title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 5. srpnja 2018.#Mast-Jägermeister SE protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).#Žalba – Dizajn Zajednice – Prijava za registraciju dizajna koji predstavlja čaše – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Članak 36. stavak 1. točka (c) – Grafički prikaz – Članci 45. i 46. – Dodjeljivanje datuma podnošenja prijave – Pretpostavke – Uredba (EZ) br. 2245/2002 – Članak 4. stavak 1. točka (e) i članak 10. stavci 1. i 2.#Predmet C-217/17 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      5. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Dizajn Zajednice – Prijava za registraciju dizajna koji predstavlja čaše – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Članak 36. stavak 1. točka (c) – Grafički prikaz – Članci 45. i 46. – Dodjeljivanje datuma podnošenja prijave – Pretpostavke – Uredba (EZ) br. 2245/2002 – Članak 4. stavak 1. točka (e) i članak 10. stavci 1. i 2.”
      U predmetu C‑217/17 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene telefaksom 21. travnja 2017., čiji je izvornik zaprimljen 25. travnja 2017.,

         Mast‑Jägermeister SE, sa sjedištem u Wolfenbüttelu (Njemačka), koji zastupa C. Drzymalla, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa S. Hanne, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda, predsjednik vijeća, E. Juhász i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. veljače 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 22. veljače 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Mast‑Jägermeister SE svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 9. veljače 2017., Mast‑Jägermeister/EUIPO (Čaše) (T‑16/16, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2017:68), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke trećeg žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 17. studenoga 2015. (predmet R 1842/2015‑3), koja se odnosi na prijavu za registraciju čaša kao dizajna Zajednice (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

            Međunarodno pravo

               2

               Pariška konvencija za zaštitu industrijskog vlasništva potpisana je u Parizu 20. ožujka 1883., a posljednji je put revidirana u Stockholmu 14. srpnja 1967. i izmijenjena 28. rujna 1979. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 828., br. 11851, str. 305., u daljnjem tekstu: Pariška konvencija). Njezinim člankom 4. odjeljkom A, kojim je uređeno pravo prvenstva na temelju prijave za registraciju prava intelektualnog vlasništva, određuje se:

                        „1)

                        Tko ispravno podnese prijavu patenta, modela za iskorištavanje, industrijskog uzorka ili modela, tvorničkog ili trgovačkog žiga u jednoj od zemalja Unije, ili njegov pravni pravonasljednik, uživat će, prigodom podnošenja odgovarajuće prijave u drugim zemljama, pravo prvenstva za vrijeme niže određenih rokova.

                        2)

                        Priznaje se da je pravo prvenstva zasnovano podnošenjem svake prijave koja se smatra urednom prema nacionalnom zakonodavstvu svake zemlje Unije ili prema dvostranim ili višestranim ugovorima sklopljenima između zemalja Unije.

                        3)

                        Pod urednom nacionalnom prijavom treba razumijevati svaku prijavu iz koje se može ustanoviti datum podnošenja u odgovarajućoj zemlji, makar kakva bila kasnija sudbina te prijave.”

            Pravo Unije

         Uredba (EZ) br. 6/2002

               3

               Člankom 36. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45. i ispravak SL 2018., L 72, str. 42.), naslovljenim „Uvjeti koje prijave moraju ispunjavati”, propisano je:
               „1.   Prijava za registraciju dizajna Zajednice sadržava:

                        (a)

                        zahtjev za registraciju;

                        (b)

                        podatke o podnositelju prijave;

                        (c)

                        prikaz dizajna prikladnog [prikladan] za umnožavanje; Međutim, ako je predmet prijave dvodimenzionalni dizajn, a prijava sadržava zahtjev za odgodu objave u skladu s člankom 50., prikaz dizajna može se nadomjestiti uzorkom proizvoda.

                  2.   Prijava dizajna također sadržava naznaku proizvoda u koje se dizajn namjerava ugraditi ili na koji se dizajn namjerava primijeniti.
               […]
               5.   Prijava mora ispunjavati uvjete utvrđene provedbenom uredbom.
               […]”

               4

               Člankom 38. stavkom 1. te uredbe datum podnošenja prijave za registraciju dizajna Zajednice određuje se na sljedeći način:
               „Datum podnošenja prijave za registraciju dizajna Zajednice je datum na koji je podnositelj prijave [EUIPO‑u] podnio dokumente koji sadrže podatke utvrđene člankom 36. stavkom 1. […]”.

               5

               Člankom 41. navedene uredbe, naslovljenim „Pravo prvenstva”, propisano je:
               „1.   Osoba koja je pravilno podnijela prijavu za registraciju dizajna ili korisnog modela u bilo kojoj ili za bilo koju državu potpisnicu Pariške konvencije o zaštiti industrijskog vlasništva ili Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije [(WTO), potpisanog u Marrakechu 15. travnja 1994.], ili njezini pravni sljednici, u svrhu podnošenja prijave za registraciju dizajna Zajednice u odnosu na isti dizajn ili korisni model, uživa pravo prvenstva od šest mjeseci od datuma podnošenja prve prijave.
               2.   Svako podnošenje prijave koje je prema nacionalnom pravu države u kojoj je izvršeno ili prema bilateralnim ili multilateralnim sporazumima jednako redovnom nacionalnom podnošenju prijave, priznaje se kao osnova za priznanje prava prvenstva.
               3.   ‚Redovno nacionalno podnošenje prijave’ znači bilo koje podnošenje prijave koje je dovoljno za utvrđivanje datuma podnošenja prijave, bez obzira na ishod prijave.
               […]”

               6

               U glavi V. iste uredbe, naslovljenoj „Postupak registracije”, nalaze se članci 45. do 50.

               7

               Člankom 45. Uredbe br. 6/2002, naslovljenim „Ispitivanje formalnih uvjeta za podnošenje prijave”, propisano je:
               „1.   [EUIPO] ispituje udovoljava li prijava uvjetima iz članka 36. stavka 1. za utvrđivanje datuma podnošenja.
               2.   [EUIPO] ispituje:

                        (a)

                        udovoljava li prijava drugim uvjetima iz članka 36. stavaka 2., 3., 4. i 5. i kod višestruke prijave uvjetima iz članka 37. stavaka 1. i 2.;

                        (b)

                        udovoljava li prijava formalnim uvjetima utvrđenim provedbenom uredbom za provedbu članaka 36. i 37.;

                        (c)

                        jesu li ispunjeni uvjeti iz članka 77. stavka 2.;

                        (d)

                        jesu li ispunjeni uvjeti koji se tiču zahtijevanja prvenstva, ako je prvenstvo zahtijevano.

                  3.   Uvjeti za ispitivanje formalnih uvjeta za podnošenje prijave utvrđuju se provedbenom uredbom.”

               8

               Člankom 46. te uredbe, naslovljenim „Nedostaci koji se mogu ispraviti”, određuje se:
               „1.   Ako pri provođenju ispitivanja prema članku 45. [EUIPO] primijeti da postoje nedostaci koji se mogu ispraviti, Ured od podnositelja prijave zahtijeva njihovo ispravljanje u propisanom roku.
               2.   Ako se nedostaci tiču uvjeta navedenih u članku 36. stavku 1., a podnositelj prijave udovolji zahtjevu [EUIPO‑a] u propisanom roku, [EUIPO] kao datum podnošenja prijave određuje onaj datum na koji su nedostaci uklonjeni. Ne uklone li se nedostaci u propisanom roku, prijava se ne smatra prijavom za registraciju dizajna Zajednice.
               3.   Ako se nedostaci tiču uvjeta, uključujući plaćanje pristojbi, koji su propisani u članku 45. stavku 2. točkama (a), (b) i (c), a podnositelj prijave udovolji zahtjevu [EUIPO‑a] u propisanom roku, [EUIPO] kao datum podnošenja prijave određuje onaj datum na koji je prijava prvotno podnesena. Ako se nedostaci ne isprave ili se plaćanja ne izvrše u propisanom roku, [EUIPO] prijavu odbija.
               4.   Ako se nedostaci koji se tiču uvjeta navedenih u članku 45. stavku 2. točki (d) ne isprave u propisanom roku, to dovodi do gubitka prava prvenstva za prijavu.”

               9

               Člankom 47. navedene uredbe, naslovljenim „Razlozi odbijanja registracije”, pobliže se određuje:
               „1.   Ako [EUIPO] pri provođenju ispitivanja na temelju članka 45. primijeti da dizajn za koj[i] se traži zaštita:

                        (a)

                        ne odgovara definiciji prema članku 3. točk[i] (a); ili je

                        (b)

                        protivan javnom interesu ili prihvaćenim moralnim načelima,

                  [EUIPO] odbija prijavu.
               2.   Prijava se ne odbija prije nego što je podnositelju prijave dana mogućnost da povuče ili izmijeni prijavu odnosno podnese svoje očitovanje.”

         Uredba (EZ) br. 2245/2002

               10

               Člankom 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 2245/2002 od 21. listopada 2002. o provedbi Uredbe br. 6/2002 (SL 2002., L 341, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 70.), naslovljenim „Prikaz dizajna”, u stavku 1. propisano je:
               „Prikaz dizajna sastoji se od grafičkog prikaza ili fotografije dizajna, u crno‑bijeloj tehnici ili u boji. Mora ispunjavati sljedeće uvjete:
               […]

                        (e)

                        dizajn se prikazuje na neutralnoj podlozi i ne smije biti retuširan tušem ili korekturnom tekućinom. Mora biti kvalitetne izrade koja omogućuje jasnu vidljivost obilježja predmeta za koja se zahtijeva zaštita te koja omogućuje njihovo umanjivanje ili uvećanje na dimenzije koje nisu veće od 8 na 16 cm po pogledu za unos u Registar dizajna Zajednice, iz članka 72. Uredbe (EZ) br. 6/2002 […]”

               11

               Njezinim člankom 10., naslovljenim „Pregled uvjeta u vezi datuma podnošenja prijave i formalnih uvjeta”, u stavcima 1. i 2. predviđeno je:
               „1.   [EUIPO] obavješćuje podnositelja prijave da se datum prijave ne može dodijeliti ako prijava ne sadrži:

                        (a)

                        zahtjev za registraciju dizajna kao registriranog dizajna Zajednice;

                        (b)

                        podatke o podnositelju prijave;

                        (c)

                        prikaz dizajna na temelju članka 4. stavka 1. točaka (d) i (e) i prema potrebi uzorak.

                  2.   Ako se nedostaci navedeni u stavku 1. otklone u roku od dva mjeseca od uručenja obavijesti, datum na koji su ispravljeni svi nedostaci određuje se kao datum podnošenja prijave.
               Ako se nedostaci ne uklone prije isteka roka, prijava se ne uvažava kao prijava dizajna Zajednice. Sve plaćene pristojbe se vraćaju.”

               12

               U članku 12. stavku 2. te uredbe, naslovljenom „Povlačenje ili ispravak prijave”, određeno je:
               „Mogu se ispravljati samo ime i adresa podnositelja prijave, pogreške u izražavanju ili u kopiranju, ili očite pogreške i to na zahtjev podnositelja prijave i pod uvjetom da takvi ispravci ne mijenjaju prikaz dizajna.”

         Okolnosti spora

               13

               Žalitelj Mast‑Jägermeister SE podnio je 17. travnja 2015. prijave za registraciju dizajna Zajednice EUIPO‑u na temelju Uredbe br. 6/2002.

