title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. prosinca 2016.#Sidika Ucar i Recep Kilic protiv Land Berlin.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska – Odluka br. 1/80 – Članak 7. prvi stavak – Pravo boravka za članove obitelji turskog radnika koji sudjeluje u uređenom tržištu rada države članice – Pretpostavke – Nepostojanje nužnosti da turski radnik sudjeluje u uređenom tržištu rada države članice tijekom prve tri godine boravka člana obitelji.#Spojeni predmeti C-508/15 i C-509/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska — Odluka br. 1/80 — Članak 7. prvi stavak — Pravo boravka za članove obitelji turskog radnika koji sudjeluje u uređenom tržištu rada države članice — Pretpostavke — Nepostojanje nužnosti da turski radnik sudjeluje u uređenom tržištu rada države članice tijekom prve tri godine boravka člana obitelji“
      U spojenim predmetima C‑508/15 i C‑509/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koje je uputio Verwaltungsgericht Berlin (upravni sud u Berlinu, Njemačka) odlukama od 9. srpnja 2015., koje je Sud zaprimio 24. rujna 2015., u postupcima

         Sidika Ucar (C‑508/15),

         Recep Kilic (C‑509/15)
      protiv

         Land Berlin,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za S. Ucar, P. Meyer, C. Rosenkranz i M. Wilken, Rechtsanwälte,

               —

               za Land Berlin, M. Wehner, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje od 19. rujna 1980. o razvoju pridruživanja, priložene Sporazumu o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske koji su u Ankari 12. rujna 1963. potpisale Republika Turska, s jedne strane, i države članice EEZ‑a i Zajednica, s druge strane, te koji je sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (SL 1964., 217, str. 3685., u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između Sidike Ucar (predmet C‑508/15) i Recepa Kilica (predmet C‑509/15) s jedne strane i Land Berlin (Land Berlin, Njemačka) s druge u vezi s odbijanjem Ausländerbehörde Berlin (uprava za strance u Berlinu, u daljnjem tekstu: uprava za strance) Landesamt für Bürger- und Ordnungsangelegenheiten (Ured za predmete koji se odnose na građane i javni poredak, Njemačka) njihovih zahtjeva za produljenje dozvole boravka u Njemačkoj, i kad je riječ o R. Kilicu, u vezi s odlukom uprave za strance kojom se nalaže njegovo protjerivanje s državnog područja te države članice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Sporazum o pridruživanju

               3

               Iz članka 2. stavka 1. Sporazuma o pridruživanju proizlazi da je njegov cilj promicati trajno i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa među strankama, uzimajući u cijelosti u obzir potrebu da se osigura ubrzani razvoj gospodarstva Turske i poveća stopa zaposlenosti i životni uvjeti turskog naroda.

               4

               U tu svrhu Sporazum o pridruživanju sadržava pripremnu fazu, koja Republici Turskoj omogućava da ojača svoje gospodarstvo uz pomoć Zajednice (članak 3.), prijelaznu fazu, tijekom koje se osigurava postupna uspostava carinske unije i približavanje ekonomskih politika (članak 4.), i konačnu fazu, koja se temelji na carinskoj uniji i podrazumijeva jačanje koordinacije ekonomskih politika ugovornih stranaka (članak 5.).

               5

               U skladu s člankom 12. Sporazuma o pridruživanju, koji je dio njegove Glave II. naslovljene „Provedba prijelazne faze”:
               „Ugovorne stranke trebaju se voditi člancima [45., 46. i 47. UFEU‑a] kako bi međusobno postupno ostvarile slobodno kretanje radnika.” [neslužbeni prijevod]

         Dodatni protokol

               6

               Dodatni protokol, koji je potpisan 23. studenoga 1970. u Bruxellesu i sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. (SL 1972., L 293, str. 1., u daljnjem tekstu: Dodatni protokol), određuje u skladu sa svojim člankom 1. pretpostavke, načine i raspored ostvarivanja prijelazne faze iz članka 4. Sporazuma o pridruživanju.

               7

               U skladu sa svojim člankom 62. Dodatni protokol je sastavni dio tog sporazuma.

               8

               Dodatni protokol sadržava Glavu II. pod nazivom „Kretanje osoba i usluga”, čije se Poglavlje I. odnosi na radnike.

               9

               Članak 36. Dodatnog protokola, koji je dio navedenog Poglavlja I., propisuje da će se slobodno kretanje radnika između država članica Zajednice i Turske ostvariti postupno, u skladu s načelima navedenima u članku 12. Sporazuma o pridruživanju, u razdoblju između isteka dvanaeste i dvadeset i druge godine od stupanja na snagu tog sporazuma i da će Vijeće za pridruživanje donijeti potrebna pravila u tu svrhu.

         Odluka br. 1/80

               10

               Vijeće za pridruživanje je 19. rujna 1980. donijelo Odluku br. 1/80. Članci 6., 7. i 14. te odluke nalaze se u odjeljku 1. o pitanjima koja se odnose na zapošljavanje i slobodno kretanje radnika, njezina Poglavlja II. naslovljenog „Socijalne odredbe”.

               11

               Članak 6. stavak 1. te odluke glasi kako slijedi:
               „Uz iznimku odredbi članka 7., koji se odnosi na slobodan pristup članova obitelji zaposlenju, turski radnik koji sudjeluje u uređenom tržištu rada u državi članici:

                        —

                        ima pravo u toj državi članici, nakon jedne godine zakonitog zaposlenja, na produljenje svoje radne dozvole kod istog poslodavca ako ga taj može zaposliti;

                        —

                        ima pravo u toj državi članici, nakon tri godine zakonitog zaposlenja, uz iznimku prvenstva koje imaju radnici iz država članica Zajednice, prihvatiti pod normalnim uvjetima drugu ponudu za zaposlenje u istom zanimanju kod poslodavca po vlastitom izboru, a koja je prijavljena pri službama za zapošljavanje te države članice;

                        —

                        ima u toj državi članici, nakon četiri godine zakonitog zaposlenja, slobodan pristup bilo kojem plaćenom zanimanju po svojem izboru.” [neslužbeni prijevod]

               12

               Članak 7. prvi stavak iste odluke određuje:
               „Članovi obitelji turskog radnika koji sudjeluje u uređenom tržištu rada u državi članici, a kojima je dopušteno da mu se pridruže:

                        —

                        imaju pravo prihvatiti ‐ uz iznimku prvenstva za radnike država članica Zajednice ‐ svaku ponudu za zaposlenje ako su tamo zakonito boravili najmanje tri godine;

                        —

                        u toj državi uživaju slobodu pristupa svim plaćenim poslovima prema vlastitom izboru ako u njoj zakonito borave najmanje pet godina.” [neslužbeni prijevod]

               13

               Članak 14. stavak 1. Odluke br. 1/80 propisuje:
               „Odredbe ovog odjeljka primjenjuju se uz ograničenja zbog javnog poretka, sigurnosti i iz razloga javnog zdravstva.” [neslužbeni prijevod]

         Njemačko pravo

               14

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C‑509/15 proizlazi da se na izdavanje dozvole boravka na njemačkom državnom području u svibnju 1997., i na produljenje takve dozvole u travnju 1999., primjenjivao s jedne strane Gesetz über die Einreise und den Aufenthalt von Ausländern im Bundesgebiet (Zakon o ulasku na državno područje i boravak stranaca na saveznom području) od 9. srpnja 1990. (BGBl. 1990 I, str. 1354., u daljnjem tekstu: AuslG), u verziji od 29. listopada 1997. (BGBl. 1997. I, str. 2584). i s druge strane Verordnung zur Durchführung des Ausländergesetzes (Uredba o provedbi AuslG‑a).

               15

               U skladu s člankom 7. stavkom 2. AuslG‑a u verziji od 29. listopada 1997.:
               „Odobrenje boravka u načelu se odbija kada
               […]

                        2.

                        se stranac ne može uzdržavati […] vlastitom profesionalnom djelatnošću, vlastitom imovinom ili drugim vlastitim sredstvima […]”

               16

               Naslovljen „Spajanje obitelji stranaca” članak 17. AuslG‑a, u verziji od 29. listopada 1997., određivao je:
               „(1)   U svrhu zaštite braka i obitelji uspostavljene člankom 6. [Grundgesetz (Temeljni zakon)], stranom članu obitelji stranca može se izdati i produljiti dozvola boravka namijenjena stvaranju i očuvanju obiteljske zajednice sa strancem na saveznom području.
               (2)   Dozvola boravka u svrhu iz stavka 1. može se izdati samo ako

                        1.

                        stranac ima dozvolu boravka ili pravo na boravak,

                        2.

                        raspoloživ odgovarajući smještaj

                        3.

                        je uzdržavanje člana obitelji osigurano vlastitom profesionalnom djelatnošću stranca, vlastitom imovinom ili drugim vlastitim sredstvima; kako bi se izbjegla nepotrebna strogoća odobrenje boravka se može izdati ako je uzdržavanje obitelji također osigurano vlastitom profesionalnom djelatnošću člana obitelji čiji je boravak na saveznom području zakonit ili člana obitelji koji ima obvezu uzdržavanja.”

               17

               U skladu s člankom 96. stavkom 4. AuslG‑a, u verziji od 29. listopada 1997., državljanima Turske mlađima od 16 godina […], koji su prije 15. siječnja 1997. bili izuzeti od odobrenja boravka i koji zakonito borave na saveznom području, izdaje se, odstupajući od članka 17. stavka 2. točaka 2. i 3. i članka 8. stavka 1. točaka 1. i 2., odobrenje boravka u skladu s člankom 17. stavkom 1.

               18

               Na temelju članka 28. stavka 4. Uredbe o provedbi AuslG‑a, državljanima Turske mlađima od 16 godina […], koji imaju nacionalnu putnu ispravu ili osobnu iskaznicu za dijete odobrenu umjesto putne isprave, po službenoj se dužnosti do 30. lipnja 1998. izdaje odobrenje boravka u skladu sa zakonskim odredbama, ako im je bilo dopušteno ući na državno područje, ako od tog trenutka zakonito borave na saveznom području, ako barem jedan od njihovih roditelja ima dozvolu boravka i ispunjen je zahtjev obveznosti prijave.

