljavanja, već i u definiranju mjera kojima se on može ostvariti, valja smatrati da je nacionalni zakonodavac mogao razumno smatrati da je donošenje odredbe poput članka 34. stavka 2. Zakonodavne uredbe br. 276/2003 nužno.

47      S obzirom na prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 21. Povelje, kao i članak 2. stavak 1., članak 2. stavak 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da im se ne protivi odredba poput one u glavnom postupku koja dopušta poslodavcu da sklopi ugovor o povremenom radu s radnikom mlađim od 25 godina, bez obzira na narav poslova koje treba obaviti, i otkazati mu kad navrši 25 godina jer se njome nastoji postići legitiman cilj politike zapošljavanja i tržišta rada, pri čemu su sredstva za njegovo postizanje prikladna i nužna.
 Troškovi

48      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kao i članak 2. stavak 1., članak 2. stavak 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da im se ne protivi odredba poput one u glavnom postupku koja dopušta poslodavcu da sklopi ugovor o povremenom radu s radnikom mlađim od 25 godina, bez obzira na narav poslova koje treba obaviti, i otkazati mu kad navrši 25 godina jer se njome nastoji postići legitiman cilj politike zapošljavanja i tržišta rada, pri čemu su sredstva za njegovo postizanje prikladna i nužna.

Potpisi

*      Jezik postupka: talijanski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 16. rujna 2013. # CN protiv Vijeća Europske unije. # Predmet F-84/12.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 14. srpnja 2017.#Massive Bionics, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije DriCloud – Raniji verbalni međunarodni žigovi ICLOUD – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Podnošenje dokaza nakon isteka roka – Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-223/16.