               14

               Prijave za registraciju odnosile su se na proizvode „čaše” koje potpadaju pod razred 07.01 u smislu Lokarnskog sporazuma o ustanovljenju Međunarodne klasifikacije za industrijski dizajn od 8. listopada 1968., kako je izmijenjen.

               15

               Prema prvom zapisniku o ispitivanju sastavljenom 17. travnja 2015. ispitivač je obavijestio žalitelja da za oba dizajna naznaka proizvoda „čaše”, za koje je prijavljena zaštita, ne odgovara podnesenim prikazima jer oni prikazuju i boce. Zato je žalitelju predložio da dvama dizajnima doda naznaku „Boce” iz razreda 09.01 Lokarnskog sporazuma. Ispitivač je dodao da se višestruka prijava mora razdvojiti s obzirom na to da su proizvodi „Čaše” i „Boce” razvrstani u različite razrede. Pojasnio je da će prijava biti odbijena ako se ispravak ne učini u odobrenom roku.

               16

               Dopisom od 21. travnja 2015. žalitelj je odgovorio da nije prijavio zaštitu za boce umnožene u prikazima te je predložio sljedeće pojašnjenje naznake proizvoda: „Čaše za piće kao posude za bocu koja je njihov sastavni dio”. Dodao je da se razvrstavanje u razred 07.01 Lokarnskog sporazuma također čini prikladnim za tu naznaku.

               17

               U drugom zapisniku o ispitivanju od 25. lipnja 2015. ispitivač je naveo da je nakon dopisa od 21. travnja 2015. i telefonskog razgovora između njega i žalitelja bilo jasno da potonji ne traži zaštitu za boce. Međutim, prema ispitivačevu mišljenju, te boce jasno su se pojavljivale na prikazima i novo je ispitivanje pokazalo da prijave za registraciju ne sadržavaju prikaze usklađene s odredbama članka 4. stavka 1. točke (e) Uredbe br. 2245/2002. Zato je zaključio da zbog prisutnosti boca nisu jasno vidljiva obilježja za koja se zahtijevala zaštita. Dodao je da to može biti otklonjeno podnošenjem novih slika na kojima su zahtijevana obilježja jasno razgraničena točkastim linijama ili obrubima u boji. Pojasnio je da prijavama ne može dodijeliti datum njihova podnošenja dok se ne otklone te nepravilnosti. Zaključno je naveo da, ako se one otklone u odobrenim rokovima, datum dostave novih slika smatrat će se datumom podnošenja prijava, no ako se to propusti učiniti, smatrat će se da prijave za registraciju nisu podnesene.

               18

               Dopisom od 14. srpnja 2015. žalitelj je odgovorio da su uvjeti za dodjeljivanje datuma podnošenja prijave ispunjeni jer dostavljeni prikazi predstavljaju dizajn na neutralnoj podlozi. Pojasnio je da se članak 4. stavak 1. točka (e) Uredbe br. 2245/2002 odnosi na kvalitetu prikaza, a ne na njihov sadržaj. Zato nije dostavio nove slike.

               19

               U trećem zapisniku o ispitivanju od 16. srpnja 2015. ispitivač je napomenuo da ostaje pri svojem nalazu u zapisniku o ispitivanju od 25. lipnja 2015., prema kojem prikazi predstavljaju čašu i bocu.

               20

               Dopisom od 21. kolovoza 2015. žalitelj je, pozivajući se na telefonski razgovor s ispitivačem, odgovorio da ne razumije zašto datum podnošenja prijave može biti zadržan u slučaju dodavanja naznake proizvoda ili razdvajanja višestruke prijave, ali ne i u slučaju prvotno dostavljenih slika. Žalitelj je zahtijevao donošenje odluke protiv koje se može uložiti pravni lijek ako odluka o ispitivanju ne bude poništena.

               21

               U četvrtom zapisniku o ispitivanju od 24. kolovoza 2015. ispitivač je obavijestio žalitelja da može otkloniti nedostatke u prijavama ili dostavom novih slika ili dodavanjem oznake „Boce” i razdvajanjem višestruke prijave.

               22

               Dopisom od 28. kolovoza 2015. žalitelj je zahtijevao donošenje odluke protiv koje se može uložiti pravni lijek.

               23

               U odluci od 31. kolovoza 2015. ispitivač je naveo da žalitelj nije otklonio navedene nepravilnosti zato što se nije složio sa zapisnikom o ispitivanju. U skladu s člankom 46. stavkom 2. Uredbe br. 6/2002 i člankom 10. stavkom 2. Uredbe br. 2245/2002 ocijenio je da se predmetne prijave dizajna ne mogu smatrati prijavama za registraciju dizajna Zajednice i da im stoga nije moguće dodijeliti datum podnošenja prijave. Osim toga, naložio je povrat iznosa plaćene pristojbe.

               24

               Žalitelj je 15. rujna 2015. protiv odluke ispitivača podnio žalbu EUIPO‑u na temelju članaka 55. do 60. Uredbe br. 6/2002.

               25

               Treće žalbeno vijeće EUIPO‑a potvrdilo je u točki 15. sporne odluke da se iz prikaza dotičnih dvaju dizajna ne može utvrditi traži li se zaštita za čašu, bocu ili njihovu kombinaciju. U točki 16. sporne odluke pojasnilo je da prikaz koji je valjalo podnijeti s prijavom u skladu s člankom 36. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 6/2002 služi za identifikaciju dizajna čija se zaštita zahtijeva i da je on uvjet za dodjeljivanje datuma podnošenja prijave u skladu s člankom 38. stavkom 1. navedene uredbe. Datumom podnošenja prijave određuje se senioritet registriranog dizajna te se novost i individualni karakter određuju ranijim dizajnima koji su bili dostupni prije dana podnošenja prijave. Žalbeno vijeće dodalo je da na temelju prikaza, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (e) Uredbe br. 2245/2002, mora biti moguće jasno utvrditi sve detalje predmeta za koji se zahtijeva zaštita.

               26

               Žalbeno vijeće dodalo je u točkama 17. i 18. sporne odluke da je žaliteljev navod prema kojem predmet zaštite dostavljenih prijava jasno proizlazi iz prikaza u kontradikciji sa samom njegovom argumentacijom i da se njegovim prijedlogom da navede naznaku dotičnih proizvoda nisu mogle otkloniti nepravilnosti u pogledu prikaza dizajna, s obzirom na to da se tim prikazom ne može koristiti radi utvrđivanja opsega zaštite.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               27

               Mast‑Jägermeister podnio je 19. siječnja 2016. Općem sudu tužbu za poništenje sporne odluke.

               28

               U prilog svojoj tužbi iznio je dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temeljio se na povredi članaka 45. i 46. Uredbe br. 6/2002 u vezi s njezinim člankom 36., a drugi tužbeni razlog temeljio se na povredi pravâ obrane.

               29

               Pobijanom je presudom Opći sud odbio oba tužbena razloga i, posljedično, tužbu u cijelosti. Konkretno, Opći je sud prihvatio tumačenje članka 36. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 6/2002 prema kojem se primjena te odredbe odnosi, kao što je to tvrdio EUIPO, na nepreciznosti ili nesigurnost ili nejasnoću u pogledu predmeta zaštite dizajna za koji je podnesena prijava za registraciju.

         Zahtjevi stranaka

               30

               Svojom žalbom Mast‑Jägermeister od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu i

                        –

                        ako žalbu proglasi osnovanom, prihvati prvi i treći dio tužbenog zahtjeva tužbe u prvostupanjskom postupku.

               31

               EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

               32

               U prilog svojoj žalbi Mast‑Jägermeister poziva se na samo jedan žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članaka 45. i 46. Uredbe br. 6/2002, u vezi s njezinim člancima 36. i 38.

            Argumentacija stranaka

               33

               Prema Mast‑Jägermeisterovu mišljenju iz smisla i svrhe članaka 36. i 38. Uredbe br. 6/2002, članka 4. stavka 1. točke (e) i članka 10. stavka 1. točke (c) i stavka 2. Uredbe br. 2245/2002 proizlazi da dodjeljivanje datuma podnošenja mora ovisiti samo o ispitivanju prikaza dizajna u pogledu njegove fizičke prikladnosti za umnožavanje.

               34

               U prilog stajalištu da se ta odredba odnosi samo na fizičku prikladnost prikaza dizajna za umnožavanje kako bi ga se moglo objaviti u registru dizajna Zajednice, Mast‑Jägermeister ponajprije se oslanja na tekst članka 36. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 6/2002 kao i na Prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o dizajnu Zajednice (SL 1994., C 29, str. 20.).

               35

               Mast‑Jägermeister tvrdi da se pitanje je li na temelju prikazâ dizajna čija je registracija zatražena moguće utvrditi zahtijeva li se u konkretnom slučaju zaštita za čašu, bocu ili njihovu kombinaciju odnosi na ocjenu opsega zaštite registriranog dizajna u okviru eventualnog postupka zbog povrede pa zato ne sprečava dodjeljivanje datuma podnošenja prijave. U tom pogledu iz članka 4. stavka 1. točke (e) Uredbe br. 2245/2002 nije razvidno da iz prikaza predmetnog dizajna ne smije proizlaziti ni najmanja sumnja u pogledu predmeta za koji se traži zaštita.

               36

               Nadalje, Mast‑Jägermeister naglašava važnost datuma podnošenja prijave dizajna Zajednice, koji među ostalim pravnim učincima određuje i početak roka prvenstva u kojem podnositelj prijave može u inozemstvu podnijeti naknadne prijave dizajna i zahtijevati da mu se radi toga prizna prvenstvo prijave dizajna Zajednice. U tom pogledu, Mast‑Jägermeister upućuje na članak 4. Pariške konvencije, koja se tiče prava prvenstva u okviru te konvencije. Međutim, s obzirom na važnost prava prvenstva, datum podnošenja prijave za registraciju mora biti određen u što kraćem roku, kako bi ga tvorac dizajna mogao učiniti dostupnim javnosti a da pritom vlastito otkrivanje navedenog dizajna ne povuče za sobom nevaljanost kasnijih prijava podnesenih u inozemstvu.

               37

               Žalitelj zato osporava točke 35. i 36. pobijane presude, u kojima je Opći sud zaključio da iz strukture Uredbe br. 6/2002 proizlazi da prilikom ispitivanja dizajna EUIPO mora najprije utvrditi da se prijava za registraciju odnosi na dizajn i da nije protivna javnom poretku ili prihvaćenim moralnim načelima, a zatim mora provjeriti ispunjava li ta prijava za registraciju obvezne uvjete iz članka 36. stavka 1. Uredbe br. 6/2002. Žalitelj smatra da takvo što ne proizlazi iz strukture Uredbe br. 6/2002 i da je to tumačenje u suprotnosti s namjerom brzog postizanja pravne sigurnosti za podnositelja prijave.

               38

               Prema Mast‑Jägermeisterovu mišljenju, ispitivanje pitanja može li se prijavi dodijeliti datum podnošenja najhitnije je i najjednostavnije ispitivanje. Naime, samo se mora provjeriti jesu li ispunjena tri uvjeta utvrđena u članku 36. stavku 1. Uredbe br. 6/2002. S tim u vezi, nemoguće je da je zakonodavac Europske unije doista zahtijevao da se najprije u svakom slučaju provjeri odnosi li se prijava na dizajn i, ovisno o okolnostima, je li on u suprotnosti s javnim poretkom ili prihvaćenim moralnim načelima, što je teško odgovoriti i zaslužuje temeljito ispitivanje.