               19

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C‑508/15 proizlazi da su se na izdavanje dozvole boravka u studenome 2001. i na zahtjeve za produljenje takve dozvole podnesene tijekom 2002. i 2004. primjenjivale odredbe AuslG‑a, kako je izmijenjen zakonima od 16. veljače 2001. (BGBl. 2001 I, str. 266.) i 9. siječnja 2002. (BGBl. 2002 I, str. 361.). Naslovljen „Spajanje bračnih drugova” članak 18. AuslG‑a, kako je izmijenjen, određivao je:
               „(1)   Bračni drug stranca ima pravo na dozvolu boravka u granicama članka 17. ako stranac
               […]

                        3.

                        ima dozvolu boravka, brak je sklopljen prije ulaska stranca na državno područje i on ga je naveo u prvom zahtjevu za dozvolu boravka. […]

                  […]
               (2)   Dozvola boravka u svrhu iz stavka 1. može se izdati odstupajući od stavka 1. točke 3.”

               20

               Naposljetku, iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da, u pogledu sporova u glavnom postupku, nacionalne odredbe koje su se primjenjivale na produljenje dozvole boravka 2006., izdavanje dozvole boravka u skladu sa Sporazumom o pridruživanju kao i protjerivanje bile su Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Zakon o boravku, zapošljavanju i integraciji stranaca na saveznom području), od 30. srpnja 2004. (BGBl 2004 I, str. 1950.), kao i verzija tog zakona objavljena 25. veljače 2008. (BGBl 2008 I, str. 162.) (u daljnjem tekstu: AufenthG).

               21

               Člankom 4. stavkom 5. AufenthG‑a određuje se:
               „Stranac koji na temelju [Sporazuma o pridruživanju] ima pravo boravka dužan je dokazati postojanje tog prava podnošenjem dokaza da ima dozvolu boravka ako nema dozvolu za nastanjenje ili dozvolu stalnog boravka u EU‑u. Dozvola boravka izdaje se na zahtjev.”

               22

               Naslovljen „Opće pretpostavke za izdavanje”, članak 5. AufenthG‑a, kako je izmijenjen, glasio je kako slijedi:
               „(1)   Izdavanje dozvole boravka općenito zahtijeva da

                        1.

                        su osigurana sredstva za život

                  […]”

               23

               Članak 8. AufenthG‑a, naslovljen „Produljenje dozvole boravka”, predviđao je:
               „(1) Produljenje dozvole boravka podložno je istim pravilima kao i izdavanje.
               […]”

               24

               U skladu s člankom 11. stavkom 1. AufenthG‑a:
               „Strani državljanin protiv kojeg je određena mjera protjerivanja, prisilnog udaljenja ili vraćanja na granicu više nema pravo ući na savezno područje i ondje boraviti. Dozvola boravka neće mu se izdati, čak i ako su pretpostavke koje zahtijeva ovaj zakon ispunjene.”

               25

               Članak 27. AufenthG‑a, koji se odnosi na načelo spajanja obitelji, određivao je:
               „(1)   Dozvola boravka koja je namijenjena stvaranju i očuvanju obiteljske zajednice na saveznom području izdaje se i produljuje u korist stranih članova obitelji (spajanje obitelji) u svrhu zaštite braka i obitelji u skladu s člankom 6. [Grundgesetz (Temeljni zakon)].
               […]”

               26

               Naslovljen „Spajanje bračnih drugova”, članak 30. AufenthG‑a propisivao je:
               „(1)   Bračni drug stranca ima pravo na dozvolu boravka ako stranac

                        1.

                        ima dozvolu za nastanjenje.

                  […]”

               27

               U skladu s člankom 53. AufenthG‑a:
               „Mjera protjerivanja određuje se protiv stranca kada:

                        1.

                        je on pravomoćno osuđen zbog jednog ili više kaznenih djela počinjenih namjerno na kaznu zatvora ili kaznu maloljetničkog zatvora od najmanje tri godine ili je tijekom razdoblja od pet godina pravomoćno osuđen zbog kaznenih djela počinjenih namjerno na kaznu zatvora ili kaznu maloljetničkog zatvora u ukupnom trajanju od najmanje tri godine ili je prilikom te zadnje pravomoćne osude određena mjera preventivnog zadržavanja.

                        2.

                        je zbog kaznenog djela počinjenog namjerno protivno zakonu o opojnim drogama […] pravomoćno osuđen na kaznu maloljetničkog zatvora od najmanje dvije godine ili kaznu zatvora i izvršenje kazne nije uvjetno[…]”

               28

               U skladu s člankom 55. AufenthG‑a:
               „(1)   Stranca se može protjerati kada njegov boravak ugrožava javni poredak, sigurnost ili druge važne interese Savezne Republike Njemačke.
               (2)   Stranca se može protjerati na temelju stavka 1. osobito kada
               […]

                        2.

                        je počinio povredu zakona, pravosudnih ili upravnih odluka ili mjera, koja nije izdvojeno ili beznačajno djelo […]”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑508/15

               29

               S. Ucar turska je državljanka koja se 1977. udala za Ö. Ucara, također turskog državljanina. Bračni drugovi su živjeli u Turskoj. Između 1978. i 1986. u toj je zajednici rođeno četvero djece. Brak je prestao 1991.

               30

               Iste godine Ö. Ucar vjenčao se s njemačkom državljankom, s kojom je od tada živio u Njemačkoj. Tijela te države članice su mu 1996. izdale dozvolu boravka s neograničenim trajanjem. Brak je prestao 1999.

               31

               U rujnu 2000. S. Ucar ponovno se vjenčala za svojega bivšeg bračnog druga, Ö. Ucara. U studenome 2001. S. Ucar je s njihovim zadnjerođenim zajedničkim djetetom ušla na njemačko državno područje na temelju vize koja joj je bila odobrena u svrhu spajanja obitelji s bračnim drugom. Uprava za strance joj je 27. studenoga 2001. izdala dozvolu boravka u svojstvu bračnog druga koja je vrijedila do 26. studenoga 2002. U to je vrijeme Ö. Ucar bio zaposlen kao pekar od svibnja 2000. Ö. Ucar je prekinuo taj radni odnos krajem 2001. i početkom 2002. počeo obavljati samostalnu djelatnost.

               32

               U okviru postupka za produljenje svoje dozvole boravka S. Ucar pozivala se na prihod koji je njezin bračni drug ostvario tom profesionalnom djelatnošću kako bi dokazala da ima osigurana dovoljna sredstva za život. Njezina je dozvola boravka prema tome produljena prvo 28. studenoga 2002. na dvije godine, zatim još jednom 29. studenoga 2004. do 28. studenoga 2006., uvijek s obzirom dokaz prihoda ostvarenog profesionalnom djelatnošću njezina bračnog druga. U listopadu 2005. Ö. Ucar prekinuo je svoju samostalnu djelatnost te se ponovno zaposlio kao pekar, radeći neprekidno u razdoblju od 1. studenoga 2005. do prosinca 2011.

               33

               Uprava za strance je 21. studenoga 2006. izdala S. Ucar dozvolu boravka u svrhu spajanja obitelji u kojoj se navodilo da njezin bračni drug od studenoga 2005. ponovno obavlja nesamostalnu djelatnost. Ta je dozvola nakon toga bila produljena više puta, a zadnji put do 12. prosinca 2013.

               34

               S. Ucar je 16. kolovoza 2013. zatražila izdavanje dozvole boravka na temelju prava boravka iz Sporazuma o pridruživanju, u skladu s člankom 4. stavkom 5. AufenthG‑a. U prilog svojem zahtjevu istaknula je da ispunjava pretpostavke iz članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80, uzimajući u obzir nesamostalnu djelatnost koju je njezin bračni drug neprekidno obavljao od studenoga 2005.

               35

               Odlukom od 6. svibnja 2014. uprava za strance odbila je ponovno produljiti dozvolu boravka kao bračnog druga kojom se koristila S. Ucar, uz obrazloženje da nisu osigurana dovoljna sredstva za život. Usto, smatrajući da nije stekla pravo boravka iz Sporazuma o pridruživanju, uprava za strance nije S. Ucar također odobrila ni dozvolu boravka na temelju članka 4. stavka 5. AufenthG‑a i članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80.

               36

               Naime, prema mišljenju uprave za strance, za stjecanje prava boravka na temelju tih odredaba nužno je, s jedne strane, da član obitelji uz kojeg se veže pravo na spajanje obitelji već sudjeluje u uređenom lokalnom tržištu rada na datum kada je izdana prva dozvola boravka na temelju spajanja obitelji i, s druge strane, da osoba koja spaja članove obitelji zadrži svojstvo zaposlene osobe tijekom tri godine koje slijede izdavanje te dozvole. Stoga u tu svrhu nije dovoljno da osoba koja spaja članove obitelji naknadno stekne svojstvo zaposlene osobe i zadrži to svojstvo tijekom tri godine. Naposljetku, uprava za strance smatrala je da se produljenje dozvole boravka ne može poistovjetiti s odobrenjem za spajanje obitelji iz članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80 jer je S. Ucar već prilikom njezina ulaska na njemačko područje 2001. bilo odobreno pridružiti se bračnom drugu u njegovu svojstvu turskog radnika.

               37

               S. Ucar je protiv odluke uprave za strance od 6. svibnja 2014. podnijela tužbu sudu koji je uputio zahtjev, Verwaltungsgericht Berlin (upravni sud u Berlinu, Njemačka).

               38

               U okviru te tužbe sud koji je uputio zahtjev pita se o dosegu članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80.

               39

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (upravni sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 7. stavak 1. prvu alineju Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje EGP‑Turska tumačiti na način da su činjenične pretpostavke ispunjene i ako je trogodišnjem zakonitom boravku člana obitelji kod turskog radnika koji sudjeluje u uređenom tržištu rada prethodilo razdoblje u kojem je prvotno ovlašteni radnik nakon spajanja obitelji odobrenog u smislu ove odredbe napustio uređeno tržište rada države članice?

                        2.