               39

               Smatra da treba razlikovati uvjete za dodjeljivanje datuma podnošenja prijave utvrđene u članku 36. stavku 1. Uredbe br. 6/2002 i formalne zahtjeve koji se primjenjuju na prikaz dizajna kako bi se dopustila njegova registracija. U tom pogledu, ocjene žalbenog vijeća EUIPO‑a i Općeg suda svakako se mogu uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li dizajn prikladan za registraciju, ali ne u fazi dodjele datuma podnošenja prijave.

               40

               Usto, što se tiče ocjene žalbenog vijeća i Općeg suda prema kojoj prikaz mora omogućiti jasno i precizno razlikovanje svih detalja predmeta za koji se zahtijeva zaštita, Mast‑Jägermeister smatra da bi – u slučaju kada bi članak 4. stavak 1. točku (e) Uredbe br. 2245/2002 trebalo tumačiti na način da EUIPO‑u daje nadležnost za sadržajnu provjeru prikaza dizajna – u biti EUIPO određivao predmet prijave za registraciju, a ne podnositelj prijave. Međutim, podnositelj prema prirodi prikaza određuje predmet prijave za registraciju dizajna Zajednice. Obilježja koja se ne mogu utvrditi na prikazu ne uživaju zaštitu.

               41

               Mast‑Jägermeister smatra da iako svako tijelo zaduženo za ispitivanje prijave za registraciju ima mogućnost odbiti registraciju dizajna, a u skladu s tim i odbiti prijavu za registraciju dizajna ako smatra da registracija stvara pravnu nesigurnost, taj zahtjev pravne sigurnosti ipak treba potpuno drukčije promatrati od pravne sigurnosti koja se podnositelju prijave pruža samo dodjeljivanjem datuma podnošenja.

               42

               Mast‑Jägermeister tvrdi da nepravilnost koju je utvrdilo žalbeno vijeće EUIPO‑a nije razlog za odbijanje dodjele datuma podnošenja prijave. Prema njegovu mišljenju, složeni proizvodi sastavljeni od dvaju ili više proizvoda kojima se može odvojeno rukovati ili koji se mogu odvojeno prodavati također se mogu zaštititi ako je predmet zaštite registriranog dizajna vanjski izgled cijelog proizvoda ili njegova dijela koji je vidljivo prikazan u prijavi u skladu s člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 6/2002.

               43

               Naposljetku, Mast‑Jägermeister upućuje na razmatranja koja se odnose na strukturu uredaba br. 6/2002 i 2245/2002. Ističe da se u članku 46. stavku 2. Uredbe br. 6/2002 izričito navodi da se prijava neće smatrati prijavom za registraciju dizajna Zajednice i da joj se na temelju toga neće dodijeliti datum podnošenja isključivo zbog njezinih nepravilnosti u smislu članka 36. stavka 1. te uredbe. Nasuprot tomu, nepravilnosti iz članka 46. stavka 3. Uredbe br. 6/2002 dovode do odbijanja prijave za registraciju, što pretpostavlja da joj je prethodno određen datum podnošenja. Mast‑Jägermeister napominje da se među tim nepravilnostima nalaze one iz članka 45. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 6/2002 i da se u njemu upućuje na pretpostavke predviđene njezinim člankom 36. stavkom 5., kojim se pak zahtijeva da prijava za registraciju ispunjava pretpostavke predviđene Uredbom br. 2245/2002. Zato eventualna nepravilnost prijave za registraciju prema članku 4. stavku 1. točki (e) potonje uredbe može dovesti do njezina odbijanja tek nakon što je dodijeljen datum podnošenja prijave.

               44

               U tom pogledu, Mast‑Jägermeister priznaje da zajedničko tumačenje članka 10. stavka 1. točke (c) i stavka 2. Uredbe br. 2245/2002 kao i njezina članka 4. stavka 1. točke (e) možda dolazi u sukob s odredbama članka 46. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 6/2002. Međutim, odredbe Uredbe br. 2245/2002 kao provedbene uredbe treba tumačiti u svjetlu odredaba osnovne uredbe, to jest Uredbe br. 6/2002.

               45

               EUIPO pak smatra da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja odredaba uredbi br. 6/2002 i br. 2245/2002. Zato zaključuje da je jedini žalbeni razlog neosnovan i da žalbu treba odbiti.

            Ocjena Suda

               46

               Svojim jedinim žalbenim razlogom Mast‑Jägermeister u biti tvrdi da članak 36. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 6/2002 u vezi s drugim relevantnim odredbama te uredbe i Uredbe br. 2245/2002 treba tumačiti na način da dodjeljivanje datuma podnošenja prijave ovisi isključivo o ispitivanju prikaza dizajna u pogledu njegove fizičke prikladnosti za umnožavanje. Prema tome, on smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da se članak 36. stavak 1. točka (c) odnosi i na nepreciznosti, nesigurnost ili nejasnoću predmeta zaštite dizajna za koji je zatražena registracija.

               47

               Za potrebe analize osnovanosti tog žalbenog razloga valja protumačiti članak 36. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 6/2002, prema kojem prijava za registraciju dizajna Zajednice mora sadržavati „prikaz dizajna [prikladan] za umnožavanje”.

               48

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, za tumačenje odredaba prava Unije ne treba uzeti u obzir samo njihov tekst, nego i kontekst te zadane ciljeve propisa kojeg su dio (presude od 19. rujna 2000., Njemačka/Komisija, C‑156/98, EU:C:2000:467, t. 50. i od 19. listopada 2017., Raimund, C‑425/16, EU:C:2017:776, t. 22.).

               49

               Prije svega, što se tiče teksta članka 36. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 6/2002, njime je propisano da prijava za registraciju dizajna mora sadržavati „prikaz dizajna [prikladan] za umnožavanje”. Čini se da se tim tekstom naglasak stavlja na tehničku kvalitetu prikaza. Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojeg mišljenja, pojam prikaza sam po sebi podrazumijeva to da dizajn mora biti jasno prepoznatljiv.

               50

               Usto valja utvrditi da se člankom 4. stavkom 1. točkom (e) Uredbe br. 2245/2002 – iako se tom odredbom ne dodaju materijalnopravni zahtjevi pored onog iz članka 36. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 6/2002 – pobliže određuje, među ostalim, da prikaz mora biti kvalitetne izrade koja omogućuje jasnu vidljivost obilježja predmeta za koji se zahtijeva zaštita.

               51

               Analizom teksta članka 36. stavka 1. točke (c) može se dakle zaključiti da dizajn mora biti moguće jasno utvrditi na temelju njegova prikaza.

               52

               Doslovno tumačenje članka 36. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 6/2002, koji mora doprinijeti pravilnom funkcioniranju sustava registracije dizajna, potvrđuje se i njegovim teleološkim tumačenjem. Tako zahtijevanje grafičkog prikaza ispunjava zadaću, među ostalim, definiranja samog dizajna radi određivanja što je točno predmet zaštite koja se pruža nositelju registriranog dizajna (vidjeti analogijom presudu od 12. prosinca 2002., Sieckmann, C‑273/00, EU:C:2002:748, t. 48.).

               53

               S tim u svezi, važno je podsjetiti da je cilj registracije dizajna u javnom registru učiniti ga dostupnim nadležnim tijelima i javnosti, a posebice gospodarskim subjektima. S jedne strane, nadležna tijela moraju jasno i precizno poznavati prirodu sastavnih dijelova dizajna kako bi bila u mogućnosti ispuniti svoje obveze glede prethodnog ispitivanja prijava za registraciju kao i objave i održavanja odgovarajućeg i preciznog registra dizajna (vidjeti analogijom presude od 12. prosinca 2002., Sieckmann, C‑273/00, EU:C:2002:748, t. 49. i 50. i od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys, C‑307/10, EU:C:2012:361, t. 47.).

               54

               S druge strane, gospodarski subjekti moraju imati mogućnost da se jasno i precizno upoznaju s izvršenim registracijama ili prijavama za registraciju svojih postojećih ili mogućih konkurenata, a time i dobiti relevantne informacije o pravima trećih osoba (vidjeti analogijom presude od 12. prosinca 2002., Sieckmann, C‑273/00, EU:C:2002:748, t. 51. i od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys, C‑307/10, EU:C:2012:361, t. 48.). Cilj je takvog zahtjeva, kao što to Opći sud u biti navodi u točki 47. pobijane presude, zajamčiti pravnu sigurnost trećih osoba.

               55

               Slijedom toga, sustav dizajna Zajednice koji proizlazi iz Uredbe br. 6/2002 potvrđuje tumačenje na koje upućuje tekst njezina članka 36. stavka 1. točke (c) prema kojem prikaz dizajna čija je registracija zatražena mora omogućiti njegovo jasno utvrđivanje.

               56

               Taj zaključak uostalom potvrđuje i činjenica da dodjelom datuma podnošenja prijave – a to je u skladu s člankom 38. Uredbe br. 6/2002 dan na koji su EUIPO‑u podneseni dokumenti s podacima utvrđenima člankom 36. stavkom 1. te uredbe – nositelj predmetnog dizajna može steći pravo prvenstva u smislu njezina članka 41. Naime, suprotno onomu što tvrdi Mast‑Jägermeister oslanjajući se na članak 4. Pariške konvencije, čiji tekst u bitnome odgovara članku 41. Uredbe br. 6/2002, činjenica da datum podnošenja prijave omogućava stjecanje tog prava prvenstva sama po sebi opravdava zašto prikaz ne smije imati nepreciznosti u pogledu dizajna čija je registracija zatražena. Kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točki 55. svojeg mišljenja, neprecizna prijava za registraciju stvara opasnost da bi na temelju prava prvenstva dizajn kojemu predmet zaštite nije jasno određen dobio prekomjernu zaštitu.

               57

               Na kraju, tumačenje prema kojem u skladu s člankom 36. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 6/2002 na temelju prikaza dizajna sadržanog u prijavi za registraciju mora biti moguće jasno odrediti predmet za koji se traži zaštita također je potvrđeno analizom konteksta te odredbe.

               58

               S tim u vezi, budući da je člankom 36. stavkom 5. Uredbe br. 6/2002 predviđeno da prijava za registraciju mora ispunjavati pretpostavke utvrđene Uredbom br. 2245/2002, treba se osvrnuti i na ostale odredbe potonje uredbe koje se odnose na prijavu za registraciju.

               59

               Zato valja istaknuti, kao što je to EUIPO pravilno napomenuo, da je člankom 12. stavkom 2. Uredbe br. 2245/2002 propisano kako ispravak prijave za registraciju ne smije mijenjati prikaz dotičnog dizajna. Međutim, to nužno podrazumijeva da prijava za registraciju, prije nego što joj se može dodijeliti datum podnošenja, mora sadržavati takav prikaz na temelju kojeg je moguće utvrditi predmet za koji je zatražena zaštita. Naime, Uredbu br. 6/2002 nije moguće tumačiti na način da se prema njoj prijava za registraciju može smatrati valjano podnesenom čak i ako u njoj nije moguće jasno utvrditi dizajn za koji je zatražena registracija i ako se ta nepravilnost više ne može ispraviti.

               60

               Iz točaka 49. do 59. ove presude proizlazi da doslovno, teleološko i kontekstualno tumačenje članka 36. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 6/2002 navodi na zaključak da tu odredbu treba tumačiti na način da u skladu s njom na temelju prikaza dizajna čija je registracija zatražena mora biti moguće jasno utvrditi dizajn za koji se tom prijavom zahtijeva zaštita.