                        Treba li članak 7. stavak 1. Odluke br. 1/80 tumačiti na način da produljenje dozvole boravka treba smatrati odobrenjem za spajanje obitelji turskog radnika koji sudjeluje u uređenom tržištu rada propisano tom odredbom ako dotični član obitelji od spajanja obitelji odobrenog u smislu ove odredbe neprekidno živi s turskim radnikom, a on se nakon privremenog napuštanja uređenog tržišta rada u njega ponovno uključi tek u trenutku produljenja dozvole?”

         Predmet C‑509/15

               40

               R. Kilic je turski državljanin, rođen 11. studenoga 1993. u Turskoj tijekom dopusta njegovih roditelja, turskih državljana, koji su u to vrijeme već živjeli u Njemačkoj. On je na njemačko državno područje ušao 16. travnja 1994. Na taj je datum njegov otac bio nezaposlen više od godinu dana. Njegova majka, koja ga je odgajala sama nakon rastave bračnih drugova, to jest od svibnja 1996. sve do njegove 14. godine, nije sudjelovala u tržištu rada. Nakon što je u siječnju 1997. uvedena obavezna dozvola boravka za sve turske državljane mlađe od 16 godina, R. Kilicu je 5. svibnja 1997. izdana dozvola boravka s važenjem do 5. svibnja 1999. Njegova se majka 30. lipnja 1998. zaposlila te je tu djelatnost gotovo neprekidno obavljala do travnja 2003., to jest do početka svojeg rodiljnog i roditeljskog dopusta, koji su trajali više godina.

               41

               Uprava za strance je 23. travnja 1999. produljila dozvolu boravka R. Kilicu za jednu godinu. Valja istaknuti da je tom prilikom podnesena potvrda poslodavca njegove majke. Njemačka su tijela međutim navela da je ona korisnik socijalne pomoći, što tada nije pravno sprječavalo produljenje dozvole boravka R. Kilicu. Ta je dozvola nakon toga bila produljena nekoliko puta za određeno trajanje, i to do 10. studenoga 2011. Od tada je R. Kilic dobivao privremene potvrde.

               42

               R. Kilic je više puta bio pozvan pred kaznenog suca. Posljednji je put osuđen presudom od 11. lipnja 2013. Amtsgericht Tiergarten (okružni sud u Tiergartenu, Njemačka) na kaznu zatvora od tri godine i tri mjeseca zbog maloljetničke delinkvencije i organiziranog nezakonitog trgovanja opojnim drogama. U toj su presudi bile navedene i prijašnje osude, među ostalim zbog nanošenja tjelesne ozljede, prijetnje, organizirane iznude, uhođenja i oštećenja tuđe imovine.

               43

               Prije razdoblja oduzimanja slobode R. Kilic je neredovito pohađao školu, ali je 17. lipnja 2011., tijekom oduzimanja slobode, ipak dobio opću potvrdu o završenom srednjoškolskom obrazovanju.

               44

               Odlukom od 24. srpnja 2014. uprava za strance je s jedne strane odbila zahtjev za produljenje dozvole boravka R. Kilica i s druge strane je, na temelju odredaba članka 53. točaka 1. i 2. i članka 55. AufenthG‑a, naložila njegovo protjerivanje s njemačkog državnog područja.

               45

               Prema mišljenju uprave za strance, R. Kilic nije imao pravo na zaštitu boravka iz Sporazuma o pridruživanju. On naime nije stekao nikakvo pravo na temelju članka 7. Odluke br. 1/80 jer njegovi roditelji nisu sudjelovali u uređenom tržištu rada tijekom tri godine nakon ulaska R. Kilica na njemačko državno područje.

               46

               Osim toga, ocjenjujući s jedne strane, s obzirom na ozbiljna i brojna kaznena djela koja je počinio, da se ne može isključiti da će u budućnosti počiniti još kaznenih djela i s druge strane da predstavlja značajnu opasnost za temeljne interese društva, uprava za strance je odlučila da zbog ozbiljnih razloga sigurnosti i javnog poretka mora odrediti protjerivanje R. Kilica. Naime, prema mišljenju te uprave, odvagivanje interesa, i činjeničnih i pravnih, opravdava takvu mjeru jer javni interes kojemu ona služi uvelike nadilazi osobni interes R. Kilica, odnosno očuvanje osobnih veza koje on ima sa Saveznom Republikom Njemačkom i to da nastavi svoj boravak na državnom području te države članice.

               47

               R. Kilic, koji je oslobođen 27. svibnja 2015., podnio je 1. rujna 2014. tužbu protiv odluke uprave za strance od 24. srpnja 2014. sudu koji je uputio zahtjev, ističući da je stekao pravo boravka na temelju članka 7. Odluke br. 1/80 s obzirom na to da je njegova majka sudjelovala u uređenom tržištu rada tijekom više od tri godine od 30. lipnja 1998. Stoga, prema mišljenju R. Kilica, zaštita koju je imao protiv protjerivanja na temelju članka 14. te odluke nije bila dovoljno uzeta u obzir prilikom odvagivanja interesa u tom predmetu.

               48

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (upravni sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se odobrenjem spajanja obitelji u smislu članka 7. Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje EGP‑Turska smatrati slučaj kada se članu obitelji – nakon dopuštanja spajanja obitelji s prvotno ovlaštenim radnikom koji ne sudjeluje u uređenom tržištu rada – dozvola boravka produlji u trenutku kada je prvotno ovlašteni radnik kod kojeg član obitelji ima zakonit boravak postao radnik?”

               49

               Odlukom predsjednika Suda od 27. listopada 2015. predmeti C‑508/15 i C‑509/15 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka te presude.

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               50

               Predmetni zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na dvoje turskih državljana, S. Ucar i R. Kilica, koji su se u svojstvu članova obitelji, to jest bračnog druga odnosno sina, također turskog državljanina koji zakonito boravi u Njemačkoj, u toj državi članici nastanili ili su u njoj zakonito boravili više od deset godina i kojima su njemačka tijela odbila produljenje njihove dozvole boravka.

               51

               Najprije valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će po potrebi preoblikovati pitanje koje mu je postavljeno (presuda od 8. prosinca 2011., Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑157/10, EU:C:2011:813, t. 18.).

               52

               U ovom slučaju, s obzirom na činjenične okolnosti u dvama sporovima u glavnim postupcima, čini se da je prvo pitanje postavljeno u okviru predmeta C‑508/15 također relevantno u predmetu C‑509/15, tako da, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor za rješavanje tog zadnjeg spora koji se pred njim vodi, valja ispitati prvo pitanje postavljeno u okviru predmeta C‑508/15 s obzirom na činjenično stanje u obama sporovima u glavnom postupku.

         Prvo pitanje u predmetu C‑508/15

               53

               Prvim pitanjem u predmetu C‑508/15 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. prvi stavak prvu alineju Odluke br. 1/80 tumačiti na način da ta odredba daje pravo boravka u državi članici domaćinu članu obitelji turskog radnika kojem je na temelju spajanja obitelji bilo dopušteno ući u tu državu članicu i koji je od svojeg ulaska na državno područje te države živio zajedno s tim turskim radnikom, kada razdoblje od tri godine tijekom kojeg je potonji sudjelovao u uređenom tržištu rada nije uslijedilo neposredno nakon dolaska dotičnog člana obitelji u državu članicu domaćina nego se dogodilo kasnije.

               54

               Najprije valja podsjetiti da odredbe članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80 ustanovljuju, jasno, precizno i bezuvjetno, pravo za članove obitelji turskih radnika koji su sudjelovali u uređenom tržištu rada države članice, kojima je dopušteno da mu se pridruže, da prihvate, uz iznimku prvenstva koje imaju radnici iz država članica, svaku ponudu za zaposlenje nakon što su ondje zakonito boravili najmanje tri godine (prva alineja), kao i pravo slobode pristupa svim plaćenim poslovima prema vlastitom izboru u državi članici na čijem su području zakonito boravili najmanje pet godina (druga alineja) (presuda od 17. travnja 1997., Kadiman, C‑351/95, EU:C:1997:205, t. 27.).

               55

               Prema tome, na temelju te odredbe, članovi obitelji turskog radnika imaju, podložno poštovanju u njoj navedenih pretpostavki, vlastito pravo na pristup tržištu rada u državi članici domaćinu. S tim u vezi, Sud je dosljedno presudio da prava koja taj članak 7. prvi stavak daje članovima obitelji turskog radnika na području zapošljavanja u dotičnoj državi članici nužno podrazumijeva s njima povezano pravo boravka u korist zainteresirane osobe, inače bi se pravo pristupa tržištu rada i stvarnog obavljanja posla lišilo svakog učinka (presuda od 19. srpnja 2012., Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, t. 28. i navedena sudska praksa).

               56

               Iz teksta te odredbe proizlazi da je stjecanje njome predviđenih prava podložno trima kumulativnim pretpostavkama, to jest da je dotična osoba član obitelji turskog radnika koji je sudjelovao u uređenom tržištu rada države članice domaćina, da su nadležna tijela navedenoj osobi odobrila da se ondje pridruži navedenom radniku i da ona zakonito boravi u toj državi članici najmanje tri godine ili pet godina (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. srpnja 2012., Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, t. 29.).

               57

               Kad je najprije riječ o pretpostavci koja se odnosi na sudjelovanje turskog radnika u uređenom tržištu rada u državi članici domaćinu, Sud je presudio da se ta pretpostavka veže uz pojam „sudjelovanja na uređenom tržištu rada”, čiji je doseg jednak onome koji taj pojam ima u okviru članka 6. stavka 1. Odluke br. 1/80, to jest tako da određuje sve radnike koji su se uskladili sa zakonima i propisima države članice domaćina i koji prema tome imaju pravo obavljati profesionalnu djelatnost na njezinu državnom području (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. prosinca 2008., Altun, C‑337/07, EU:C:2008:744, t. 22., 23. i 28.).

               58

               Kad je zatim riječ o pretpostavci koja zahtijeva da je dotičnom članu obitelji bilo dopušteno pridružiti se turskom radniku, Sud je pojasnio da je cilj te pretpostavke iz područja primjene članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80 isključiti članove obitelji turskog radnika koji su ušli na državno područje države članice domaćina i ondje borave protivno propisima te države članice (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. studenoga 2004., Cetinkaya, C‑467/02, EU:C:2004:708, t. 23.).

               59

               U tom kontekstu Sud je presudio da se ta odredba odnosi na situaciju turskog radnika kojem je u svojstvu člana obitelji turskog radnika koji sudjeluje ili je sudjelovao u uređenom tržištu rada države članice domaćina ili bilo dopušteno ondje se pridružiti navedenom radniku na temelju spajanja obitelji, ili je ondje rođen i oduvijek je boravio u toj državi (presuda od 18. srpnja 2007., Derin, C‑325/05, EU:C:2007:442, t. 48. i navedena sudska praksa).

               60

               Naposljetku, kad je riječ o pretpostavci boravišta, Sud je odlučio da članak 7. prvi stavak prva alineja Odluke br. 1/80 članu obitelji turskog radnika nameće obvezu da kod njega boravi neprekidno tijekom razdoblja od najmanje tri godine (presuda od 18. prosinca 2008., Altun, C‑337/07, EU:C:2008:744, t. 30.).

               61

               Naime, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da ta odredba zahtijeva da se spajanje obitelji, koje je opravdalo ulazak člana obitelji na državno područje države članice domaćina, tijekom određenog vremena očituje stvarnim suživotom u zajedničkom kućanstvu s radnikom i da to mora biti tako dok zainteresirana osoba sama ne ispunjava uvjete za pristup tržištu rada u toj državi (vidjeti, među ostalim, presudu od 16. ožujka 2000., Ergat, C‑329/97, EU:C:2000:133, t. 36.).

               62

               S tim u vezi, Sud je naglasio da za potrebe stjecanja, u skladu s člankom 7. prvim stavkom Odluke br. 1/80, prava na pristup tržištu rada u državi članici domaćinu člana obitelji turskog radnika, pretpostavka da je potonji sudjelovao u uređenom tržištu rada mora biti ispunjena tijekom razdoblja od najmanje tri godine zajedničkog života (presuda od 18. prosinca 2008., Altun, C‑337/07, EU:C:2008:744, t. 37.).

               63

               U ovom slučaju nesporno je da je i S. Ucar i R. Kilicu bilo dopušteno pridružiti se svojim članovima obitelji, turskim državljanima, u državi članici domaćinu i da su oni živjeli zajedno sa svojim bračnim drugom odnosno s majkom.

               64

               Također je nesporno da su bračni drug S. Ucar i majka R. Kilica bili zaposleni u neprekidnom razdoblju od tri godine, što članovima njihove obitelji daje prava iz članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80, ne neposredno nakon dolaska tužiteljâ iz glavnog postupka na državno područje države članice domaćina nego kasnije.

               65

               Valja dakle pojasniti mora li, za potrebe stjecanja prava boravka na temelju članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80, pretpostavka sudjelovanja turskog radnika u uređenom tržištu rada nužno biti ispunjena kako na datum dolaska dotičnog člana obitelji u državu članicu tako i tijekom tri godine ili pet godina neposredno nakon tog datuma, kako je to smatrala uprava za strance i kao što to ističe njemačka vlada.

               66

               Kao prvo valja naglasiti da ta pretpostavka nije izričito propisana člankom 7. prvim stavkom Odluke br. 1/80.

               67

               Kao drugo, članak 7. prvi stavak Odluke br. 1/80 valja tumačiti u odnosu na cilj koji ta odredba slijedi i na sustav koji uspostavlja.

               68

               S tim u vezi, valja podsjetiti da sustav postupnog stjecanja prava propisan člankom 7. prvim stavkom Odluke br. 1/80 slijedi dvostruki cilj. S jedne strane, prije isteka prvotnog razdoblja od tri godine, navedena odredba ima za cilj omogućiti prisutnost članova obitelji radnika migranta kod njega kako bi se na taj način spajanjem obitelji olakšalo zapošljavanje i boravak turskog radnika koji je već zakonito integriran u državi članici domaćinu. S druge strane, ista odredba nastoji produbiti trajnu integraciju obitelji turskog radnika migranta u državu članicu domaćina tako da se odnosnom članu obitelji omogući da nakon tri godine zakonita boravka i sam pristupi tržištu rada. Tako je osnovni cilj koji se želi postići da se učvrsti položaj tog člana obitelji, koji je u tom trenutku već zakonito integriran u državi članici domaćinu, na način da mu se omogući da se sam uzdržava u predmetnoj državi članici i da dakle ostvari položaj koji je neovisan o položaju radnika migranta (presuda od 19. srpnja 2012., Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, t. 38. do 40. i navedena sudska praksa).

               69

               Osim toga, u odnosu na opći cilj koji slijedi Odluka br. 1/80, koji se sastoji od poboljšanja u socijalnom području režima koji imaju turski radnici i članovi njihovih obitelji s ciljem postupnog ostvarivanja slobodnog kretanja, cilj je sustava uspostavljenog konkretno člankom 7. prvim stavkom iste odluke prema tome stvaranje povoljnijih uvjeta za spajanje obitelji u državi članici domaćinu (presuda od 29. ožujka 2012., Kahveci, C‑7/10 i C‑9/10, EU:C:2012:180, t. 34.).

               70

               Tumačenje članka 7. prvog stavka prve alineje Odluke br. 1/80, poput onoga koje predlaže njemačka vlada, prema kojem se, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, samo zbog činjenice da razdoblje od tri godine tijekom kojeg je turski radnik bio neprekidno zaposlen nije uslijedilo odmah nakon datuma spajanja obitelji, turski državljanin, kao što je S. Ucar ili R. Kilic, ne može pozivati na prava koja daje ta odredba, pretjerano je ograničavajuće u odnosu na cilj koji slijedi ta odredba.

               71

               Osim toga, važno je istaknuti da dotični članovi obitelji, s obzirom na to da ne ispunjavaju pretpostavke navedene u članku 6. stavku 1. Odluke br. 1/80, ni u kojem slučaju ne mogu pristupiti tržištu rada u državi članici domaćinu, tako da i ne mogu učvrstiti svoj položaj u toj državi, i to čak i kada su ondje zakonito boravili tijekom više godina, i kada su ondje u načelu dobro integrirani, i kada su živjeli zajedno s turskim državljaninom od datuma svojeg dolaska u državu članicu domaćina, i to tijekom razdoblja u kojem je taj državljanin bio neprekidno zaposlen tijekom najmanje tri godine ili pet godina, što nije u skladu s ciljem članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80.

               72

               Međutim, ništa u tekstu te zadnje odredbe ni općenito u Odluci br. 1/80 ne omogućuje zaključak da je namjera njezinih autora bila izuzeti članove obitelji jedne tako velike kategorije turskih radnika od prava predviđenih člankom 7. prvim stavkom te odluke.

               73

               Osim toga, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda ostvarivanje prava koja turski državljani imaju na temelju Odluke br. 1/80 nije podložno nijednom uvjetu koji se odnosi na razlog zbog kojeg im je pravo ulaska i boravka bilo prvotno odobreno u državi članici domaćinu (presuda od 18. prosinca 2008., Altun, C‑337/07, EU:C:2008:744, t. 42. i navedena sudska praksa).

               74

               S tim u vezi Sud je već presudio da se članak 6. stavak 1. Odluke br. 1/80 odnosi na turske državljane koji imaju svojstvo radnika u državi članici domaćinu a da međutim ne zahtijeva da su oni ušli u Uniju kao radnici, tako da su oni to svojstvo mogli steći i nakon što su u nju ušli (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. siječnja 2008., Payir i dr., C‑294/06, EU:C:2008:36, t. 38.).

               75

               U tim okolnostima valja smatrati da za potrebe stjecanja prava boravka člana obitelji turskog radnika na temelju članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80 pretpostavka sudjelovanja turskog radnika u uređenom tržištu rada ne mora nužno biti ispunjena na sam datum dolaska dotičnog člana obitelji u državu članicu domaćina i tijekom tri godine ili pet godina neposredno nakon tog datuma.

               76

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje u predmetu C‑508/15 valja odgovoriti da članak 7. prvi stavak prvu alineju Odluke br. 1/80 treba tumačiti na način da ta odredba daje pravo boravka u državi članici domaćinu članu obitelji turskog radnika kojem je na temelju spajanja obitelji bilo dopušteno ući u tu državu članicu i koji je nakon svojeg ulaska na državno područje te države živio zajedno s tim turskim radnikom, čak i ako razdoblje od najmanje tri godine tijekom kojeg je potonji sudjelovao u uređenom tržištu rada nije uslijedilo neposredno nakon dolaska dotičnog člana obitelji u državu članicu domaćina nego se dogodilo kasnije.

         Drugo pitanje u predmetu C‑508/15 i pitanje u predmetu C‑509/15

               77

               S obzirom na odgovor dan na prvo pitanje u predmetu C‑508/15, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje u tom predmetu kao ni na pitanje u predmetu C‑509/15.