               61

               Iz članka 46. stavka 2. Uredbe br. 6/2002 proizlazi pak da se prijava koja ima nepravilnosti u pogledu pretpostavki navedenih u njezinu članku 36. stavku 1. koje nisu uklonjene u propisanom roku ne smatra prijavom za registraciju dizajna Zajednice pa joj se zato ne dodjeljuje datum podnošenja.

               62

               Ne mogu se prihvatiti Mast‑Jägermeisterovi argumenti u pogledu odnosa između različitih odredaba članaka 45. i 46. Uredbe br. 6/2002, sažeti u točki 43. ove presude. Naime, Mast‑Jägermeisterova prijava sadržava nepravilnost u smislu članka 36. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 s obzirom na to da na temelju nje nije moguće jasno utvrdi dizajn za koji je zatražena registracija. S druge strane, iz prethodne točke ove presude proizlazi pak da takva nepravilnost prema članku 46. stavku 2. Uredbe br. 6/2002 dovodi do toga da se dotična prijava ne smatra prijavom za registraciju dizajna Zajednice ako nije ispravljena u propisanom roku.

               63

               Osim toga, argument koji se odnosi na točke 35. i 36. pobijane presude, u kojima je Opći sud pojasnio tijek postupka ispitivanja dizajna, treba odbiti kao bespredmetan jer ocjena sadržana u tim točkama očito nije potrebna radi potpore njegovu tumačenju članka 36. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 6/2002, s obzirom na to da ono proizlazi iz ocjena navedenih u točkama 40. do 46. te presude.

               64

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Mast‑Jägermeisterov jedini žalbeni razlog neosnovan i da ga stoga valja odbiti, a time i žalbu u cijelosti.

         Troškovi

               65

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               66

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               67

               Budući da je EUIPO podnio zahtjev da žalitelj snosi troškove i da on nije uspio sa svojim jedinim žalbenim razlogom, nalaže mu se snošenje EUIPO‑ovih troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvu Mast‑Jägermeister SE nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 5. srpnja 2018.#Marle Participations SARL protiv Ministre de l'Économie et des Finances.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 2., 9. i 168. – Gospodarska djelatnost – Izravan ili neizravan utjecaj holdinga na upravljanje svojim društvima kćerima – Iznajmljivanje nekretnine od strane holdinga svojem društvu kćeri – Odbitak pretporeza – PDV koji holding društvo plati na troškove stjecanja udjela u drugim poduzećima.#Predmet C-320/17.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      5. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 2., 9. i 168. – Gospodarska djelatnost – Izravan ili neizravan utjecaj holdinga na upravljanje svojim društvima kćerima – Iznajmljivanje nekretnine od strane holdinga svojem društvu kćeri – Odbitak pretporeza – PDV koji holding društvo plati na troškove stjecanja udjela u drugim poduzećima”
      U predmetu C‑320/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukom od 22. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 29. svibnja 2017., u postupku

         Marle Participations SARL

      protiv

         Ministre de l’Économie et des Finances,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Rosas (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Marle Participations SARL, L. Poupot, avocat,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, E. de Moustier i A. Alidière, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, R. Lyal i N. Gossement, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2., 9. i 168. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Marle Participations SARL i Ministre de l’Économie et des Finances u pogledu odbitka poreza na dodanu vrijednost (PDV) koji je tužitelj u glavnom postupku platio na troškove koji se odnose na transakcije stjecanja udjela.

         Pravni okvir Unije

               3

               Člankom 2. stavkom 1. točkom (c) Direktive o PDV‑u određuje se:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               […]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav.”

               4

               Članak 9. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               5

               U skladu s člankom 135. navedene direktive:
               „1.   Države članice obvezne su izuzeti sljedeće transakcije:
               […]

                        (l)

                        leasing ili iznajmljivanje nepokretne imovine.

                  2.   Sljedeće se isključuje iz izuzeća predviđenog točkom (l) stavka 1.:

                        (a)

                        pružanje smještaja, kako je definirano propisima država članica, u hotelskom sektoru ili u sektoru sa sličnom funkcijom, uključujući pružanje usluga u odmorišnim kampovima ili u mjestima koja su pripremljena za korištenje kao mjesta za kampiranje;

                        (b)

                        iznajmljivanje prostora i mjesta za parkiranje vozila;

                  […]
               Države članice mogu primjenjivati daljnja isključenja iz opsega izuzeća iz točke (l) stavka 1.”

               6

               Člankom 137. iste direktive propisano je:
               „1.   Države članice mogu dopustiti poreznim obveznicima pravo izbora u pogledu oporezivanja vezano uz sljedeće transakcije:
               […]

                        (d)

                        leasing ili iznajmljivanje nepokretne imovine.

                  2.   Države članice dužne su utvrditi detaljna pravila koja uređuju korištenje prava izbora iz stavka 1.
               Države članice mogu ograničiti opseg tog prava izbora.”

               7

               Prema članku 167. Direktive o PDV‑u:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               8

               Članak 168. iste direktive glasi:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga, koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                        (b)

                        PDV koji se mora platiti vezano uz transakcije koje se smatraju isporukom roba ili usluga u skladu s člankom 18. točkom (a) i člankom 27.;

                        (c)

                        PDV koji se mora platiti vezano uz stjecanje robe unutar Zajednice u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (b) alinejom i.;

                        (d)

                        PDV koji se mora platiti vezano uz transakcije koje se smatraju stjecanjem unutar Zajednice u skladu s člancima 21. i 22.;

                        (e)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen vezano uz uvoz robe u tu državu članicu.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Marle Participations holding je društvo grupe Marle, koje svoju djelatnost obavlja u području proizvodnje ortopedskih implantata. Predmet je njegova poslovanja među ostalim upravljanje udjelima u nekoliko društava kćeri grupe kojima je, usto, davao u najam nekretninu.

               10

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je društvo Marle Participations od 2009. obavljalo radnje restrukturiranja koje su dovele do prijenosa i stjecanja udjela. Ono je u cijelosti odbilo PDV koji je bio obračuna na različite troškove tih radnji restrukturiranja.

               11

               Nakon računovodstvenog nadzora porezna uprava osporila je odbitak PDV‑a koji je to društvo izvršilo i dostavila mu stoga porezna rješenja o PDV‑u jer su troškovi za koje je ono zatražilo odbitak PDV‑a doprinijeli izvršavanju kapitalnih poslova koji ne ulaze u područje primjene prava na odbitak.

               12

               Društvo Marle Participations neuspješno je osporavalo ta porezma rješenja o PDV‑u pred tribunal administratif de Châlons‑en‑Champagne (Upravni sud u Châlons‑en‑Champagne, Francuska), a zatim pred cour administrative d’appel de Nancy (Žalbeni upravni sud u Nancyju, Francuska).

               13

               Zato je to društvo sudu koji je uputio zahtjev podnijelo žalbu u kasacijskom postupku.

               14

               U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) pojašnjava, upućujući na presude od 27. rujna 2001., Cibo Participations (C‑16/00, EU:C:2001:495), i od 16. srpnja 2015., Larentia + Minerva i Marenave Schiffahrt (C‑108/14 i C‑109/14, EU:C:2015:496), da iz članka 168. Direktive o PDV‑u proizlazi da, iako samo stjecanje ili držanje udjela u društvu ne treba smatrati gospodarskom djelatnošću na temelju koje njihov imatelj ima svojstvo poreznog obveznika, tomu nije tako kad je sudjelovanje popraćeno izravnim ili neizravnim zadiranjem u upravljanje društvima u kojima ima udjele izvršavanjem radnji koje podliježu PDV‑u, poput pružanja financijskih, trgovačkih i tehničkih usluga tim društvima.

               15

               Osim toga, iz presude od 16. srpnja 2015., Larentia + Minerva i Marenave Schiffahrt (C‑108/14 i C‑109/14, EU:C:2015:496), proizlazi da troškove stjecanja udjela u društvima kćerima koje snosi holding društvo koje sudjeluje u njihovu upravljanju i s tog naslova obavlja gospodarsku djelatnost treba smatrati dijelom njihovih općih troškova i da se porez plaćen na te troškove mora, načelno, u cijelosti odbiti, osim ako određene izlazne gospodarske transakcije nisu izuzete od poreza.

               16

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da su se, u ovom slučaju, samo usluge koje je društvo Marle Participations pružilo društvima kćerima, a za koje su mu nastali troškovi radi stjecanja njihovih udjela, ili koje je ono u tom pogledu planiralo imati, odnosile na najam nekretnina.

               17

               U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Znači li iznajmljivanje nekretnine od strane holding društva svojemu društvu kćeri da ono ima izravan ili neizravan utjecaj na upravljanje tim društvom kćeri, s tom posljedicom da stjecanje i držanje udjela tog društva kćeri ima karakter gospodarske aktivnosti u smislu Direktive [o PDV‑u], i, ovisno o slučaju, pod kojim uvjetima?”

         O prethodnom pitanju

               18

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu o PDV‑u tumačiti na način da to što holding društvo iznajmljuje nekretninu društvu kćeri znači da ima utjecaj na upravljanje potonjim, što treba smatrati gospodarskom aktivnošću u smislu članka 9. stavka 1. te direktive koja daje pravo na odbitak PDV‑a na troškove koje je društvo imalo radi stjecanja udjela u tom društvu kćeri i, ako je odgovor potvrdan, pod kojim pretpostavkama.

               19

               Uvodno valja podsjetiti da se, iako je Direktivom o PDV‑u dodijeljeno vrlo široko područje primjene PDV‑a, taj porez odnosi samo na gospodarske djelatnosti (presuda od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 34.). Naime, iz članka 2. te direktive proizlazi da od usluga pruženih na području države članice PDV‑u podliježu samo one koje je uz naknadu pružio porezni obveznik kao takav (rješenje od 12. siječnja 2017., MVM, C‑28/16, EU:C:2017:7, t. 24.).

               20

               U skladu s člankom 9. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive, poreznim obveznikom se smatra svaka osoba koja samostalno obavlja gospodarsku djelatnost, bez obzira na njezinu svrhu ili rezultate.

               21

               Valja podsjetiti da se „gospodarsku aktivnost” u članku 9. stavku 1. drugom podstavku Direktive o PDV‑u definira kao sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, a posebno korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi.

               22

               Analiza tih definicija pokazuje područje primjene pojma „gospodarska aktivnost” kao i objektivan karakter tog pojma, u smislu da se aktivnost ocjenjuje sama po sebi, neovisno o njezinim ciljevima i rezultatima. Aktivnost se stoga općenito kvalificira kao gospodarska ako je kontinuirane naravi i ako se obavlja za naknadu koju prima osoba koja je obavila transakciju (presuda od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 37. i navedena sudska praksa).

               23

               Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da u okviru sustava PDV‑a oporezive djelatnosti podrazumijevaju postojanje transakcije među strankama koje uključuju ugovaranje cijene ili protuvrijednosti (presuda od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 43.), i da se pružanje usluga obavlja „uz naknadu” u smislu članka 2. Direktive o PDV‑u samo ako postoji izravna veza između pružene usluge i primljene protuvrijednosti (presuda od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 45.).

               24

               Također valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo na odbitak PDV‑a iz članka 167. i sljedećih u Direktivi o PDV‑u temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a i načelno se ne može ograničiti. To se pravo ostvaruje odmah za sve poreze koji su teretili ulazne transakcije (rješenje od 12. siječnja 2017., MVM, C‑28/16, EU:C:2017:7, t. 26.).