         Troškovi

               78

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. prvi stavak prvu alineju Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje od 19. rujna 1980. o razvoju pridruživanja treba tumačiti na način da ta odredba daje pravo boravka u državi članici domaćinu članu obitelji turskog radnika kojem je na temelju spajanja obitelji bilo dopušteno ući u tu državu članicu i koji je nakon svojeg ulaska na državno područje te države živio zajedno s tim turskim radnikom, čak i ako razdoblje od najmanje tri godine tijekom kojeg je potonji sudjelovao u uređenom tržištu rada nije uslijedilo neposredno nakon dolaska dotičnog člana obitelji u državu članicu domaćina nego se dogodilo kasnije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (šesto vijeće) od 26. listopada 2006.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 92/100/EEZ.#Predmet C-198/05.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. prosinca 2011.#Kazneni postupak protiv X.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Firenze - Italija.#Predmet C-507/10.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. prosinca 2013.#Georgetown University protiv Octrooicentrum Nederland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Den Haag, prije Rechtbank 's Gravenhage.#Lijekovi za humanu primjenu – Svjedodžba o dodatnoj zaštiti – Uredba (EZ) br. 469/2009 – Članak 3. – Uvjeti za dobivanje te svjedodžbe – Mogućnost dobivanja više svjedodžbi o dodatnoj zaštiti na osnovi istog patenta”Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena od 14. studenoga 2013. …………?I – 0000.#Predmet C-484/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Lijekovi za humanu primjenu — Svjedodžba o dodatnoj zaštiti — Uredba (EZ) br. 469/2009 — Članak 3. — Uvjeti za dobivanje te svjedodžbe — Mogućnost dobivanja više svjedodžbi o dodatnoj zaštiti na osnovi istog patenta“
      U predmetu C‑484/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rechtbank ‘s‑Gravenhage (Nizozemska), odlukom od 12. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 31. listopada 2012., u postupku

         Georgetown University

      protiv

         Octrooicentrum Nederland, koji djeluje pod nazivom NL Octrooicentrum,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Georgetown University, K. A. J. Bisschop, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, C. Schillemans, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i S. Menez, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. W. Bulst, F. Wilman i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. i 14. Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove (SL L 152, str. 1.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Georgetown Universityja i Octrooicentrum Nederland, koji djeluje pod nazivom NL Octrooicentrum (u daljnjem tekstu: OCN), povodom odbijanja potonjeg da dodijeli svjedodžbu o dodatnoj zaštiti (u daljnjem tekstu: SDZ) za jedini aktivni sastojak.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4. i 5. kao i 9. i 10. Uredbe 469/2009 glase:

                        „(4)

                        Trenutačno, razdoblje između podnošenja prijave patenta za novi lijek i odobrenja za stavljanje lijeka u promet [u daljnjem tekstu: OSP] dovodi do toga da razdoblje učinkovite zaštite na temelju patenta nije dovoljno kako bi se osiguralo pokriće ulaganja u istraživanje.

                        (5)

                        Ova situacija dovodi do nedostatka zaštite, čime se farmaceutska istraživanja stavljaju u nepovoljan položaj.

                  […]

                        (9)

                        Trajanje zaštite koju osigurava svjedodžba treba biti takvo da pruži odgovarajuću učinkovitu zaštitu. U tu bi svrhu nositelju patenta i svjedodžbe trebalo biti omogućeno ukupno najviše 15 godina ekskluzivnog prava od trenutka kada je za dotični lijek prvi put dobiven [OSP] u Zajednici.

                        (10)

                        Ipak bi trebalo voditi računa o svim relevantnim interesima, uključujući one koji se odnose na javno zdravlje, u tako složenom i osjetljivom području kao što je farmaceutski sektor. U tu svrhu svjedodžba se ne može dodijeliti za razdoblje dulje od pet godina. Nadalje, dodijeljena zaštita treba se strogo ograničiti na proizvod za koji je dobiveno odobrenje za stavljanje u promet kao lijeka.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. ove uredbe, naslovljen „Definicije”, propisuje:
               „Za potrebe ove uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        'lijek' znači svaka tvar ili mješavina tvari namijenjena liječenju ili sprečavanju bolesti kod ljudi […];

                        (b)

                        'proizvod' znači aktivni sastojak ili mješavina aktivnih sastojaka lijeka;

                        (c)

                        'temeljni patent' znači patent koji štiti proizvod kao takav, postupak dobivanja proizvoda ili primjenu proizvoda i kojeg je njegov nositelj odredio u postupku za dobivanje svjedodžbe;

                        (d)

                        'svjedodžba' znači [SDZ];

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Uvjeti za dobivanje svjedodžbe”, određuje:
               „Svjedodžba se dodjeljuje u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev iz članka 7. i na dan podnošenja zahtjeva ako:

                        (a)

                        je proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi;

                        (b)

                        je izdan valjan [OSP] proizvoda kao lijeka u skladu s Direktivom 2001/83/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.)] […];

                        (c)

                        proizvod još nije bio predmet svjedodžbe;

                        (d)

                        je odobrenje iz točke (b) prvi [OSP] proizvoda kao lijeka." [neslužbeni prijevod]

               6

               Prema članku 4. iste uredbe, naslovljenom „Predmet zaštite”:
               „Unutar ograničenja zaštite koju daje temeljni patent, zaštita dobivena svjedodžbom odnosi se samo na proizvod obuhvaćen [OSP‑om] odgovarajućeg lijeka, kao i na bilo koju primjenu proizvoda kao lijeka koja je odobrena prije isteka svjedodžbe.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 5. Uredbe br. 469/2009 o „[u]činci[ma] svjedodžbe” iskazuje:
               „U skladu s odredbama članka 4., svjedodžba daje ista prava kao i temeljni patent i podliježe istim ograničenjima i istim obvezama.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 13. Uredbe, naslovljen „Trajanje svjedodžbe”, glasi:
               „1.   Svjedodžba stupa na snagu po isteku zakonskog roka trajanja temeljnog patenta za razdoblje koje je jednako razdoblju proteklom od datuma podnošenja prijave temeljnog patenta do datuma izdavanja prvog [OSP‑a] u Zajednici, umanjeno za razdoblje od pet godina.
               2.   Neovisno o stavku 1., svjedodžba ne može trajati dulje od pet godina od datuma njenog stupanja na snagu. […]” [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 14. navedene uredbe, naslovljen „Istek svjedodžbe”, predviđa:
               „Svjedodžba prestaje:

                        (a)

                        istekom razdoblja iz članka 13.;

                        (b)

                        ako je se nositelj svjedodžbe odrekne;

                        (c)

                        ako godišnja pristojba navedena u skladu s člankom 12. nije plaćena na vrijeme;

                        (d)

                        ako i sve dok proizvod za koji je svjedodžba odobrena više ne može biti stavljen u promet zbog povlačenja odgovarajućih [OSP‑a] […]. Nadležno tijelo […] može donijeti odluku o prestanku svjedodžbe prema vlastitom nahođenju ili na zahtjev treće strane.” [neslužbeni prijevod]

         Nizozemsko pravo

               10

               Članak 63. nizozemskog zakona o patentima iz 1995. (Nederlandse Rijksoctrooiwet 1995) određuje:
               „1.   Nositelj patenta može ga se odreći u cijelosti ili djelomično. Odricanje ima retroaktivan učinak na temelju članka 75. stavaka 5. do 7.
               […]”

               11

               Članak 75. tog zakona glasi:
               „[…]
               5.   Patent se od početka smatra u cijelosti ili djelomično lišen pravnih učinaka navedenih u člancima 53., 53.a, 71., 72. i 73., ovisno o tome je li opozvan u cijelosti ili djelomično.
               6.   Retroaktivan učinak ništavnosti ne utječe na:

                        (a)

                        odluku, koja nije privremena mjera, koja se odnosi na radnje protivne ekskluzivnom pravu nositelja patenta navedenom u člancima 53. i 53.a ili na radnje u smislu članaka 71., 72. i 73., a koja je postala pravomoćna i primjenjuje se prije opoziva;

                        (b)

                        sporazum sklopljen prije opoziva, u mjeri u kojoj je izvršen prije opoziva; u opravdanim se okolnostima, međutim, zbog pravičnosti može zahtijevati povrat iznosa plaćenih na temelju navedenog sporazuma.

                  7.   Za potrebe primjene stavka 6. točke (b), sklapanje sporazuma također obuhvaća uspostavljanje licence u nekom od drugih oblika navedenih u članku 56. stavku 2., članku 59. odnosno članku 60.”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               12

               Georgetown University podnio je 24. lipnja 2003. prijavu europskog patenta pod nazivom „cjepivo protiv papiloma virusa”, koju je Europski patentni ured (EPO) registrirao pod brojem EP 0 647140 za bjelančevinu L1 humanog papiloma virusa (HPV), sposobnu da inducira neutralizirajuća antitijela protiv viriona tog virusa. Postoje različiti genotipi humanog papiloma virusa (HPV), koji se razvrstavaju prema sličnosti njihovih DNK sekvenci. U tom pogledu, podtipovi 6 i 11 HPV‑a odgovorni su za kondilome, dok su podtipovi 16 i 18 HPV‑a odgovorni za prekancerozne lezije u genitalnom području i, također, za rak vrata maternice.

               13

               Među zahtjevima patenta Georgetown Universityja nalazi se cjepivo za sprečavanje infekcije papiloma virusom koje sadrži barem navedenu bjelančevinu ili jedan njezin dio koji je odabran među podtipovima HPV-16, HPV-18 kao i HPV-16 i HPV-18 zajedno. Taj je patent dodijeljen 12. prosinca 2007., a istekao je 23. lipnja 2013.

               14

               Oslanjajući se na OSP dodijeljen Sanofi Pasteur MSD SNC 20. rujna 2006. za lijek Gardasil, koji sadrži pročišćene bjelančevine podtipova HPV-6, HPV-11, HPV-16 i HPV-18, dobivene iz stanica kvasca (Saccharomyces cerevisiae), kao i na OSP dodijeljen GlaxoSmithKline Biologicals SA 20. rujna 2007. za lijek Cervarix, koji sadrži pročišćene bjelančevine podtipova HPV-16 i HPV-18, dobivene iz stanica kukaca (Trichoplusia ni), Georgetown University je 14. prosinca 2007. OCN‑u podnio osam zahtjeva za izdavanje SDZ‑a u vezi sa svojim patentom EP 0 647140.

               15

               Prva dva zahtjeva (br. 300318 i br. 300315) odnosila su se na mješavine podtipova HPV-6, HPV-11, HPV-16 i HPV-18 kao i HPV-16 i HPV-18. Sljedeća četiri zahtjeva (br. 300316, br. 300317, br. 300319 i br. 300320) bila su usmjerena na dobivanje SDZ‑a za podtipove HPV-16, HPV-18, HPV-6 i HPV-11, pojedinačno. Posljednja dva zahtjeva (br. 300321 i br. 300322) iznova su se odnosila na podtipove HPV-16 i HPV-18, pojedinačno.

               16

               Dana 15. siječnja 2008. OCN je prihvatio zahtjeve br. 300315 i 300318.

               17

               Dana 19. svibnja 2010. odbijen je zahtjev za izdavanje SDZ‑a (br. 300321) na osnovi OSP‑a dodijeljenoga za lijek Gardasil, u kojem je kao „proizvod”, u smislu Uredbe br. 469/2009 navedena rekombinirana bjelančevina L1 papiloma virusa (HPV) podtipa 16.

               18

               Svoju odluku o odbijanju zahtjeva OCN je prvotno temeljio na članku 3. točki (b) Uredbe br. 469/2009 jer se OSP istaknut u prilog zahtjevu za izdavanje SDZ‑a odnosio na lijek koji sadrži druge aktivne sastojke uz samu rekombiniranu bjelančevinu podtipa HPV-16. Protiv te odluke OCN‑a Georgetown University je potom uložio žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

               19

               Nakon presuda od 24. studenoga 2011., Medeva (C‑322/10, Zb., str. I‑12051.) i Georgetown University i dr. (C‑422/10, Zb., str. I‑12157.), sud koji je uputio zahtjev zaključio je da su se stranke glavnog postupka, imajući u vidu odgovore koje je Sud dao u tim presudama, sporazumjele o činjenici da dodjela SDZ‑a za aktivni sastojak HPV-16, uzet pojedinačno, nije mogla biti odbijena na temelju navedenog članka 3. točke (b), pa je u tom pogledu odluku OCN‑a trebalo poništiti.

               20

               OCN, međutim, ističe da bi se njegova odluka o odbijanju zahtjeva mogla temeljiti i na članku 3. točki (c) Uredbe br. 469/2009, uzimajući u obzir da iz te odredbe, kako ju je protumačio Sud, proizlazi da nije moguće dodijeliti više od jednog SDZ‑a po temeljnom patentu. Međutim, Georgetown University je na osnovi svog temeljnog patenta već dobio dva SDZ‑a.

               21

               Pet preostalih zahtjeva Georgetown Universityja za izdavanje SDZ‑a i dalje su u postupku rješavanja pred OCN‑om.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da nositelji patenata koji se odnose na više proizvoda s lakoćom mogu zaobići pravilo prema kojem je po temeljnom patentu moguće izdati samo jedan SDZ. Naime, dovoljno je da podijele svoje patente tako da se odnose na jedan proizvod po temeljnom patentu i tako si omoguće dobivanje SDZ‑a za svaki proizvod.

               23

               Georgetown University je pred navedenim sudom istaknuo svoju spremnost da se odrekne dva SDZ‑a koji su mu već izdani za mješavine podtipova HPV-6, HPV-11, HPV-16 i HPV-18, s jedne strane, te podtipova HPV-16 i HPV-18, s druge, te da povuče svoje neriješene zahtjeve za izdavanje SDZ‑a, ako bi mu to omogućilo da, nakon tumačenja Uredbe od strane Suda, dobije SDZ za HPV-16.

               24

               Navedeni sud i dalje dvoji o tome može li odricanje od dva već dodijeljena SDZ‑a imati retroaktivan učinak, dopuštajući tako Georgetown Universityju da u konačnici dobije SDZ za HPV-16. U tom pogledu poziva se na retroaktivan učinak odricanja od patenta od strane njegova nositelja iz članka 63. nizozemskog zakona o patentima iz 1995. i dodaje da članak 14. Uredbe br. 469/2009. ne predviđa takav učinak. Prema sudu koji je uputio zahtjev pojam „odrekne se” iz članka 14. točke (b) te uredbe treba promatrati i tumačiti kao autonomni pojam prava Unije. Međutim, pod pretpostavkom da članak 3. točka (c) navedene uredbe ne dopušta više od jednog SDZ‑a po temeljnom patentu, sud koji je uputio zahtjev sklon je ocjeni da povlačenje zahtjevâ za izdavanje SDZ‑a ne izuzima iz primjene navedeni članak 3. točku (c) u predmetu glavnog postupka, pa prema tome ni odbijanje zahtjeva koji se tiče podtipa HPV-16, uzetog pojedinačno.

               25

               U tim je okolnostima Rechtbank ’s‑Gravenhage odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Kada se temeljni patent odnosi na više proizvoda, protivi li se Uredba 469/2009 […], a posebno uvodna rečenica i točka (c) članka 3. navedene uredbe, tome da se nositelju navedenog patenta izda jedna svjedodžba za svaki zaštićeni proizvod?

                        2)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, na koji način treba tumačiti uvodnu rečenicu i točku (c) članka 3. Uredbe br. 469/2009 kada se temeljni patent koji je snazi odnosi na više proizvoda i kada, na dan podnošenja zahtjeva za izdavanje svjedodžbe za jedan od zaštićenih proizvoda (A), još nije izdana nijedna svjedodžba za druge proizvode zaštićene istim temeljnim patentom (B i C), ali su svjedodžbe za proizvode (B i C) izdane prije donošenja odluke o zahtjevu za izdavanje svjedodžbe za prvi proizvod (A)?

                        3)

                        U svrhu davanja odgovora na prethodno pitanje, je li relevantno to što je zahtjev za izdavanje svjedodžbe za jedan od proizvoda zaštićenih temeljnim patentom (A) podnesen istoga dana kao i zahtjevi koji se odnose na druge proizvode (B i C) zaštićene istim temeljnim patentom?

                        4)

                        U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, može li se izdati svjedodžba za proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi, kada je prethodno već izdana svjedodžba za drugi proizvod zaštićen istim temeljnim patentom, ali se podnositelj zahtjeva odriče posljednje svjedodžbe u namjeri dobivanja nove na osnovi istog temeljnog patenta?

                        5)

                        Ako je u svrhu davanja odgovora na prethodno pitanje relevantan retroaktivan učinak odricanja, je li to pitanje uređeno uvodnom rečenicom i točkom (b) članka 14. Uredbe br. 469/2009 ili nacionalnim pravom? Ako je pitanje retroaktivnog učinka odricanja uređeno prvom rečenicom i točkom (b) članka 14. Uredbe br. 469/2009, treba li tu odredbu tumačiti na način da odricanje ima retroaktivan učinak?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome traži da se utvrdi treba li, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima je na osnovi temeljnog patenta i OSP‑a za lijek koji se sastoji od mješavine više aktivnih sastojaka nositelj patenta već dobio SDZ za tu mješavinu, zaštićenu navedenim patentom u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009., članak 3. točku (c) te uredbe tumačiti na način da se protivi tome da nositelj tog patenta dobije i SDZ za jedan od tih aktivnih sastojaka koji je, uzet pojedinačno, također kao takav zaštićen navedenim patentom.

               27

               Najprije je potrebno istaknuti da postoje mnogobrojni genotipi HPV‑a, koji se razvrstavaju prema sličnosti svojih DNK sekvenci i da je, osim toga, kao što to proizlazi iz točaka 13., 14., 17. i 19. gore navedene presude Georgetown University i dr. te iz točaka 13., 14., 16. i 18. rješenja od 25. studenoga 2011., University of Queensland i CSL (C‑630/10, Zb., str. I‑12231.), više podtipova HPV‑a, isto kao i postupaka njihovog dobivanja, zaštićeno s više temeljnih patenata različitih nositelja.

               28

               U tom pogledu Sud je već ocijenio da u situaciji u kojoj je jedan „proizvod” u smislu članka 1. Uredbe br. 469/2009 zaštićen s više temeljenih patenata koji su, kada je primjenjivo, u posjedu različitih nositelja, bilo da je riječ o patentima za taj proizvod, za postupke njegovog dobivanja ili za njegovu primjenu, svaki od tih patenata može, u skladu s člankom 3. točkom (c) te uredbe, dati pravo na jedan SDZ, ali da po jednom temeljnom patentu nije moguće dodijeliti više od jedne svjedodžbe (vidjeti presudu od 23. siječnja 1997. Biogen, C‑181/95, Zb., str. I‑357., točku 28., i presudu od 3. rujna 2009., AHP Manufacturing, C‑482/07, Zb., str. I‑7295., točke 22. i 23.). U takvoj situaciji vrste patenata koji pripadaju, kada je to primjenjivo, svakom od tih nositelja imat će, u tom pogledu, posljedice na zaštitu koju je moguće pružiti SDZ‑om, jer će za patent koji zaštićuje proizvod kao takav zaštita pružena SDZ‑om obuhvatiti taj proizvod, dok će se u slučaju patenta za postupak dobivanja proizvoda ta zaštita odnositi isključivo na taj postupak ili eventualno, ako to predviđa pravo mjerodavno za taj patent, na proizvod izravno dobiven u tom postupku (vidjeti gore navedeno rješenje University of Queensland i CSL, točku 39.). Naposljetku, u slučaju patenta za novu terapeutsku primjenu aktivnog sastojka, poznatog ili ne, zaštita pružena SDZ‑om moći će obuhvatiti isključivo novu primjenu tog proizvoda, ali ne i aktivni sastojak kao takav [presuda od 19. srpnja 2012., Neurim Pharmaceuticals (1991), C‑130/11, točka 25.].

               29

               Međutim, predmet glavnog postupka odnosi se na drukčiju situaciju, onu u kojoj se za isti temeljni patent može smatrati da zaštićuje više proizvoda u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009 te tako otvara različito pitanje, u ovom slučaju može li takav patent svojem nositelju omogućiti da dobije više SDZ‑a.

               30

               U tom pogledu patent koji štiti više različitih proizvoda može uistinu dopustiti dodjelu više SDZ‑a u vezi sa svakim od tih različitih proizvoda, osobito ako je svaki od njih „zaštićen” kao takav „temeljnim patentom” u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, zajedno s člankom 1. točkama (b) i (c) iste (presuda od 12. prosinca 2013., Actavis Group PTC i Actavis UK, C‑443/12, točka 29.), te je sadržan u lijeku koji raspolaže OSP‑om.

               31

               Tekst članka 1. točke (b) i članka 3. točke (c) Uredbe br. 469/2009 doista se ne protivi takvom tumačenju. Osim toga, isto je tumačenje potkrijepljeno ciljem navedene uredbe koja, kao što proizlazi iz točke 11. obrazloženja prijedloga uredbe Vijeća (EEZ) od 11. travnja 1990. o uvođenju svjedodžbe o dodatnoj zaštiti [COM(90) 101 final], teži poticanju farmaceutskih istraživanja dodjeljivanjem SDZ‑a za proizvod pod kojim se, u užem smislu, podrazumijeva aktivni sastojak. Svako drukčije tumačenje moglo bi, uostalom, otvoriti prostor strategijama zaobilaženja i izazvati dodatne troškove koji mogu obeshrabriti inovacije utoliko što bi zainteresirani subjekti bili prisiljeni zahtijevati posebni temeljni patent za svaki od svojih „proizvoda”.

               32

               U predmetu glavnog postupka čini se nespornim to da temeljni patent u posjedu Georgetown Universityja zaštićuje, u najmanju ruku, kako mješavine podtipova HPV-6, HPV-11, HPV-16 i HPV-18 te HPV-16 i HPV-18, koje su sadržane u lijekovima Gardasil i Cervarix, tako i podtip HPV-16, koji je stavljen u promet u lijeku Gardasil.

               33

               Činjenice u glavnom postupku razlikuju se tako od onih koje su dovele do gore navedene presude u predmetu Actavis Group PTC i Actavis UK. Naime, u tom je predmetu temeljni patent štitio aktivni sastojak kao takav, dopuštajući njegovom nositelju da na temelju OSP‑a za lijek koji sadrži samo taj aktivni sastojak za njega ishodi SDZ. Radilo se, dakle, o tome može li, na temelju tog patenta te naknadnog OSP‑a za lijek koji sadrži taj aktivni sastojak u mješavini s aktivnim sastojkom koji nije kao takav bio zaštićen navedenim patentom, nositelj tog patenta zahtijevati drugi SDZ za mješavinu aktivnog sastojka za koji je već dodijeljen jedan SDZ i aktivnog sastojka koji kao takav nije bio zaštićen navedenim patentom.

               34

               Slijedi da odgovor Suda na drugo pitanje postavljeno u predmetu u kojem je donesena presuda Actavis Group PTC i Actavis UK nije moguće prenijeti na predmet glavnog postupka.

               35

               U predmetu glavnog postupka, imajući u vidu točku 30. ove presude, mješavina četiriju aktivnih sastojaka, među kojima se nalazi i HPV-16, te isti taj aktivni sastojak, uzet pojedinačno, zaštićeni su temeljnim patentom Georgetown Universityja u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009. Prema tome, članak 3. točka (c) te uredbe ne protivi se načelno tome da se potonjem, na osnovi tog patenta i istog OSP‑a, u ovom slučaju onog za lijek Gardasil, dodijeli SDZ kako za mješavinu aktivnih sastojaka (HPV-6, HPV-11, HPV-16 i HPV-18) tako i za aktivni sastojak HPV-16, uzet pojedinačno. Naime, iako se područja zaštite dvaju SDZ‑a nužno preklapaju, u načelu će oba isteći istoga datuma.

               36

               Dakle, takva dodjela više SDZ‑a za različite „proizvode” dopušta uspostavljanje razdoblja odgovarajuće učinkovite zaštite patenta, koja je istovrsna kada je riječ o dva gore navedena SDZ‑a, omogućujući njihovom nositelju da uživa dodatno razdoblje ekskluzivnog prava nakon isteka temeljnog patenta koje služi tome da mu se makar i djelomično nadoknadi kašnjenje u komercijalnom iskorištavanju izuma nastalo uslijed vremenskog razmaka između datuma podnošenja prijave patenta i dobivanja prvog OSP‑a u Europskoj uniji (vidjeti presudu od 11. studenoga 2010., Hogan Lovells International, C‑229/09, Zb., str. I‑11335., točku 50.; kao i gore navedenu presudu Actavis Group PTC i Actavis UK, točku 31.).

               37

               Međutim, čini se da iz podataka naznačenih u zahtjevu za prethodnu odluku proizlazi da aktivni sastojak zaštićen temeljnim patentom za koji je Georgetown University u predmetu glavnog postupka zatražio izdavanje SDZ‑a na temelju OSP‑a za lijek Gardasil, to jest aktivni sastojak HPV-16, također može sadržan i u drugom lijeku, Cervarixu, za koji je izdan kasniji OSP.

               38

               U tom pogledu valja navesti da se od trenutka kada nositelj patenta dobije SDZ za aktivni sastojak na osnovi OSP‑a za prvi lijek stavljen u promet, koji među aktivnim sastojcima sadrži aktivni sastojak zaštićen temeljnim patentom (gore navedena presuda Medeva, točka 40.), kao što je u predmetu glavnog postupka slučaj sa SDZ‑om za HPV-16 izdanim na osnovi OSP‑a za Gardasil, tekst članka 3. točke (c) Uredbe br. 469/2009 protivi tome da nositelj, na osnovi istog patenta, dobije drugi SDZ za isti HPV-16 kao „proizvod” temeljem OSP‑a za drugi lijek koji također sadržava taj aktivni sastojak, osim ako se u tom lijeku „proizvod” koji je predmet zahtjeva za izdavanje SDZ‑a u stvarnosti odnosi na različit HPV-16 te ulazi u područje zaštite dodijeljene temeljnim patentom koji je istaknut u prilog tom zahtjevu [vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Neurim Pharmaceuticals (1991), točku 30.].

               39

               U skladu s člankom 5. Uredbe br. 469/2009 SDZ‑i poput onih navedenih u točki 35. ove presude, dodijeljeni u vezi s navedenim proizvodima, daju u pogledu tih proizvoda, nakon isteka temeljnog patenta, ista prava kao i taj patent, u granicama zaštite koju navedeni patent pruža, a koje su određene u članku 4. Uredbe. Prema tome, ako se nositelj tog patenta može, dok je patent na snazi, suprotstaviti svakoj ili pojedinim primjenama svojih proizvoda kao lijeka koji se od njih sastoji ili ih sadržava, SDZ‑i dodijeljeni u pogledu tih proizvoda daju mu ista prava na sve primjene tih proizvoda kao lijeka koje su odobrene prije isteka navedenih svjedodžbi (vidjeti gore navedene presude Medeva, točku 39. i Georgetown University i dr., točku 32., kao i gore navedeno rješenje University of Queensland i CSL, točku 34. te rješenje od 25. studenoga 2011., Daiichi Sankyo, C‑6/11, Zb., str. I‑12255., točku 29.).

               40

               K tome, članak 13. Uredbe br. 469/2009 određuje da se po isteku tih SDZ‑a njihov nositelj više ne može suprotstaviti, nastavno na temeljni patent koji je poslužio kao osnova za dodjeljivanje tih SDZ‑a, stavljanju u promet od strane trećih osoba jedinog aktivnog sastojka obuhvaćenog jednim od tih dvaju SDZ‑a, kao ni stavljanju u promet mješavine obuhvaćene drugom svjedodžbom. Navedeno podrazumijeva da, nakon datuma isteka tih dvaju SDZ‑a, treće osobe moraju imati mogućnost u promet staviti ne samo lijekove koji se sastoje od tog jedinog aktivnog sastojka ili te mješavine aktivnih sastojaka, koji su prethodno bili zaštićeni, nego i svaki lijek koji sadrži navedeni aktivni sastojak ili navedenu mješavinu koja je, u ovom slučaju, u kombinaciji s drugim aktivnim sastojcima.

               41

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti tako da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima je na osnovi temeljnog patenta i OSP‑a za lijek koji se sastoji od mješavine više aktivnih sastojaka nositelj patenta već dobio SDZ za tu mješavinu, zaštićenu navedenim patentom u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, članak 3. točku (c) te uredbe treba tumačiti na način da se ne protivi tome da nositelj tog patenta dobije i SDZ za jedan od tih aktivnih sastojaka koji je, uzet pojedinačno, također kao takav zaštićen navedenim patentom.

         Drugo do petog pitanja

               42

               Sljedeća su pitanja postavljena pod pretpostavkom potvrdnog odgovora Suda na prvo pitanje.

               43

               Uzimajući u obzir odgovor na to pitanje, nije potrebno odgovarati na drugo do petog prethodnog pitanja.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     U okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima je na osnovi temeljnog patenta i odobrenja za stavljanje u promet lijeka koji se sastoji od mješavine više aktivnih sastojaka nositelj patenta već dobio svjedodžbu o dodatnoj zaštiti za tu mješavinu, zaštićenu navedenim patentom u smislu članka 3. točke (a) Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove, članak 3. točku (c) te uredbe treba tumačiti na način da se ne protivi tome da nositelj tog patenta dobije i svjedodžbu o dodatnoj zaštiti za jedan od tih aktivnih sastojaka koji je, uzet pojedinačno, također kao takav zaštićen navedenim patentom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 5. veljače 2016. (Ulomci).#Kicktipp GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice kicktipp – Raniji nacionalni verbalni žig KICKERS – Pravilo 19. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 – Pravilo 98. stavak 1. Uredbe br. 2868/95 – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-135/14.

text:
T‑135/1462014TJ0135EU:T:2016:6900011155TPRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)5. veljače 2016. (

            *1

      )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice kicktipp — Raniji nacionalni verbalni žig KICKERS — Pravilo 19. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 — Pravilo 98. stavak 1. Uredbe br. 2868/95 — Relativni razlog za odbijanje — Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu — Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009“
      U predmetu T‑135/14,

         Kicktipp GmbH, sa sjedištem u Düsseldorfu (Njemačka), koji zastupa A. Dreyer, avocat,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa I. Harrington, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest:

         Società Italiana Calzature Srl, sa sjedištem u Milanu (Italija), koje zastupa G. Cantaluppi, avocat,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 12. prosinca 2013. (predmet R 1061/2012‑2), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između Società Italiana Calzature Srl i Kicktipp GmbH,
      OPĆI SUD (peto vijeće),
      u sastavu: A. Dittrich (izvjestitelj), predsjednik, J. Schwarcz i V. Tomljenović, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 20. veljače 2014.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 27. svibnja 2014.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 24. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 7. listopada 2014.,
      uzimajući u obzir odgovore stranaka na pisano pitanje Općeg suda,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., da se odluka donese bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         [omissis]

         Zahtjevi stranaka

               16

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               17

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               18

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu i potvrdi pobijanu odluku kao i odluku Odjela za prigovore od 5. travnja 2012.;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova postupka uključujući troškove nastale pred žalbenim vijećem i Odjelom za prigovore OHIM‑a.

         Pravo

         [omissis]

      2. Meritum

         [omissis]

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi Pravila 19. stavka 1. i 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95

         [omissis]

      Osnovanost prvog tužbenog razloga

         [omissis]

      – Pitanje može li se podnošenje potvrde o produljenju registracije žiga smatrati dovoljnim kako bi se pokazalo postojanje, valjanost i opseg zaštite žiga na kojem se temelji prigovor

               55

               Tužitelj ističe da, u skladu s pravilom 19. stavkom 2. točkom (a) podtočkom (ii) Uredbe br. 2868/95, podnositelj prigovora treba predočiti presliku potvrde o registraciji žigova na kojima se prigovor temelji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije, a intervenijent je predočio samo potvrde o produljenju registracije.

               56

               Treba utvrditi da intervenijent nije podnio potvrdu o registraciji ranijeg žiga. Naime, podnio je samo kao prilog prigovoru potvrdu o posljednjem zahtjevu za produljenje registracije i, u prilogu podnesku od 8. studenoga 2010., potvrdu o produljenju registracije.

               57

               Osim toga, treba podsjetiti da u skladu s pravilom 19. stavkom 2. prvom rečenicom Uredbe br. 2868/95 podnositelj prigovora treba podnijeti „dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite [njegovog] ranijeg znaka“. Pravilo 19. stavak 2. druga rečenica Uredbe br. 2868/95 navodi dokaze koje podnositelj prigovora treba „osobito“ osigurati.

               58

               Prema tekstu prvog dijela pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke (ii) francuske verzije Uredbe br.2868/95 podnositelj prigovora treba podnijeti potvrdu o registraciji „i“, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije ranijeg žiga koji nije žig Zajednice. U skladu s time, podnositelj prigovora načelno treba podnijeti potvrdu o registraciji čak i ako je podnio potvrdu o produljenju registracije. Druge jezične verzije tog pravila potvrđuju da, načelno, također treba podnijeti potvrdu o registraciji jer sadrže ekvivalent veznika „i“, na primjer „and“ u engleskoj verziji, „y“ u španjolskoj verziji, „ed“ u talijanskoj verziji, „e“ u portugalskoj verziji i „en“ u nizozemskoj verziji.

               59

               Točno je da se u njemačkoj verziji pravila 19. stavka 2. točke (a) ii) Uredbe br. 2868/95 koristi veznik „oder“ (ili). Međutim, uzimajući u obzir da francuska, engleska, španjolska, talijanska, portugalska i nizozemska jezična verzija predmetne odredbe sve sadrže veznik „i“ ili njegov ekvivalent u tim jezicima, okolnost da se u njemačkoj verziji koristi veznik „oder“ nije odlučujuća.

               60

               Prema pravilu 19. stavku 2. točki (a) podtočki (ii) in fine Uredbe br. 2868/95, podnositelj prigovora ima i mogućnost podnijeti „jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran“.

               61

               U tom pogledu postavlja se pitanje odnosi li se mogućnost podnošenja jednakovrijednog dokumenta samo na obvezu podnošenja potvrde o produljenju registracije ili na obvezu podnošenja oba predmetna dokumenta, to jest i potvrde o produljenju registracije i potvrde o registraciji. U gramatičkom smislu, moguća su oba tumačenja. Naime u tekstu „ako je žig registriran, presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o posljednjem produljenju registracije kojom se dokazuje da razdoblje zaštite žiga traje dulje od vremenskog roka iz stavka 1. i svako produljenje tog razdoblja ili jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran“, njegov dio „ili jednakovrijedne dokumente“ može se odnositi ili na oba dokumenta, to jest kako na potvrdu o registraciji tako i na potvrdu o produljenju registracije ili samo na potonji dokument.

               62

               Navedenu odredbu treba tumačiti na način da se mogućnost podnošenja jednakovrijednog dokumenta ne odnosi samo na potvrdu o produljenju registracije već kako na potvrdu o registraciji tako i na potvrdu o produljenju registracije. Naime zahtjev za podnošenje potvrde o registraciji nije sam sebi cilj, nego je njegov smisao omogućiti OHIM‑u da raspolaže vjerodostojnim dokazom o postojanju žiga na temelju kojeg je podnesen prigovor. Treba podsjetiti da prva rečenica pravila 19. stavka 2. Uredbe br. 2868/95 propisuje da podnositelj prigovora također podnosi „dokaz“ o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njegova ranijeg znaka i da druga rečenica pravila 19. stavka 2. Uredbe br. 2868/95 ima samo jedno pojašnjenje u vezi s dokumentima koji se trebaju podnijeti kako bi se osigurao taj „dokaz“. Teleološko tumačenje pravila 19. stavka 2. Uredbe br. 2868/95 omogućuje zaključivanje prema kojem je u konačnici bitno da OHIM ima vjerodostojan „dokaz“ o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga na kojem se temelji prigovor.

               63

               Taj zahtjev zadovoljava podnošenje dokumenta koji je izdalo nadležno tijelo i koji sadrži iste informacije kao i potvrda o registraciji žiga. Ne može se zahtijevati od podnositelja prigovora da podnese potvrdu o registraciji ako je podnio dokument koji je izdalo isto nadležno tijelo, koji je jednako vjerodostojan kao i navedena potvrda i sadrži sve potrebne informacije.

               64

               Prema tome, moguće je podnijeti „jednakovrijedan“ dokument koji zamjenjuje kako potvrdu o registraciji tako i potvrdu o produljenju registracije. Također je moguće da drugi dokument naveden u pravilu 19. stavku 2. točki (a) ii) Uredbe br. 2868/95, to jest potvrda o produljenju registracije, istovremeno predstavlja „jednakovrijedni dokument“ prvome – potvrdi o registraciji. Naime, ako potvrda o produljenju registracije sadrži sve informacije bitne za ocjenu postojanja, valjanosti i opsega zaštite ranijeg žiga na kojem se temelji prigovor, podnošenje tog dokumenta predstavlja „dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite [njegovog] ranijeg znaka“ u smislu pravila 19. stavka 2. prve rečenice Uredbe br. 2868/95. Treba podsjetiti da je u skladu s teleološkim tumačenjem pravila 19. stavka 2. Uredbe br. 2868/95, odlučujući element sadržaj dokumenta, kao i činjenica da dolazi od nadležnog tijela.

               65

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je predočavanje potvrde o produljenju registracije žiga dovoljno kako bi se pokazalo postojanje, valjanost i opseg zaštite žiga na kojem se temelji prigovor ako sadrži sve potrebne informacije u tu svrhu.

                  [omissis]

         – Dostatnost dokumenata podnesenih u prilog prigovoru

         [omissis]

               71

               Tužitelj u tom pogledu ističe da prema pravilu 98. stavku 1. Uredbe br. 2868/95, ako se treba priložiti prijevod dokumenta, on identificira dokument na koji se odnosi i prikazuje strukturu i sadržaj izvornog dokumenta.

               72

               U ovom slučaju, prijevod koji je intervenijent podnio ne sadrži nikakav izričit navod o tome koji je izvorni dokument čiji je to prijevod. Međutim, takav izričit navod nije potreban kako bi se identificirao dokument na koji se prijevod odnosi kada su originalni dokument i prijevod podneseni zajedno. U konkretnom slučaju iz OHIM‑ovog spisa proizlazi da se prijevod nalazi odmah nakon izvornog dokumenta. U takvim okolnostima nema dvojbe o tome koji je originalni dokument na koji se prijevod odnosi.

                  [omissis]

               74

               Treba istaknuti da je, s obzirom na to da je produljenje registracije pravodobno zatraženo, ali nadležno tijelo još nije odlučilo o tom zahtjevu, dovoljno podnijeti potvrdu o podnošenju zahtjeva ako dolazi od nadležnog tijela i sadrži sve potrebne informacije o registraciji žiga kao što su one koje proizlaze iz potvrde o registraciji. Naime, kada žig na kojem se temelji prigovor nije produljen, nositelj žiga ne može podnijeti potvrdu o produljenju registracije te ga se ne može kazniti zbog vremena potrebnog nadležnom tijelu za donošenje odluke o njegovu zahtjevu. Ista ideja osim toga proizlazi iz pravila 19. stavka 2. točke (a) i) Uredbe br. 2868/95 prema kojem je, ako žig još nije registriran, dovoljno podnijeti presliku odgovarajuće potvrde o podnošenju prijave.

               75

               S druge strane, kada je žig na kojem se prigovor temelji registriran, nije dovoljno, u skladu s pravilom 19. stavkom 2. točkom (a) ii) Uredbe br. 2868/95, podnijeti potvrdu o podnošenju prijave. Nužno je podnijeti potvrdu o registraciji žiga ili jednakovrijedan dokument. Prema istoj logici, nije dovoljno podnijeti potvrdu o podnošenju zahtjeva za produljenje registracije kada je produljenje izvršeno.

                  [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (peto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka drugog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 12. prosinca 2013. (predmet R 1061/2012‑2).

                           2.

                           Nalaže se OHIM‑u snošenje vlastitih troškova kao i troškova Kicktipp GmbH.

                           3.

                           Società Italiana Calzature Srl snosit će vlastite troškove.

                           Dittrich

                           Schwarcz

                           Tomljenović

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 5. veljače 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )   Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. lipnja 2008.#Matthias Zerche (C-334/06) i Manfred Seuke (C-336/06) protiv Landkreis Mittweida i Steffen Schubert (C-335/06) protiv Landkreis Mittlerer Erzgebirgskreis.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Chemnitz - Njemačka.#Direktiva 91/439/EEZ.#Spojeni predmeti C-334/06 do C-336/06.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 13. listopada 2015.#Catherine Teughels protiv Europske komisije.#Žalba – Protužalba – Javna služba – Dužnosnici – Mirovine – Prijenos nacionalnih mirovinskih prava – Prijedlozi za priznavanje godina mirovinskog staža – Akt koji je negativno ne utječe – Nedopuštenost tužbe – Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.#Predmet T-131/14 P.