               25

               Svrha je sustava odbitaka u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Tako zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost oporezivanja svih ekonomskih aktivnosti, ma kakvi bili njihovi ciljevi ili rezultati, pod uvjetom da su načelno same navedene aktivnosti podvrgnute PDV‑u (rješenje od 12. siječnja 2017., MVM, C‑28/16, EU:C:2017:7, t. 27. i navedena sudska praksa).

               26

               Međutim, iz članka 168. točke (a) Direktive o PDV‑u proizlazi da je za ostvarivanje prava na odbitak potrebno, s jedne strane, da je zainteresirana osoba „porezni obveznik” u smislu te direktive i, s druge strane, da porezni obveznik robu i usluge na kojima temelji navedeno pravo koristi za potrebe svojih vlastitih izlaznih oporezivih transakcija i da ulaznu isporuku te robe ili tih usluga izvrši drugi porezni obveznik (presuda od 19. listopada 2017., Paper Consult, C‑101/16, EU:C:2017:775, t. 39.).

               27

               Što se tiče, posebice, prava na odbitak holding društva, Sud je već smatrao da takvo društvo nije porezni obveznik u smislu članka 9. Direktive o PDV‑u i zato nema pravo na odbitak prema članku 167. i 168. te direktive ako je jedini cilj tog holding društva stjecanje udjela u drugim poduzećima bez izravnog ili neizravnog zadiranja u upravljanje tim društvima, uz poštovanje prava da navedeno holding društvo drži udjele u svojstvu vlasnika udjela ili člana (presuda od 16. srpnja 2015., Larentia + Minerva i Marenave Schiffahrt, C‑108/14 i C‑109/14, EU:C:2015:496, t. 18.).

               28

               Sama činjenica stjecanja ili držanja udjela ne treba se smatrati gospodarskom djelatnošću u smislu Direktive o PDV‑u, na temelju koje imatelj udjela ostvaruje svojstvo poreznog obveznika. Naime, sama činjenica stjecanja financijskih udjela u drugim poduzećima ne predstavlja korištenje imovine kojom se ostvaruju prihodi na kontinuiranoj osnovi jer primanje eventualne dividende, ploda tog udjela, proizlazi iz same činjenice vlasništva imovine (presuda od 16. srpnja 2015., Larentia + Minerva i Marenave Schiffahrt, C‑108/14 i C‑109/14, EU:C:2015:496, t. 19.).

               29

               Međutim, Sud je presudio da je drugačije kada udjel sadržava izravno ili neizravno zadiranje u upravljanje društvima u kojima su stečeni udjeli, ne dovodeći u pitanje prava imatelja udjela kao dioničara ili člana (vidjeti, osobito, presude od 14. studenoga 2000., Floridienne i Berginvest, C‑142/99, EU:C:2000:623, t. 18.; od 27. rujna 2001., Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t. 20.; od 6. rujna 2012., Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 33., kao i od 16. srpnja 2015., Larentia + Minerva i Marenave Schiffahrt, C‑108/14 i C‑109/14, EU:C:2015:496, t. 20.).

               30

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je zadiranje holding društva u upravljanje društvima u kojima ima udjele gospodarska djelatnost u smislu članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u utoliko što uključuje provedbu transakcija koje podliježu PDV‑u u smislu članka 2. te direktive, kao što je obavljanje upravnih, računovodstvenih, financijskih, trgovačkih, informatičkih i tehničkih usluga holding društva svojim društvima kćerima (vidjeti osobito presude od 14. studenoga 2000., Floridienne i Berginvest, C‑142/99, EU:C:2000:623, t. 19.; od 27. rujna 2001., Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t. 22., i od 6. rujna 2012., Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, t. 34.).

               31

               U tom smislu valja istaknuti da primjeri djelatnosti kojima holding društvo zadire u upravljanje svojim društvima kćerima koji se mogu naći u sudskoj praksi Suda nisu taksativno nabrojeni.

               32

               Pojam „zadiranje holding društva u upravljanje svojim društvom kćeri” treba stoga tumačiti na način da obuhvaća sve djelatnosti koje se mogu smatrati gospodarskom aktivnošću u smislu Direktive o PDV‑u koje holding izvršava u ime svojeg društva kćeri.

               33

               U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da su samo usluge koje je društvo Marle Participations pružilo društvima kćerima, a za koje su mu nastali troškovi radi stjecanja njihovih udjela, ili koje je ono u tom pogledu planiralo imati, odnosile na najam nekretnine kojom se koristilo društvo kći kao svojom novom proizvodnom lokacijom.

               34

               U tom pogledu valja također podsjetiti da je oporezivanje transakcija leasinga i iznajmljivanja mogućnost predviđena člankom 137. stavkom 1. točkom (d) Direktive o PDV‑u koju je zakonodavac Unije dao državama članicama odstupanjem od općeg pravila utvrđenog člankom 135. stavkom 1. točkom (l) te direktive, prema kojem su transakcije leasinga i iznajmljivanja načelno oslobođene od PDV‑a. Države članice mogu dakle na temelju te ovlasti osobama koje imaju pravo na to oslobođenje dopustiti da ga se odreknu (vidjeti u tom smislu presudu od 12. siječnja 2006., Turn- und Sportunion Waldburg, C‑246/04, EU:C:2006:22, t. 26. i 27.).

               35

               S obzirom na razmatranja iznesena u točkama 19. do 23. i u točki 34. ove presude, to što holding društvo iznajmljuje nekretninu društvu kćeri znači da ima utjecaj na upravljanje potonjim, što treba smatrati gospodarskom aktivnošću koja daje pravo na odbitak PDV‑a na troškove koje je društvo imalo radi stjecanja udjela u tom društvu kćeri i pod uvjetom da je to pružanje usluga kontinuirane naravi, da se obavlja uz naknadu i oporezuje, a što implicira da to iznajmljivanje nije oslobođeno od poreza i da postoji izravna veza između usluge koju izvrši pružatelj usluga i protuvrijednosti primljene od korisnika. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni u predmetu koji se pred njim vodi.

               36

               Što se tiče uvjeta korištenja pravom na odbitak i, točnije, njegova opsega, valja podsjetiti da je Sud već u presudi od 16. srpnja 2015., Larentia + Minerva i Marenave Schiffahrt (C‑108/14 i C‑109/14, EU:C:2015:496, t. 33.), presudio da troškove stjecanja udjela u društvima kćerima koje snosi holding društvo koje sudjeluje u njihovu upravljanju i s tog naslova obavlja gospodarsku djelatnost treba smatrati dijelom njihovih općih troškova i da se PDV plaćen na te troškove mora, načelno, u cijelosti odbiti.

               37

               Međutim, troškovi stjecanja udjela u svojim društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koje sudjeluje u upravljanju samo nekima od tih društava kćeri i koje u odnosu na druga, međutim, ne obavlja gospodarsku djelatnost, trebaju se samo djelomično smatrati dijelom njegovih općih troškova, tako da se PDV plaćen na te troškove može odbiti samo razmjerno troškovima povezanima s gospodarskom djelatnošću, u skladu s kriterijima raspodjele koje su utvrdile države članice, a koje prilikom izvršavanja te ovlasti moraju uzimati u obzir svrhu i strukturu Direktive o PDV‑u i, s tog naslova, propisati način izračuna koji objektivno odražava dio stvarnih ulaznih troškova koji se pripisuju gospodarskoj i negospodarskoj djelatnosti, a što provjeravaju nacionalna nadležna tijela (presuda od 16. srpnja 2015., Larentia + Minerva i Marenave Schiffahrt, C‑108/14 i C‑109/14, EU:C:2015:496, t. 33.).

               38

               U predmetu u glavnom postupku je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni odnosi li se stjecanje udjela koje je društvu Marle Participations uzrokovalo troškove za koje je ono zatražilo odbitak PDV‑a samo na društva kćeri kojima je to društvo iznajmilo zgradu ili se odnosi i na druga društva kćeri.

               39

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, uzimajući u obzir elemente kojima raspolaže, može li i u kojoj mjeri društvo Marle Participations odbiti plaćeni PDV, vodeći računa o kriterijima navedenima u točkama 36. do 37. ove presude.

               40

               Osim toga, valja istaknuti da se za potrebe ocjene odbitka odobrenog holding društvu koje je izravno ili neizravno uključeno u upravljanje svojim društvima kćerima u kojima je steklo udjele ne može uzeti u obzir prihod tog društva od usluga iznajmljivanja pruženih svojim društvima kćerima i prihoda koje ima na temelju svojeg udjela u njihovu kapitalu kako bi se spriječilo da se to pravo koristi radi utaje ili zlouporabe.

               41

               Doista, ustaljena je sudska praksa da se pravo na odbitak može odbiti ako se na temelju objektivnih elemenata utvrdi da se ono ističe u svrhu utaje ili zlouporabe. Naime, borba protiv eventualne utaje, izbjegavanja plaćanja poreza i zlouporaba jest cilj koji Direktiva o PDV‑u prepoznaje i potiče, te se pojedinci ne mogu pozivati na odredbe prava Unije u svrhu utaje ili zlouporabe (presude od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 42. i 43. i navedena sudska praksa, i od 19. listopada 2017., Paper Consult, C‑101/16, EU:C:2017:775, t. 43.).

               42

               Međutim, mjere koje države članice mogu poduzeti ne smiju prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje takvih ciljeva. Stoga se njima ne može koristiti na način koji bi sustavno doveo u pitanje pravo na odbitak PDV‑a i, time, neutralnost PDV‑a (presude od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 57., i od 19. listopada 2017., Paper Consult, C‑101/16, EU:C:2017:775, t. 50.).

               43

               Kao prvo, ustaljena je sudska praksa da troškovi nastali holding društvu koje je uključeno u upravljanje društvom kćeri u vezi s različitim uslugama, do čega je došlo u okviru stjecanja udjela u tom društvu kćeri, čine dio općih troškova poreznog obveznika i da su, kao takvi, sastavni dijelovi cijene njegovih proizvoda koji su dakle, načelno, izravno i neposredno povezani s ukupnom gospodarskom aktivnošću holding društva (presude od 27. rujna 2001., Cibo Participations, C‑16/00, EU:C:2001:495, t. 35., i od 29. listopada 2009., SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, t. 58.).

               44

               Na drugom mjestu valja jamčiti pravo na odbitak PDV‑a, a da ga se ne uvjetuje kriterijem koji se osobito odnosi na rezultat gospodarske aktivnosti poreznog obveznika, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, na temelju kojeg je porezni obveznik „svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti”.

               45

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da Direktivu o PDV‑u treba tumačiti na način da to što holding društvo iznajmljuje nekretninu svojem društvu kćeri znači da ima „utjecaj na upravljanje” potonjim, što treba smatrati gospodarskom aktivnošću u smislu članka 9. stavka 1. te direktive, koja daje pravo na odbitak PDV‑a na troškove koje je društvo imalo radi stjecanja udjela u tom društvu kćeri i pod uvjetom da je to pružanje usluga kontinuirane naravi, da se obavlja uz naknadu i oporezuje, a što implicira da to iznajmljivanje nije oslobođeno od poreza i da postoji izravna veza između usluge koju izvrši pružatelj usluga i protuvrijednosti primljene od korisnika. Troškove stjecanja udjela u društvima kćerima koje snosi holding društvo koje sudjeluje u njihovu upravljanju time što im iznajmljuje nekretninu i, s tog naslova, obavlja gospodarsku djelatnost treba smatrati dijelom njihovih općih troškova i načelno mora biti moguće u cijelosti odbiti PDV plaćen na te troškove.

               46

               Troškovi stjecanja udjela u svojim društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koje sudjeluje u upravljanju samo nekima od tih društava kćeri i koje u odnosu na druga, međutim, ne obavlja gospodarsku djelatnost trebaju se samo djelomično smatrati dijelom općih troškova tog društva, tako da se PDV plaćen na te troškove može odbiti samo razmjerno troškovima povezanima s gospodarskom djelatnošću, u skladu s kriterijima raspodjele koje su utvrdile države članice, a koje prilikom izvršavanja te ovlasti moraju uzimati u obzir svrhu i strukturu navedene direktive i, s tog naslova, propisati način izračuna koji objektivno odražava dio stvarnih ulaznih troškova koji se pripisuju gospodarskoj i negospodarskoj djelatnosti, a što provjerava nacionalni sud.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da to što holding društvo iznajmljuje nekretninu društvu kćeri znači da ima „utjecaj na upravljanje” potonjim, što treba smatrati gospodarskom aktivnošću u smislu članka 9. stavka 1. te direktive, koja daje pravo na odbitak poreza na dodanu vrijednost (PDV) na troškove koje je društvo imalo radi stjecanja udjela u tom društvu kćeri ako je to pružanje usluga kontinuirane naravi, ako se obavlja uz naknadu i oporezuje, a što implicira da to iznajmljivanje nije oslobođeno od poreza i da postoji izravna veza između usluge koju izvrši pružatelj usluga i protuvrijednosti primljene od korisnika. Troškove stjecanja udjela u društvima kćerima koje snosi holding društvo koje sudjeluje u njihovu upravljanju time što im iznajmljuje nekretninu i, s tog naslova, obavlja gospodarsku djelatnost, treba smatrati dijelom njihovih općih troškova i načelno mora biti moguće u cijelosti odbiti PDV plaćen na te troškove.

                     Troškovi stjecanja udjela u svojim društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koje sudjeluje u upravljanju samo nekima od tih društava kćeri i koje u odnosu na druga, međutim, ne obavlja gospodarsku djelatnost trebaju se samo djelomično smatrati dijelom općih troškova tog društva, zbog čega se PDV plaćen na te troškove može odbiti samo razmjerno troškovima povezanima s gospodarskom djelatnošću, u skladu s kriterijima raspodjele koje su utvrdile države članice, a koje prilikom izvršavanja te ovlasti moraju uzimati u obzir – a što provjerava nacionalni sud – svrhu i strukturu navedene direktive i, s tog naslova, propisati način izračuna koji objektivno odražava dio stvarnih ulaznih troškova koji se pripisuju gospodarskoj i negospodarskoj djelatnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. srpnja 2018.#Kazneni postupak protiv Dániela Bertolda Lade.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Szombathelyi Törvényszék.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2008/675/PUP – Poštovanje u novom kaznenom postupku osuđujuće odluke koja je ranije donesena u drugoj državi članici – Posebni postupak priznavanja osuđujuće odluke donesene u drugoj državi članici – Revidiranje i pravna prekvalifikacija ranije odluke – Načelo uzajamnog priznavanja – Članak 82. stavak 1. UFEU-a.#Predmet C-390/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      5. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2008/675/PUP – Poštovanje u novom kaznenom postupku osuđujuće odluke koja je ranije donesena u drugoj državi članici – Posebni postupak priznavanja osuđujuće odluke donesene u drugoj državi članici – Revidiranje i pravna prekvalifikacija ranije odluke – Načelo uzajamnog priznavanja – Članak 82. stavak 1. UFEU‑a”
      U predmetu C‑390/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Szombathelyi Törvényszék (Sud u Sambotelu, Mađarska), odlukom od 19. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 13. srpnja 2016., u postupku protiv

         Dániela Bertolda Lade,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu predsjednika drugog vijeća, C. Toader, A. Prechal (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. prosinca 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i M. M. Tátrai, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Sipos, R. Troosters i S. Grünheid, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. veljače 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 67. i 82. UFEU‑a, članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, članka 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama (SL 2000., L 239, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12.), potpisane 19. lipnja 1990. u Schengenu (Luksemburg) i Okvirne odluke Vijeća 2008/675/PUP od 24. srpnja 2008. o poštovanju [osuđujućih] presuda među državama članicama Europske unije u novom kaznenom postupku (SL 2008., L 220, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 130.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji se pred mađarskim sudom vodi radi priznanja pravomoćne osuđujuće presude izrečene protiv Dániela Bertolda Lade u drugoj državi članici.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 5. do 7. i 13. Okvirne odluke 2008/675 glase:

                        „(2)

                        Vijeće je 29. studenoga 2000. u skladu sa zaključcima Europskoga vijeća iz Tamperea, usvojilo program mjera za primjenu načela međusobnog priznavanja odluka u kaznenim predmetima koji predviđa ‚usvajanje jednog ili više instrumenata o uspostavi načela da se sudu u jednoj državi članici pri ocjeni kaznene evidencije počinitelja, utvrđivanja je li prekršitelj ponovno prekršio zakon te s ciljem utvrđivanja primjerene vrste kazne i načina njezine provedbe osigura poštovanje pravomoćnih kaznenih presuda, koje su izrekli sudovi u drugim državama članicama’.

                  […]

                        (5)

                        Trebalo bi vrijediti načelo po kojem bi države članice trebale priznavati [osuđujućoj] presudi koja je donesena u ostalim državama članicama učinke jednakovrijedne učincima presudi koju su donijeli njihovi vlastiti sudovi u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, bez obzira da li su u nacionalnom zakonodavstvu ti učinci suštinski ili su učinci procesnoga ili materijalnog prava. Međutim, ova Okvirna odluka ne teži usklađivanju pravnih posljedica koje različita nacionalna zakonodavstva pridaju postojanju prethodne presude i obveza poštovanja prethodnih presuda koje su donesene u drugim državama članicama postoji samo u tolikoj mjeri da se prethodne nacionalne presude poštuju prema nacionalnom pravu.

                        (6)

                        Za razliku od ostalih instrumenata, cilj ove Okvirne odluke nije izvršavanje sudskih odluka donesenih u drugim državama članicama, već ima za cilj omogućiti da posljedice budu priznate prethodnoj [osuđujućoj] presudi koja je donesena u jednoj državi članici tijekom novoga kaznenog postupka u drugoj državi članici u tolikoj mjeri da su takve posljedice priznate prethodnim nacionalnim presudama prema pravu te druge države članice.
                        Stoga ova Okvirna odluka ne sadrži nikakvu obvezu poštovanja takvih prethodnih presuda, na primjer, u slučajevima u kojima informacije dobivene prema važećim instrumentima nisu dovoljne, u kojima nacionalna [osuđujuća] presuda ne bi bila moguća za djelo za koje je prethodna [osuđujuća] presuda bila izrečena, ili u kojima prethodno izrečena kazna nije poznata u nacionalnome pravnom sustavu.

                        (7)

                        Učinci presude koja je donesena u nekoj drugoj državi članici trebali bi biti jednakovrijedni učincima nacionalne odluke u prethodnoj fazi kaznenog postupka, suđenja ili izvršavanja kazne.

                  […]

                        (13)

                        Ova Okvirna odluka uvažava različita domaća rješenja i postupke koji se zahtijevaju za poštovanje prethodne [osuđujuće] presude koja je donesena u nekoj drugoj državi članici. Isključivanje mogućnosti revidiranja prethodne [osuđujuće] presude ne bi smjelo spriječiti državu članicu da donese odluku kojom bi, ako je to potrebno, pridala jednakovrijedne pravne učinke takvoj prethodnoj [osuđujućoj] presudi. Međutim, postupci uključeni u donošenje takve odluke ne bi smjeli, s obzirom na zahtijevano vrijeme i postupke ili formalnosti, onemogućiti priznavanje jednakovrijednih učinaka prethodnoj [osuđujućoj] presudi koja je donesena u nekoj drugoj državi članici.”

               4

               Člankom 1. stavkom 1. te okvirne odluke određuje se:
               „Svrha ove Okvirne odluke je utvrditi uvjete pod kojima se, u tijeku kaznenog postupka protiv neke osobe u državi članici, poštuju prethodne presude koje su donesene protiv te iste osobe zbog različitih djela u drugim državama članicama.”

               5

               Člankom 3. te okvirne odluke, naslovljenim „Poštovanje [osuđujuće] presude, donesene u nekoj drugoj državi članici, u novom kaznenom postupku”, predviđa se:
               „1.   Svaka država članica osigurava da se u kaznenom postupku protiv neke osobe prethodne [osuđujuće] presude, koje su donesene protiv te iste osobe zbog različitih činjenica u drugim državama članicama, u vezi s kojima su dobivene informacije prema važećim instrumentima o uzajamnoj pravnoj pomoći ili o razmjeni informacija iz kaznene evidencije, poštuju u mjeri u kojoj se poštuju prethodne nacionalne [osuđujuće] presude te da im se pridaju pravni učinci jednakovrijedni onima priznatima prethodnim nacionalnim [osuđujućim] presudama, u skladu s nacionalnim pravom.
               2.   Stavak 1. primjenjuje se u prethodnom postupku, tijekom suđenja i u vrijeme izvršenja [osuđujuće] presude, posebno na važeća pravila postupka, uključujući ona koja se odnose na […] vrstu i visinu kazne i pravila koja uređuju izvršavanje odluke.
               3.   Poštovanje prethodnih [osuđujućih] presuda koje su donesene u drugim državama članicama sukladno stavku 1., nema takav učinak da prethodne [osuđujuće] presude ili odluke prilikom njihovog izvršenja od strane države članice u kojoj se vodi novi postupak smiju biti izmijenjene, ukinute ili ponovno razmatrane.
               […]”

            Mađarsko pravo

               6

               Članak 46. nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló 1996. évi XXXVIII. törvény (Zakon br. XXXVIII iz 1996. o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, u daljnjem tekstu: Zakon o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima) glasi kako slijedi:
               „(1)   Ministar pravosuđa prima obavijesti koje omogućuju priznavanje učinaka strane presude kao i zahtjeve iz inozemstva za prijenos izvršenja kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode, […] i […] šalje ih nadležnom sudu […]
               […]
               (2)   Postupak priznavanja presude koju je dostavilo središnje tijelo države članice Unije, koje je u tu svrhu ovlašteno, pokreće se najkasnije u trenutku u kojem brisanje iz kaznene evidencije navedeno u informacijama o presudi koje je dostavila država članica počinje imati učinke.
               (3)   Ako se ovim zakonom ne propisuje drukčije, postupak pred nadležnim sudom uređen je općim pravilima iz glave XXIX. [Zakona br. XIX iz 1998. o uvođenju Zakonika o kaznenom postupku [büntetőeljárásról szóló 1998 évi XIX. Törvény], koja se odnosi na posebne postupke […]”

               7

               U poglavlju 1. glave IV. tog zakona, naslovljenom „Priznavanje učinaka strane presude”, nalaze se članci 47. i 48. tog zakona.

               8

               U skladu s člankom 47. tog zakona:
               „(1)   Pravomoćna presuda stranog suda ima iste učinke kao i presuda koju je donio mađarski sud ako se postupak koji se odnosi na počinitelja kaznenog djela u inozemstvu, kao i izrečena kazna ili primijenjena mjera, ne protive mađarskom pravnom poretku.
               […]
               (3)   Ako je mađarski sud priznao učinke strane presude, treba smatrati kao da je glede kaznenog djela donesena pravomoćna odluka mađarskog suda.
               […]”

               9

               Članak 48. navedenog zakona određuje:
               „1.   Kada donosi svoju odluku, sud je vezan činjenicama kako ih je utvrdio strani sud.
               2.   Tijekom postupka koji se pred njim vodi, sud utvrđuje koje su pravne posljedice koje mađarsko pravo pripisuje osuđujućoj presudi. Ako kazna ili mjera koju je izrekao strani sud u presudi nije u potpunosti u skladu s mađarskim pravom, mađarski sud utvrđuje u svojoj odluci koja je kazna ili mjera primjenjiva prema mađarskom pravu, na način da ona što je više moguće odgovara kazni ili mjeri koju je izrekao strani sud i, u slučaju zahtjeva za izvršenje, izjašnjava se posljedično o izvršenju kazne ili mjere.
               3.   Kod utvrđenja primjenjive kazne ili mjere, valja uputiti na zakon koji se primjenjuje u trenutku počinjenja kaznenog djela. Ako iz mađarskog zakona primjenjivog u trenutku odlučivanja o kazni ili mjeri koju valja izreći proizlazi da predmetni čin više nije kazneno djelo ili treba biti blaže kažnjen, treba primijeniti novi zakon.
               […]
               5.   Ako kazna oduzimanja slobode koju je izrekao strani sud nije u skladu s mađarskim pravom u pogledu načina izvršavanja ili trajanja kazne, mađarski sud odlučuje o kazni i njezinu trajanju u skladu s mađarskim pravom, uključujući pravila kojima se uređuje način izvršenja kazne i uvjetnog puštanja na slobodu, uzimajući u obzir kazne koje su mađarskim Kaznenim zakonikom predviđene za kaznena djela koja proizlaze iz činjenica na kojima se temelji presuda i uzimajući u obzir pravila o utvrđivanju kazni. Ako je trajanje kazne oduzimanja slobode koju je izrekao strani sud kraće od trajanja kazne koja bi se izrekla na temelju mađarskog prava, uzimajući u obzir i pravila Kaznenog zakonika u području ublažavanja kazni, trajanje kazne oduzimanja slobode koju izriče mađarski sud jednako je trajanju kazne koju je izrekao strani sud. Kazna koju utvrđuje mađarski sud ne može trajati dulje od kazne koju je izrekao strani sud.
               […]
               7.   Mađarski sud obavještava Ured za kaznenu evidenciju o priznavanju učinaka strane presude.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Protiv mađarskog državljanina D. B. Lade Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu, Austrija) donio je 8. siječnja 2016. osuđujuću presudu kojom je izrečena kazna oduzimanja slobode od četrnaest mjeseci za pokušaj provalne krađe predmeta visoke vrijednosti. Taj je sud odlučio da D. B. Lada treba odslužiti jedanaest mjeseci te kazne te je odgodio izvršenje tri mjeseca kazne zatvora.

               11

               Navedeni sud donio je tu presudu na javnoj raspravi na kojoj je optuženik, koji je bio u pritvoru, bio prisutan. Optuženik je imao pravnu pomoć te se mogao izraziti na materinjem jeziku uz pomoć tumača.

               12

               Isti je sud mađarskom Ministarstvu pravosuđa, među ostalim, dostavio presudu koju je donio protiv D. B. Lade.

               13

               Ministarstvo pravosuđa je dokumente sastavljene na njemačkom jeziku dostavilo Szombathelyi Törvényszéku (Sud u Sambotelu), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, koji je na temelju članka 46. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima stvarno i mjesno nadležan za provedbu posebnog postupka priznavanja učinaka stranih presuda.

               14

               Taj je sud ispitao dostavljene dokumente te ih je dao prevesti na mađarski jezik. U tijeku postupka odredio je branitelja koji je zastupao D. B. Ladu te je utvrdio da se osuđujuća presuda protiv njega koju je donio austrijski sud nije nalazila u mađarskoj kaznenoj evidenciji, nego u Europskom informacijskom sustavu kaznene evidencije (ECRIS). Utvrdio je i da je kazna zatvora bila u fazi izvršavanja.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da na početku takvog posebnog postupka priznavanja valja ispitati jesu li se u okviru stranog postupka poštovala temeljna prava i odredbe mađarskog Zakona o kaznenom postupku.

               16

               Nadalje, posebnim postupkom o kojem je riječ predviđeno je da, kako bi se u Mađarskoj priznali učinci presude donesene u inozemstvu, u ovom slučaju one koju je donio Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu), nacionalni sud o kojem je riječ mora ocijeniti, i po potrebi prekvalificirati, na temelju činjenica koje je strani sud uzeo u obzir, djelo koje je počinila osuđena osoba s obzirom na relevantne odredbe mađarskog Kaznenog zakonika koji je bio na snazi u vrijeme nastanka činjenica.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev dodaje da u predmetu poput onog o kojem je riječ valja također, po potrebi, preformulirati odredbe strane presude u skladu s mađarskim kaznenim pravom, uključujući vrstu i visinu izrečene kazne, pod uvjetom da ona ne bude stroža od kazne izrečene stranom presudom.

               18

               Prema mišljenju tog suda, posebni postupak priznavanja učinaka stranih presuda u Mađarskoj stoga u praksi podrazumijeva, s jedne strane, novu kvalifikaciju činjenica o kojima su strani sudovi već odlučili i koje čine dio njihovih presuda i, s druge strane, prilagodbu mađarskom pravu sankcija koje su izrekli strani sudovi. Slijedom toga, taj sud smatra da taj posebni kazneni postupak priznavanja zapravo čini novi kazneni postupak protiv osobe kojoj se stavljaju na teret ista djela.

               19

               Nakon tog posebnog postupka priznavanja, osuđujuće presude koje su izrekli ti sudovi dodaju se u mađarsku kaznenu evidenciju počinitelja kako bi se omogućilo poštovanje tih presuda u eventualnom novom kaznenom postupku koji bi se u Mađarskoj mogao pokrenuti protiv iste osobe za druga djela. Tako priznate presude mogu stoga, primjerice, opravdati da se tu osobu u budućnosti smatra recidivistom.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev pita je li posebni postupak priznavanja presuda donesenih u inozemstvu, poput onog predviđenog člancima 46. do 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, u skladu s pravom Unije, a osobito s obzirom na načelo uzajamnog priznavanja u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima kao i načelo ne bis in idem, kako su utvrđena primarnim pravom Unije.

               21

               Zbog sličnosti pitanja koja postavlja sud koji je uputio zahtjev s onima u predmetu u kojemu je donesena presuda od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423), potonja je presuda dopisom od 14. rujna 2016. dostavljena tom sudu. U toj je presudi Sud protumačio Okvirnu odluku 2009/315/PUP od 26. veljače 2009. o organizaciji i sadržaju razmjene podataka iz kaznene evidencije između država članica (SL 2009., L 93, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 7., str. 68.) i Odluku Vijeća 2009/316/PUP od 6. travnja 2009. o uspostavi Europskog informacijskog sustava kaznene evidencije (ECRIS) na temelju članka 11. Okvirne odluke 2009/315/PUP (SL 2009., L 93, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 2., str. 199.), na način da im se protivi nacionalno pravno uređenje kojim se uspostavlja posebni postupak priznavanja pravomoćne osuđujuće sudske odluke za kažnjivo djelo koju je donio sud druge države članice.

               22

               Dopisom koji je Sud zaprimio 12. listopada 2016. sud koji je uputio zahtjev odlučio je održati na snazi svoj zahtjev za prethodnu odluku, pri čemu je pojasnio da su se činjenice na kojima se temelji presuda od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15,EU:C:2016:423), odnosile samo na troškove prevođenja i tumačenja odluke austrijskog suda koji su tijekom posebnog mađarskog postupka priznavanja učinaka te odluke u Mađarskoj stavljeni na teret osobi osuđenoj u Austriji kako bi tijekom tog posebnog postupka priznavanja mogla koristiti svoj materinji jezik.

               23

               Usto, Szombathelyi Törvényszék (Sud u Sambotelu) navodi da su nakon te presude mađarski sudovi razvili različitu praksu. Neki sudovi tako nastavljaju primjenjivati taj posebni postupak priznavanja, dok drugi obustavljaju postupke o kojima je riječ ili pak čekaju izmjenu zakonodavstva kojime se predviđa posebni postupak priznavanja.

               24

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev naveo je da se u presudi od 9. lipnja 2016., Balogh, (C‑25/15, EU:C:2016:423), Sud nije izjasnio o Okvirnoj odluci 2008/675, koja je relevantna za postupak koji se pred tim sudom vodi, zbog toga što u Mađarskoj poštovanje ranijih presuda izrečenih u drugim državama članicama protiv iste osobe za različita djela ovisi o prethodnom priznanju u nacionalnom pravu učinaka stranih osuđujućih presuda, koje bez tog priznanja nemaju nikakav pravni učinak.

               25

               U tim je okolnostima Szombathelyi Törvényszék (Sud u Sambotelu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 67. i 82. UFEU‑a tumačiti na način da se njima isključuje provođenje kaznenog ili drugog postupka, koji je uređen nacionalnim zakonodavstvom i odnosi se na ‚priznavanje’ ili izmjenu na nacionalnoj razini učinaka strane presude i na temelju kojeg se treba smatrati kao da je navedenu presudu donio nacionalni sud, u pogledu osobe osuđene u postupku u kojem je nacionalni sud druge države članice Unije već donio pravomoćnu presudu?

                        2.

                        Je li usklađen s načelom ne bis in idem propisanim člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i člankom 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma, s obzirom na Okvirnu odluku 2008/675, postupak uređen člancima 46. do 48. [Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima] pokrenut ‚u svrhu priznavanja učinaka’ u Mađarskoj stranih presuda koje su donesene slijedom kaznenog postupka koji je proveden i okončan pravomoćnom presudom u državi članici Unije, odnosno u drugoj državi članici, ali u pogledu iste osobe i istog kaznenog djela, te koji se u stvarnosti ne odnosi na izvršavanje navedenih presuda, nego na postavljanje temelja za poštovanje potonjih presuda u budućim kaznenim postupcima?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               26

               Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li Okvirnu odluku Vijeća 2008/675/PUP, u vezi s člankom 82. UFEU‑a, tumačiti na način da joj se protivi to da se u novom kaznenom postupku protiv određene osobe u jednoj državi članici poštovanje pravomoćne osuđujuće kaznene presude koju je ranije protiv iste osobe za različita djela donio sud druge države članice uvjetuje provođenjem posebnog prethodnog postupka priznavanja pred sudovima te prve države članice, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               27

               Prije svega valja istaknuti da je člankom 1. stavkom 1. Okvirne odluke 2008/675 predviđeno da je svrha te okvirne odluke utvrditi uvjete pod kojima se, u novom kaznenom postupku protiv neke osobe u državi članici, poštuju prethodne osuđujuće presude koje su protiv te iste osobe donesene u drugim državama članicama zbog različitih djela (presuda od 21. rujna 2017., Beshkov, C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 25.).

               28

               U tu svrhu, člankom 3. stavkom 1. te okvirne odluke, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 5., utvrđena je obveza država članica da osiguraju da se u kaznenom postupku protiv neke osobe ranije osuđujuće presude donesene u drugim državama članicama, u vezi s kojima su dobivene informacije prema važećim instrumentima o uzajamnoj pravnoj pomoći ili o razmjeni informacija iz kaznene evidencije, poštuju u mjeri u kojoj se poštuju ranije nacionalne presude te da im se pridaju pravni učinci jednakovrijedni onima priznatima ranijim nacionalnim presudama, u skladu s nacionalnim pravom, bilo da je riječ o činjeničnim ili postupovnopravnim odnosno materijalnopravnim učincima (presuda od 21. rujna 2017., Beshkov, C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 26.).

               29

               Člankom 3. stavkom 2. te okvirne odluke pojašnjeno je da se ta obveza primjenjuje u stadiju koji prethodi kaznenom postupku, tijekom samog kaznenog postupka i u stadiju izvršenja osuđujuće presude, posebno kad je riječ o primjenjivim postupovnim pravilima, uključujući ona koja se odnose na kvalifikaciju djela, vrstu i visinu kazne i pravila koja uređuju izvršavanje odluke. Tako je u uvodnim izjavama 2. i 7. te okvirne odluke navedeno da nacionalnom sudu mora biti omogućeno poštovati osuđujuće presude donesene u drugim državama članicama, uključujući pri određivanju mogućih načina izvršenja, te da bi učinci tih presuda trebali biti jednakovrijedni učincima nacionalne odluke u bilo kojoj od tih faza postupka (presuda od 21. rujna 2017., Beshkov, C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 27.).

               30

               Iz prethodno navedenog proizlazi, osobito, da se ta okvirna odluka u pravilu odnosi na situacije u kojima je protiv osobe koja je prethodno osuđena u drugoj državi članici pokrenut novi kazneni postupak. Taj pojam „novi kazneni postupak” obuhvaća stadij koji prethodi kaznenom postupku, sam kazneni postupak i izvršenje osuđujuće presude.

               31

               Međutim, u glavnom postupku, kao što to proizlazi iz spisa koji je podnesen Sudu, protiv D. B. Lade se u Mađarskoj nije vodio novi kazneni postupak, u smislu prethodne točke, u kojemu bi se nacionalnom sudu o kojem je riječ postavilo pitanje poštovanja odluke koju je ranije donio austrijski sud.

               32

               Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 73. svojeg mišljenja, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je poseban postupak priznavanja presude donesene u inozemstvu, predviđen člancima 46. do 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, prethodni i nužan stadij za poštovanje, u okviru novog kaznenog postupka pokrenutog protiv određene osobe u Mađarskoj, osuđujuće presude koju je ranije protiv iste osobe, za različita djela, donio sud druge države članice. Slijedom navedenog, s obzirom na to da je posebni postupak priznavanja o kojem je riječ neophodan za poštovanje stranih osuđujućih kaznenih presuda protiv određene osobe, u slučaju da se protiv nje pokrene novi kazneni postupak, taj je posebni postupak priznavanja neodvojivo povezan s provedbom Okvirne odluke 2008/675.

               33

               Slijedom toga, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, relevantno je tumačenje Okvirne odluke 2008/675 kako bi se provjerilo lišava li se posebnim postupkom priznavanja strane presude, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, ta okvirna odluka svakog korisnog učinka.

               34

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se člancima 46. do 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima uspostavlja posebni prethodni postupak priznavanja od strane nadležnih mađarskih sudova pravomoćnih osuđujućih presuda stranih sudova, koji se sastoji u tome da se odluci kojom se te osuđujuće presude priznaju dodjeljuje učinak osuđujuće presude mađarskog suda.

               35

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, taj se postupak sastoji u ispitivanju strane osuđujuće presude o kojoj je riječ kako bi se provjerilo, kao prvo, jesu li u stranom postupku poštovana temeljna prava. Kao drugo, kao što je to navedeno u točki 18. ove presude, na nadležnom je sudu da, po potrebi, prekvalificira djelo u skladu s mađarskim Kaznenim zakonikom važećim u trenutku nastanka činjenica te da izmijeni vrstu i visinu kazne ili mjeru koju je izrekao sud druge države članice, ako ona nije u potpunosti spojiva s onom predviđenom mađarskim pravom.

               36

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 75. svojeg mišljenja, Okvirna odluka 2008/675 doprinosi promicanju uzajamnog povjerenja u europskom području pravde jer potiče pravosudnu kulturu u kojoj se ranije osuđujuće presude donesene u drugoj državi članici u načelu poštuju.

               37

               U tom pogledu valja istaknuti da se posebnim postupkom priznavanja predviđenim u državi članici, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se, u pogledu osuđujuće presude koju je ranije izrekao sud druge države članice, nameće obveza provjere je li taj sud poštovao temeljna prava osobe o kojoj je riječ, može, osim u slučaju izvanrednih okolnosti, dovesti u pitanje načelo uzajamnog povjerenja i stoga jedan od ciljeva Okvirne odluke 2008/675 (vidjeti u tom smislu mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 191. i presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 78.).

               38

               Konkretnije, svrha je te okvirne odluke, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 2., primjena načela uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima, utvrđenog u članku 82. stavku 1. UFEU‑a, kojim je zamijenjen članak 31. UEU‑a na temelju kojeg je donesena ta okvirna odluka. Tom je načelu protivno da se poštovanje, u okviru te okvirne odluke, osuđujuće presude koja je ranije donesena u drugoj državni članici uvjetuje prethodnom provedbom nacionalnog postupka priznavanja i revidiranjem te odluke s tog naslova (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2017., Beshkov, C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Člankom 3. stavkom 3. Okvirne odluke 2008/675 tako je izričito zabranjeno revidiranje poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku te se ranije presude donesene u drugim državama članicama moraju poštovati onakve kakve su donesene (vidjeti po analogiji presudu od 21. rujna 2017., Beshkov, C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 37.).

               40

               Međutim, iako se Odluci 2008/675 protivi revidiranje poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koje može rezultirati prekvalifikacijom kaznenog djela i izmjenom kazne izrečene u drugoj državi članici, valja utvrditi da se toj okvirnoj odluci ne protivi to da država članica u kojoj se vodi novi kazneni postupak precizira načine poštovanja ranije izrečenih osuđujućih presuda u toj drugoj državi članici, s obzirom na to da je jedini cilj takvog preciziranja odrediti mogu li se tim ranijim osuđujućim presudama pridati pravni učinci jednakovrijedni onima koji se nacionalnim pravom pridaju ranijim nacionalnim osuđujućim presudama.

               41

               Takvo je utvrđenje potvrđeno uvodnom izjavom 13. te okvirne odluke, u skladu s kojom činjenica da revidiranje ranije osuđujuće presude nije moguće ne bi smjela spriječiti državu članicu da donese odluku kojom bi, ako je to potrebno, pridala jednakovrijedne pravne učinke takvoj ranijoj osuđujućoj presudi.

               42

               Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 5. te okvirne odluke, ona „ne teži usklađivanju pravnih posljedica koje različita nacionalna zakonodavstva pridaju postojanju prethodne [osuđujuće] presude i obveza poštovanja prethodnih [osuđujućih] presuda koje su donesene u drugim državama članicama postoji samo u tolikoj mjeri da se prethodne nacionalne [osuđujuće] presude poštuju prema nacionalnom pravu”.

               43

               U vezi s time, uvodnom izjavom 6. te okvirne odluke navedeno je da ona „ne sadrži nikakvu obvezu poštovanja takvih prethodnih [osuđujućih] presuda, na primjer, u slučajevima u kojima informacije dobivene prema važećim instrumentima nisu dovoljne, u kojima nacionalna [osuđujuća] presuda ne bi bila moguća za djelo za koje je prethodna [osuđujuća] presuda bila izrečena, ili u kojima prethodno izrečena kazna nije poznata u nacionalnome pravnom sustavu”.

               44

               Slijedom navedenog, iako ta okvirna odluka ne sprječava državu članicu da, ako je to potrebno, donese odluku kojom se omogućava pridavanje jednakovrijednih pravnih učinaka ranijoj osuđujućoj presudi izrečenoj u drugoj državi članici, donošenje takve odluke ipak ne smije u svakom slučaju podrazumijevati provedbu posebnog prethodnog nacionalnog postupka priznavanja, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku (vidjeti po analogiji presudu od 21. rujna 2017., Beshkov, C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 38.).

               45

               Usto, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 86. svog mišljenja, donošenje odluke koja omogućava pridavanje jednakovrijednih pravnih učinaka ranijoj osuđujućoj presudi izrečenoj u drugoj državi članici, poput one o kojoj je riječ u uvodnoj izjavi 13. Okvirne odluke 2008/675, zahtijeva ispitivanje od slučaja do slučaja, s obzirom na konkretnu situaciju. Ta mogućnost ne može opravdati provođenje posebnog postupka priznavanja osuđujućih presuda donesenih u drugoj državi članici koji je, s jedne strane, potreban za poštovanje tih osuđujućih presuda u novom kaznenom postupku i, s druge strane, takav da može dovesti do prekvalifikacije počinjenog djela i izrečene kazne.

               46

               Nadalje, u presudi od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, t. 53. i 55.), Sud je već presudio da Okvirnu odluku 2009/315 i Odluku 2009/316 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalno pravno uređenje kojim se uspostavlja poseban postupak priznavanja stranih presuda, poput onog predviđenog člancima 46. do 48. mađarskog Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, s obrazloženjem, osobito, da takav postupak koji prethodi upisu tih osuđujućih presuda u kaznenu evidenciju, koji usto predviđa dostavu i prijevod tih presuda, može znatno usporiti taj upis, učiniti razmjenu informacija između država članica složenijom, lišiti korisnog učinka mehanizam automatskog prevođenja predviđen Odlukom 2009/316 te time ugroziti ostvarenje ciljeva koji se nastoje postići Okvirnom odlukom 2009/315 i tom odlukom.

               47

               U vezi s time, valja utvrditi da su Okvirna odluka 2009/315 i Okvirna odluka 2008/675 neodvojivo povezane. Naime, važno je da nadležna tijela država članica u razmjeni informacija o kaznenim osuđujućim presudama surađuju pažljivo i ujednačeno, kako bi se izbjeglo da nacionalna pravosudna tijela pred kojima se vodi novi kazneni postupak protiv osobe protiv koje su sudovi drugih država članica već donijeli osuđujuće odluke za druga djela, donesu odluku, a da nisu imala mogućnost uzeti u obzir te ranije osuđujuće odluke. Slijedom toga, nacionalni postupci kojima se ta pažljiva razmjena informacija može narušiti protive se kako Okvirnoj odluci 2009/315, u vezi s Odlukom 2009/316, tako i Okvirnoj odluci 2008/675.

               48

               Iz toga proizlazi da Okvirnu odluku Vijeća 2008/675/PUP, u vezi s člankom 82. UFEU‑a, treba tumačiti na način da joj se protivi to da se u novom kaznenom postupku protiv određene osobe u jednoj državi članici poštovanje pravomoćne osuđujuće kaznene presude koju je ranije protiv iste osobe za različita djela donio sud druge države članice uvjetuje provođenjem posebnog prethodnog postupka priznavanja pred sudovima te prve države članice, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku.

            Drugo pitanje

               49

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Okvirnu odluku Vijeća 2008/675/PUP od 24. srpnja 2008. o poštovanju [osuđujućih] presuda među državama članicama Europske unije u novom kaznenom postupku, u vezi s člankom 82. UFEU‑a, treba tumačiti na način da joj se protivi to da se u novom kaznenom postupku protiv određene osobe u jednoj državi članici poštovanje pravomoćne osuđujuće kaznene presude koju je ranije protiv iste osobe za različita djela donio sud druge države članice uvjetuje provođenjem posebnog prethodnog postupka priznavanja pred sudovima te prve države članice, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski