title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. rujna 2015.#Europska komisija protiv Republike Slovačke.#Povreda obveze države članice – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 7. – Članak 21. – Davanje za slučaj bolesti – Doplatak za skrb, doplatak za pomoć i doplatak za naknadu dodatnih troškova – Pravilo o boravištu.#Predmet C-433/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑433/13,
            povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 31. srpnja 2013. na temelju članka 258. UFEU‑a,
            Europska komisija , koju zastupaju A. Tokár, D. Martin i F. Schatz, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Slovačke Republike , koju zastupa B. Ricziová, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je time što je odbila korisnicima koji imaju boravište u državi članici različitoj od Slovačke dodijeliti doplatke za skrb, za pomoć i naknade za dodatne troškove predviđene Zakonom br. 447/2008 o doplatcima dodijeljenima zbog teškog invaliditeta, kojim se izmjenjuju i dopunjuju određeni zakoni, kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakon br. 447/2008), Slovačka Republika povrijedila obveze koje ima na temelju članka 48. UFEU‑a kao i članaka 7. i 21. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1. i izmjena SL L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL L 284, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            2. Uvodna izjava Uredbe br. 883/2004 glasi:
            „Unutar Zajednice u načelu nema opravdanja da prava iz sustava socijalne sigurnosti ovise o mjestu boravišta određene osobe; međutim, u posebnim slučajevima, posebno obzirom na posebna davanja povezana s gospodarskom i socijalnom situacijom određene osobe, mjesto boravišta može se uzeti u obzir.“
            3. Uvodna izjava 37. te uredbe glasi ovako:
            „Kao što je Sud više puta istaknuo, odredbe koje odstupaju od načela izvoza davanja iz sustava socijalne sigurnosti moraju se strogo tumačiti. To znači da se one mogu primjenjivati jedino na davanja koja ispunjavaju posebno određene uvjete. Iz tog proizlazi da se poglavlje 9. glave III. ove Uredbe može primjenjivati isključivo na davanja koja su istodobno posebna i nedoprinosna te su navedena u Prilogu X ovoj Uredbi.“
            4. Članak 3. navedene uredbe, pod naslovom „Materijalno područje primjene“, predviđa:
            „1. Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
            a) davanja za slučaj bolesti;
            […]
            2. Ako nije drugačije predviđeno Prilogom XI., ova se Uredba primjenjuje na opće i posebne sustave socijalne sigurnosti, bilo da su doprinosni ili nedoprinosni, te na sustave koji se odnose na obveze poslodavca ili vlasnika broda.
            3. Ova se Uredba također primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja predviđena člankom 70.
            […]
            5. Ova se Uredba ne primjenjuje na:
            a) socijalnu i medicinsku skrb;
            […]“
            5. Sukladno članku 7. Uredbe br. 883/2004, pod naslovom „Odstupanje od pravila o boravištu“:
            „Ako ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, novčana davanja koja se isplaćuju na temelju zakonodavstva jedne ili više država članica ili na temelju ove Uredbe ne podliježu nikakvom smanjenju, izmjeni, obustavi, ukidanju ili pljenidbi po računu zbog činjenice da korisnik ili članovi njegove obitelji borave u državi članici različitoj od one u kojoj se nalazi ustanova nadležna za pružanje davanja.“
            6. Članak 21. te uredbe pod naslovom „Novčana davanja“ propisuje:
            „1. Osigurana osoba i članovi njezine obitelji koji borave ili privremeno borave u državi članici različitoj od nadležne države članice imaju pravo na novčana davanja koja pruža nadležna ustanova u skladu sa zakonodavstvom koje primjenjuje. Sporazumom između nadležne ustanove i ustanove mjesta boravišta ili privremenog boravišta takva davanja može, međutim, osigurati ustanova mjesta boravišta ili privremenog boravišta na teret nadležne ustanove u skladu sa zakonodavstvom nadležne države članice.
            […]“
            7. Članak 70. navedene uredbe predviđa:
            „[…]
            2. U smislu ovog poglavlja, ,posebna nedoprinosna novčana davanja' znači ona koja:
            a) su namijenjena:
            i) stjecanju dopunskog, zamjenskog ili pomoćnog osiguranja za slučaj rizika obuhvaćenih granama socijalne sigurnosti navedenih u članku 3. stavku 1., a koje određenim osobama jamči najniži prihod za osnovne životne potrebe s obzirom na gospodarsku i socijalnu situaciju u određenoj državi članici;
            ii) samo za posebnu zaštitu invalidnih osoba, usko povezanu s navedenim socijalnim okruženjem osobe u određenoj državi članici,
            i
            b) ako se financiranje isključivo izvodi iz obveznog oporezivanja namijenjenog pokrivanju općih javnih troškova, a uvjeti za stjecanje i određivanje davanja ne ovise ni o kakvom doprinosu s obzirom na korisnika. Međutim, davanja koja se stječu kao dodatak doprinosnim davanjima ne smatraju se doprinosnim davanjima samo zbog tog razloga,
            i
            c) navedena su u Prilogu X.
            3. Članak 7. i druga poglavlja ove glave ne primjenjuju se na davanja navedena u stavku 2. ovog članka.“
            Slovačko pravo
            8. Članak 1. Zakona br. 447/2008, pod naslovom „Cilj“, predviđa:
            „1) Ovim zakonom uređeni su pravni odnosi u vezi s dodjelom doplataka namijenjenih nadoknadi socijalnih posljedica teškog invaliditeta; […] i za ocjenu potrebe posebne skrbi sukladno posebnim propisima.
            2) Cilj organizacije pravnih odnosa iz stavka 1. jest pridonijeti socijalnoj integraciji osoba s teškim invaliditetom, kroz njihovo aktivno sudjelovanje i uz poštovanje njihovog ljudskog dostojanstva, u skladu s uvjetima i područjima utvrđenima ovim zakonom.“
            9. U skladu s člankom 3. stavkom 1. tog zakona:
            „Sudionici pravnih odnosa iz ovog zakona su
            a) fizička osoba koja je
            1. državljanin Slovačke Republike s trajnim ili privremenim boravištem na državnom području Slovačke, sukladno posebnim propisima, ili
            2. strani državljanin, državljanin države članice Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili državljanin Švicarske Konfederacije (u daljnjem tekstu: Europski gospodarski prostor), koji ima registrirano trajno boravište na državnom području Slovačke sukladno posebnim propisima i koji radi ili studira u obrazovnoj ustanovi koju priznaje država na državnom području Slovačke ili
            3. strani državljanin, državljanin države Europskog gospodarskog prostora i koji ima registrirano trajno boravište na neodređeno vrijeme na slovačkom državnom području, sukladno posebnim propisima, ili
            4. član obitelji stranog državljanina iz točke 2. i kojemu je dopušteno imati trajno boravište na državnom području Slovačke ili
            5. strani državljanin, član obitelji slovačkog državljanina koji ima trajno boravište na državnom području Slovačke, kojemu je dopušteno imati trajno boravište na državnom području Slovačke, sukladno posebnim propisima, ili
            6. strani državljanin, koji nije državljanin države Europskog gospodarskog prostora, čije je pravo na naknadu zajamčeno međunarodnim sporazumom kojeg je Slovačka Republika članica i koji je objavljen u Zborniku zakona Slovačke Republike ili
            7. strani državljanin koji ima pravo azila sukladno posebnim propisima,
            […]“
            10. Članak 10. stavak 1. navedenog zakona propisuje da se „[v]ještačenje u svrhu naknade [socijalnih posljedica teškog invaliditeta, u daljnjem tekstu: naknada] i dobivanje potvrde o invaliditetu […] sastoji od izdavanja medicinskog i socijalnog vještačenja.“
            11. U skladu s člankom 11. stavkom 11. Zakona br. 447/2008, „[m]edicinskim vještačenjem dobiva se medicinsko mišljenje koje sadrži stupanj funkcionalnog oštećenja, utvrđenje da dotična osoba ima teški invaliditet, zaključke tome na koje je načine osoba s teškim invaliditetom ovisna o drugima navedene u članku 14. i rok za preispitivanje zdravstvenog stanja osim ako ovim zakonom nije drukčije propisano. […]“
            12. Članak 13. tog zakona uređuje djelatnost socijalne procjene koja uključuje procjenu individualne sposobnosti osobe s teškim invaliditetom, njezina obiteljskog kruga i okruženja, uključujući procjenu sustava prijevoza i uvjeta stanovanja, osobito dostupnost javnih zgrada.
            13. Članak 14. navedenog zakona nabraja načine na koje osobe s teškim invaliditetom ovise o drugima u svrhu naknade. Taj članak određuje uvjete pod kojima se osoba s teškim invaliditetom smatra ovisnom o pomoći koju pruža druga fizička osoba, navodeći osobito uvjete u kojima osoba s teškim invaliditetom ovisi o osobnoj pomoći, skrbi, napravi, prilagodbi naprave, dizalici, opremi osobnog motornog vozila, prilagodbi stana, obiteljske kuće ili garaže, individualnom prijevozu osobnim motornim vozilom, naknadi dodatnih troškova uzrokovanih posebnim režimom prehrane ili higijene ili onih vezanih za trošenje odjeće, rublja, obuće i namještaja kao i o pratnji.
            14. Sukladno članku 15. Zakona br. 447/2008, pod naslovom „Kompleksna vještačenja“:
            „1) Na temelju medicinskog vještačenja iz članka 11. stavka 11. i zaključaka socijalnog vještačenja iz članka 13. stavka 9. nadležno tijelo razvija u svrhu naknade kompleksno vještačenje koje uključuje sljedeće elemente:
            a) stupanj funkcionalnog oštećenja,
            b) utvrđenje da dotična osoba ima teški invaliditet,
            c) socijalne posljedice teškog invaliditeta u svim područjima na koje se odnosi naknada,
            d) prijedlog vrste doplatka koji treba dodijeliti na ime naknade,
            e) po potrebi, utvrđenje da je osoba s teškim invaliditetom ovisna o pratnji,
            f) po potrebi, utvrđenje da je osoba s teškim invaliditetom ovisna o individualnom prijevozu osobnim motornim vozilom ili da je djelomično ili potpuno slijepa na oba oka,
            g) rok za preispitivanje zdravstvenog stanja, ako ga je odredio liječnik vještak,
            h) obrazloženje kompleksnog vještačenja.
            2) Ako je osoba s teškim invaliditetom ovisna o pomoći koju pruža druga osoba u obliku osobne pomoći, kompleksna analiza sadrži također naznaku, izraženu u obliku broja sati unutar godine dana, opsega osobne pomoći o kojoj je osoba s teškim invaliditetom ovisna za svaku aktivnost nabrojenu u prilogu 4.
            […]“
            15. Članak 18. tog zakona predviđa odredbe koje se tiču ispitivanja i utvrđenja prihoda i imovine osoba s teškim invaliditetom radi dodjele doplataka u svrhu naknade.
            16. Članak 20. navedenog zakona, koji uređuje osobnu pomoć, propisuje:
            „1) Osobna pomoć je pomoć koja se pruža osobi s teškim invaliditetom za obavljanje aktivnosti nabrojenih u prilogu 4. Tu pomoć pruža osobni(a) asistent(ica).
            2) Osobna pomoć ima za cilj povećati pokretljivost osoba s teškim invaliditetom, pridonijeti njihovoj društvenoj integraciji i samostalnosti, dati im mogućnost da donose odluke i utječu na obiteljsku dinamiku te im pomoći u obavljanju profesionalnih aktivnosti, obrazovanja i razonode.“
            17. U skladu s člankom 21. Zakona br. 447/2008, u odnosu na ispitivanje opsega osobne pomoći:
            „1) Opseg osobne pomoći određuje se s obzirom na aktivnosti nabrojene u prilogu 4. koje osoba s teškim invaliditetom nije sposobna obavljati sama i na broj sati potreban za njihovo obavljanje.
            […]
            3) Računanje sati osobne pomoći ne uključuje sate osobne pomoći tijekom kojih osoba s teškim invaliditetom ostvaruje dnevnu ili tjednu pomoć u kući. Osobi s teškim invaliditetom koja koristi pomoć u kući na godišnjoj razini može se predložiti osobna pomoć u obliku pratnje u školsku ustanovu ako se ta ustanova ne nalazi u prostorima socijalne službe i službe socijalno‑pravne zaštite djece i socijalne skrbi.
            […]“
            18. Članak 22. tog zakona uređuje dodjelu osobne pomoći ovim riječima:
            „1) Osoba s teškim invaliditetom koja se nakon kompleksnog vještačenja obavljenog u skladu s člankom 15. stavkom 1. proglasi ovisnom o osobnoj pomoći može ostvariti doplatak u tu svrhu ako se osobna pomoć pruža za aktivnosti nabrojane u prilogu 4.
            […]
            7) Doplatak za osobnu pomoć isplaćuje se u iznosu koji odgovara opsegu osobne pomoći za jednu godinu izraženom u eurima. Iznos tog doplatka smanjuje se za iznos uvećanja invalidske mirovine isplaćen za cijelu kalendarsku godinu.
            […]
            9) Ako su prihodi osobe s teškim invaliditetom veći od četverostrukog iznosa minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […], iznos koji odgovara četverostrukom iznosu minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] odbija se od prihoda osobe s teškim invaliditetom. Ako je rezultat tog oduzimanja manji od iznosa koji odgovara opsegu osobne pomoći izraženog u eurima, iznos doplatka za osobnu pomoć bit će jednak toj razlici. Ako je razlika između prihoda osobe s teškim invaliditetom i iznosa koji predstavlja četverostruki iznos minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] veća od iznosa koji odgovara opsegu osobne pomoći izraženog u eurima, doplatak za osobnu pomoć neće biti dodijeljen; stavci 7. i 8. primjenjuju se mutatis mutandis .
            10) Tarifa po s atu osobne pomoći u svrhu izračuna iznosa doplatka iznosi 1,39 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe punoljetne osobe […].
            11) Doplatak za osobnu pomoć isplaćuje se svaki mjesec na predočenje evidencije sati pružene osobne pomoći tijekom prethodnog mjeseca.
            12) Doplatak za osobnu pomoć isplaćuje se osobi s teškim invaliditetom ili, uz pisani pristanak navedene osobe, agenciji za osobnu pripomoć ako je osoba s teškim invaliditetom s tom agencijom sklopila ugovor o pomoći za izvršenje upravnih akata koji predviđa osobito naknadu za osobnog(u) pomoćnika(icu).
            […]“
            19. Članak 23. navedenog zakona predviđa u stavcima 9. i 10. da je osoba s teškim invaliditetom dužna svaki mjesec nadležnom tijelu podnijeti evidenciju sati pružene osobne pomoći u svrhu izdavanja računa kao i potvrdu o isplaćenoj plaći osobnom(oj) pomoćniku(ici).
            20. Članak 38. Zakona br. 447/2008 u odnosu na dodjelu naknade za dodatne troškove predviđa:
            „1) Osoba s teškim invaliditetom koja se, nakon kompleksnog vještačenja provedenog u skladu s člankom 15. stavkom 1., proglasi ovisnom o naknadi za dodatne troškove može, osim u slučaju suprotnih odredaba ovog zakona, ostvariti doplatak za dodatne troškove
            a) prouzrokovane posebnim režimom prehrane;
            b) vezane za
            1. posebnu higijenu ili trošenje odjeće, rublja, obuće ili namještaja,
            2. održavanje osobnog motornog vozila,
            3. održavanje posebno dresiranog psa.
            2) Ovisnost se ispituje odvojeno za svaki slučaj dodatnih troškova nabrojen u stavku 1.
            […]
            4) Iznos mjesečnog doplatka za naknadu dodatnih troškova za posebni režim prehrane iznosi
            a) 18,56 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] za patologije i probleme nabrojene u prvoj skupini priloga 5.;
            b) 9,28 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] za patologije i probleme nabrojene u drugoj skupini priloga 5.;
            c) 5,57 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] za patologije i probleme nabrojene u trećoj skupini priloga 5.
            […]
            10) Iznos mjesečnog doplatka za naknadu dodatnih troškova vezanih za održavanje osobnog motornog vozila iznosi 16,70 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […].
            […]
            14) Iznos mjesečnog doplatka za naknadu dodatnih troškova vezanih za držanje posebno dresiranog psa iznosi 22,27 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […].
            […]
            17) Doplatak za naknadu dodatnih troškova ne može se dodijeliti ako su prihodi fizičke osobe s teškim invaliditetom veći od trostrukog iznosa minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […].
            […]“
            21. Članak 39. tog zakona, koji se odnosi na skrb, predviđa:
            „1) U svrhu ovog zakona pod „skrbi“ se podrazumijeva pomoć pružena osobi s teškim invaliditetom koja je ovisna o skrbi na temelju članka 14. stavka 4. ako odredbama ovog zakona nije drukčije propisano.
            2) Cilj skrbi jest da se osobi s teškim invaliditetom pruži svakodnevna pomoć za obavljanje osobnih potreba, kućanskih obveza i društvenih aktivnosti kako bi ona ostala u svojem uobičajenom kućanskom okruženju.“
            22. U skladu s člankom 40. navedenog zakona, pod naslovom „Doplatak za skrb“:
            „1) Ako fizička osoba kako je opisana u stavcima 3. i 4. osigurava skrb osobe s teškim invaliditetom više od šest godina, koja je nakon kompleksnog vještačenja provedenog u skladu s člankom 15. stavkom 1. bila proglašena ovisnom o toj skrbi, ta fizička osoba može ostvariti doplatak u tu svrhu.
            […]
            7) Iznos mjesečnog doplatka za skrb iznosi 111,32 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] za skrb osobe s teškim invaliditetom i 148,42 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] za skrb o najmanje dvije osobe s teškim invaliditetom, ako odredbama ovog zakona nije drukčije propisano.
            8) Iznos mjesečnog doplatka za skrb iznosi 98,33 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] ako osoba s teškim invaliditetom koja ovisi o skrbi prima dnevnu pomoć u kući ili pohađa školsku ustanovu više od 20 sati tjedno. Iznos mjesečnog doplatka za skrb iznosi 139,15 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] ako fizička osoba skrbi o barem dvije osobe s teškim invaliditetom koje su ovisne o skrbi i primaju dnevnu pomoć u kući ili pohađaju školsku ustanovu više od 20 sati tjedno.
            9) Iznos mjesečnog doplatka za skrb iznosi 144,7 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] ako fizička osoba skrbi o osobi s teškim invaliditetom koja ovisi o skrbi i koja prima dnevnu pomoć u kući ili pohađa školsku ustanovu više od 20 sati tjedno te usporedno skrbi o drugoj osobi s teškim invaliditetom koja je ovisna o skrbi i ne ostvaruje dnevnu pomoć u kući ili je prima najviše 20 sati tjedno, ili ne pohađa školsku ustanovu ili je pohađa najviše 20 sati tjedno.
            10) Ako fizička osoba koja provodi skrb iz stavaka 3. i 4. ostvaruje starosnu mirovinu, prijevremenu starosnu mirovinu, invalidsku mirovinu zbog nemogućnosti obavljanja poslovne djelatnosti veće od 70 %, mirovinu vojnog ili policijskog djelatnika, iznos mjesečnog doplatka za skrb iznosi 46,38 % minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […] za skrb osobe s teškim invaliditetom i 61,22 % minimalnog prihoda za osnovne potrebe za punoljetnu osobu […] za skrb o barem dvije osobe s teškim invaliditetom, ako odredbama ovog zakona nije drukčije propisano. Smanjenje doplatka predviđeno u stavku 12. nije primjenjivo.
            […]
            12) Ako su prihodi osobe s teškim invaliditetom 1,4 puta veći od minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […], iznos doplatka za skrb iz stavaka 7. do 9. umanjuje se za iznos koji prelazi navedeni prihod; ako je fizička osoba s teškim invaliditetom dijete na skrbi i ako su njegovi prihodi veći od trostrukog minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […], doplatak za skrb umanjuje se za razliku između tih dvaju iznosa.
            […]
            15) Doplatak za skrb također se može isplatiti ako fizička osoba koja provodi skrb o osobi s teškim invaliditetom obavlja zanimanje i ako mjesečni prihodi koje dobiva od tog zanimanja nisu veći od dvostrukog minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu […]; obavljanje tog zanimanja međutim ne može biti nespojivo sa svrhom i opsegom skrbi o osobi s teškim invaliditetom.
            […]
            18) Iznos doplatka za skrb umanjuje se proporcionalno za dane koje je osoba s teškim invaliditetom provela u ustanovi koja pruža medicinsku njegu ako je trajanje boravka dulje od 30 dana. Iznos doplatka za skrb smanjuje se za dane koje je osoba s teškim invaliditetom provela u školskoj ustanovi tipa „škole na otvorenom“, u ustanovi za društvenu reintegraciju ili za razonodu. Iznos doplatka za skrb ne umanjuje se primjenom druge rečenice ovog stavka ako fizička osoba provodi skrb o osobi s teškim invaliditetom za vrijeme njezina boravka u školskoj ustanovi tipa „škole na otvorenom“, ustanovi za društvenu reintegraciju ili za razonodu. Višak ostvarenog doplatka za skrb može se uzeti u obzir u iznosima koji će se isplatiti tijekom idućih kalendarskih mjeseci.
            […]“
            23. Članak 42. Zakona br. 447/2008 predviđa opće odredbe koje se tiču dodjele doplataka isplaćenih radi naknade. U skladu s tim člankom:
            „1) Doplatci se ne isplaćuju izvan državnog područja Slovačke Republike. Ako osoba s teškim invaliditetom boravi izvan slovačkog državnog područja duže od 60 uzastopnih dana, doplatci radi naknade se ukidaju i njihova se isplata prekida od prvog dana kalendarskog mjeseca koji slijedi mjesec u kojem je tih 60 dana završilo.
            2) Doplatak osobne pomoći i doplatak za skrb ne mogu se dodijeliti ako neka druga država članica Europskog gospodarskog prostora isplaćuje, za osobnu pomoć ili skrb osobe s teškim invaliditetom, doplatak ili doprinos čiji je cilj istovjetan.
            […]“
            24. Članak 43. tog zakona, pod naslovom „Nastanak prava na doplatak na ime naknade i na njihovu isplatu […]“, predviđa:
            1) Pravo na doplatak na ime naknade i na njegovu isplatu nastaje na temelju valjane odluke nadležnog tijela o priznanju tog prava.
            […]“
            Predsudski postupak
            25. Komisija je iznijela da je primila velik broj pritužbi u vezi s neisplaćivanjem različitih doplataka slovačkim umirovljenicima kojima je priznata ovisnost o skrbi, koji su se nastanili u Češkoj Republici kako bi tamo živjeli sa svojom punoljetnom djecom. Također, dopisom od 17. ožujka 2010. Komisija je svratila pozornost slovačkih vlasti na činjenicu da, prema njezinu mišljenju, doplatci za skrb, osobnu pomoć i naknadu dodatnih troškova (u daljnjem tekstu: predmetna davanja) imaju karakteristike „davanja za slučaj bolesti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004 i da stoga trebaju biti isplaćeni, sukladno članku 21. te uredbe, korisnicima navedenih davanja i članovima njihove obitelji koji ne borave u Slovačkoj.
            26. Nakon što je prvotno iznijela da će poduzeti potrebne mjere kako bi se uskladila s Uredbom br. 883/2004, Slovačka Republika međutim nije izmijenila svoju praksu i, kao odgovor na novi dopis Komisije, tvrdila je da predmetne mjere ne ulaze u područje primjene te uredbe zato što se ne odnose ni na jednu od kategorija rizika iz članka 3. stavka 1. te uredbe.
            27. Komisija, koja se ne slaže s tom analizom, uputila je Slovačkoj Republici pismo opomene koje je stiglo 26. ožujka 2012., ističući da se predmetna davanja trebaju smatrati davanjima za slučaj bolesti, u smislu Uredbe br. 883/2004, i da u skladu s člankom 21. navedene uredbe njihova isplata ne može biti podređena mjestu boravišta korisnika.
            28. Slovačka Republika je na pismo opomene odgovorila pismom od 25. svibnja 2012., naznačujući da predmetna davanja ne ulaze u područje primjene Uredbe br. 883/2004 jer se isplaćuju nakon individualnog ispitivanja socijalne i ekonomske situacije korisnika.
            29. Budući da ju argumentacija Slovačke Republike nije uvjerila, Komisija je 25. studenoga 2012. slovačkim vlastima uputila obrazloženo mišljenje koje su zaprimile istog dana. U njemu je osobito navela da su uvjeti koje treba ispuniti kako bi se ostvarila predmetna davanja utvrđeni nacionalnim propisima, općenito i objektivno a da nadležna tijela u tom smislu ne raspolažu diskrecijskim ovlastima. Stoga bi bilo pogrešno potvrditi da predmetne mjere nisu odgovarale nijednoj od kategorija rizika iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 883/2004. Osim toga, prema Komisiji, navedena davanja ne mogu se smatrati „posebnim nedoprinosnim novčanim davanjima“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004.
            30. Posljedično, Komisija smatra da je time što je odbila dodijeliti predmetna davanja korisnicima koji borave izvan slovačkog državnog područja, Slovačka Republika povrijedila obveze koje ima na temelju članka 48. UFEU‑a i članaka 7. i 21. Uredbe br. 883/2004 te je pozvala tu državu članicu da poduzme mjere potrebne da se uskladi s obrazloženim mišljenjem u roku od dva mjeseca od njegova zaprimanja.
            31. Kao odgovor na to obrazloženo mišljenje, Slovačka Republika je u pismu od 20. prosinca 2012. navela da zadržava svoj stav prema kojem predmetna davanja ne ulaze u područje primjene Uredbe br. 883/2004 zato što se ona ne odnose ni na jednu kategoriju rizika iz članka 3. stavka 1. navedene uredbe s obzirom na to da je njihov cilj integracija osoba s invaliditetom u društvo, a ne poboljšanje njihova zdravstvenog stanja.
            32. U tim okolnostima, Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu.
            O tužbi
            O dopuštenosti
            Argumentacija stranaka
            33. Kao prvo, Slovačka Republika iznosi prigovor nedopuštenosti tužbe zato što tijekom predsudskog dijela postupka o povredi obveze Komisija nije zauzela stajalište o temeljnim elementima na koje se poziva Slovačka Republika u prilog svojoj obrani, nego je naprotiv ispitivala druga pitanja koja nisu bila sporna među strankama.
            34. S jedne strane, Komisija nije odgovorila na argumente kojima se želi dokazati da su predmetna davanja bila „mjere socijalne pomoći“ u smislu članka 3. stavka 5. Uredbe br. 883/2004, isključene iz područja primjene te uredbe. Komisija tako nije poštovala uvjet pravilnog odvijanja predsudskog postupka (rješenje Komisija/Španjolska, C‑266/94, EU:C:1995:235, t. 25.) i nije dovoljno jasno utvrdila predmet spora. S druge strane, Komisija je iznijela da je Slovačka Republika tijekom predsudske faze istaknula da predmetna davanja predstavljaju „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. Uredbe br. 883/2004, no to nije slučaj. Zbog tih pogrešnih navoda Komisije tužba je zbunjujuća.
            35. Komisija ističe da nije ni proširila ni izmijenila predmet postupka niti naštetila pravu na obranu Slovačke Republike. S jedne strane, navela je, kako u svojem pismu opomene tako i u obrazloženom mišljenju da ne izjednačava određenje prihoda korisnika predmetnih davanja s individualnom i diskrecijskom ocjenom njihove situacije, u smislu sudske prakse Suda u tom području. Iako je istina da je predmet tužbe podnesene na temelju članka 258. UFEU‑a utvrđen predsudskim postupkom predviđenim tom odredbom i da stoga obrazloženo mišljenje Komisije i tužba trebaju biti utemeljeni na istovjetnim prigovorima, taj zahtjev ipak ne može nametnuti savršeno poklapanje u njihovoj formulaciji u svakom slučaju, kada predmet spora nije bio proširen ni izmijenjen (presuda Komisija/Njemačka, C‑433/03, EU:C:2005:462, t. 28.). Osim toga, Komisija iznosi da iz presudâ Komisija/Irska (C‑362/01, EU:C:2002:739, t. 18. do 20.) i Komisija/Luksemburg (C‑519/03, EU:C:2005:234, t. 21.) proizlazi da neuzimanje u obzir odgovora predmetne države članice na pismo opomene i obrazloženo mišljenje ne uzrokuje nedopuštenost tužbe.
            36. S druge strane, u svrhu izjašnjavanja o predmetnom sporu valja odgovoriti na pitanje je li članak 70. Uredbe br. 883/2004 primjenjiv u ovom slučaju. Također, treba saznati je li Komisija mogla iznijeti to pitanje a da ju na to nije pozvala Slovačka Republika.
            37. Podredno, Slovačka Republika također ističe da je tužba Komisije nedopuštena jer se tiče prigovora koji se odnosi na povredu članka 48. UFEU‑a, zato što taj prigovor nije spomenut u pismu opomene i prvi put je iznesen tek u fazi obrazloženog mišljenja.
            38. Iako smatra da se taj prigovor djelomične nedopuštenosti ustvari odnosi na meritum predmeta, Komisija ističe da, time što ne isplaćuje predmetna davanja korisnicima koji borave izvan njezina državnog područja, Slovačka Republika krši i Uredbu br. 883/2004 i načelo isplate davanja u inozemstvu iz članka 48. UFEU‑a.
            Ocjena Suda
            39. Što se tiče prigovora nedopuštenosti tužbe Komisije koji je kao glavni iznijela Slovačka Republika, važno je podsjetiti da je cilj predsudskog postupka dati predmetnoj državi članici mogućnost da se uskladi s obvezama koje za nju proizlaze iz prava Unije ili da korisno istakne svoju obranu protiv prigovora koje je iznijela Komisija. Pravilnost predsudskog postupka predstavlja temeljno jamstvo ne samo zaštite prava predmetne države članice već i osiguranja da će eventualni parnični postupak imati jasno utvrđen predmet postupka (vidjeti osobito presude Komisija/Francuska, C‑1/00, EU:C:2001:687, t. 53, Komisija/Njemačka, C‑135/01, EU:C:2003:171, t. 19. i 20. kao i Komisija/Nizozemska, C‑79/09, EU:C:2010:171, t. 21.).
            40. Predsudski postupak ima sljedeća tri cilja: omogućiti državi članici da prestane s eventualnim kršenjem, omogućiti joj da se koristi svojim pravom na obranu i odrediti predmet spora radi eventualnog pokretanja postupka pred Sudom (presude Komisija/Irska, C‑362/01, EU:C:2002:739, t. 18., Komisija/Njemačka, C‑135/01, EU:C:2003:171, t. 21. i Komisija/Nizozemska, C‑79/09, EU:C:2010:171, t. 22.).
            41. Sukladno onome što prethodi, načelno je na Komisiji da u svojem obrazloženom mišljenju iznese ocjene koje donosi o očitovanjima države članice u njezinom odgovoru na pismo opomene (vidjeti presude Komisija/Irska, C‑362/01, EU:C:2002:739, t. 19. i Komisija/Njemačka, C‑135/01, EU:C:2003:171, t. 22.).
            42. U ovom slučaju, međutim, okolnost da je Komisija samo kratko, odnosno da uopće nije odgovorila na argumente Slovačke Republike kojima želi dokazati da su predmetna davanja bila „mjere socijalne pomoći“ u smislu članka 3. stavka 5. Uredbe br. 883/2004, čak i da se dokaže, nema utjecaja na određivanje predmeta spora niti je onemogućila toj državi članici da okonča navodno kršenje niti krši njezino pravo na obranu.
            43. Naime Komisija je navela, kako u svojem pismu opomene tako i u obrazloženom mišljenju, da smatra da su predmetna davanja – davanja socijalne sigurnosti i da ne izjednačava određivanje prihoda korisnika predmetnih davanja s individualnom i diskrecijskom ocjenom, u smislu sudske prakse Suda u tom području. Takvom analizom Komisija je isključila primjenjivost članka 3. stavka 5. Uredbe br. 883/2004 u odnosu na socijalnu pomoć.
            44. Suprotno onomu što iznosi Slovačka Republika, okolnost da je Komisija u svojoj istrazi ispitala primjenjivost članka 70. Uredbe br. 883/2004 na predmetna davanja kako bi dokazala da ona ne ulaze u područje primjene tog članka a da se Slovačka Republika nije izjasnila o tom pitanju tijekom predsudskog postupka i dok se, u svakom slučaju, stranke slažu pred Sudom o činjenici da navedeni članak nije primjenjiv u tom slučaju, ne predstavlja ni povredu prava obrane ni nedovoljno određenje predmeta spora.
            45. S jedne strane, s obzirom na to da je tijekom predsudskog postupka potvrdila da su predmetna davanja bila „davanja socijalne sigurnosti“ u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, koja time moraju biti prenosiva, Komisija im je jasno dodijelila pravnu kvalifikaciju koju je smatrala primjerenom i time utvrdila predmet spora. U mjeri u kojoj se pojam „davanja socijalne sigurnosti“ u smislu članka 3. stavka 1. te uredbe i pojam „posebno nedoprinosno davanje“ u smislu članka 3. stavka 2. i članka 70. navedene uredbe međusobno isključuju (presuda Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, t. 36.), argument Komisije o neprimjenjivosti navedenog članka 70. na sporna davanja, iznesen tijekom predsudskog postupka, ulazi u okvir tako određenog spora te se ne proširuje.
            46. S druge strane, u mjeri u kojoj nijedno postupovno pravilo ne obvezuje predmetnu državu članicu da podnese sve argumente svoje obrane u okviru tužbe osnovane na članku 258. UFEU‑a počevši od predsudskog dijela postupka (vidjeti presude Komisija/Španjolska, C‑414/97, EU:C:1999:417, t. 19. i Komisija/Nizozemska, C‑34/04, EU:C:2007:95, t. 49.), Komisiji se ne može predbaciti da je u svojoj tužbi podnijela argumente koji se tiču neprimjenjivosti članka 70. Uredbe br. 883/200 4 na sporna davanja, iako se Slovačka Republika nije pozvala na primjenjivost navedenog članka tijekom predsudskog postupka, uz zadržavanje prava da to učini u sudskom postupku.
            47. Stoga, glavni prigovor nedopuštenosti tužbe treba odbiti.
            48. Što se tiče prigovora djelomične nedopuštenosti tužbe koja se temelji na činjenici da je povreda članka 48. UFEU‑a istaknuta prvi put tek u fazi obrazloženog mišljenja, valja utvrditi da pismo opomene od 22. ožujka 2013. ne spominje prigovor koji se temelji na povredi tog članka, već samo navodi da članak 21. Uredbe br. 883/2004 provodi navedeni članak 48. UFEU‑a.
            49. Nadalje, iako Komisija navodi u svojoj tužbi da Uredbu br. 883/2004 treba tumačiti u skladu s člankom 48. UFEU‑a, ona ne sadrži argumentaciju u prilog prigovoru koji se tiče povrede članka 48. UFEU‑a, već crpi tu povredu iz one o odredbama Uredbe br. 883/2004.
            50. Iz toga slijedi da ova tužba nije dopuštena u djelu u kojem želi utvrditi da je Slovačka Republika povrijedila svoje obveze na temelju članka 48. UFEU‑a.
            O meritumu
            Argumentacija stranaka
            51. Komisija ističe da predmetna davanja treba kvalificirati „davanjima za slučaj bolesti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004. Posljedično, ona bi se trebala isplatiti također korisnicima koji nemaju ili više nemaju svoje uobičajeno boravište u Slovačkoj. Ograničiti pravo takvih korisnika da primaju predmetna davanja ne bi bilo sukladno člancima 7. i 21. Uredbe br. 883/2004.
            52. Kao prvo, predmetna davanja dodijeljena su bez ikakve individualne i diskrecijske ocjene osobnih potreba podnositelja zahtjeva, na temelju zakonski definirane situacije. Kriteriji ocjene zdravstvenog stanja i socijalne i financijske situacije podnositelja zahtjeva proizlaze iz Zakona br. 447/2008 te su objektivni i obvezujući za nadležna tijela. Odluke tih tijela mogle bi biti predmet sudskog nadzora u svrhu osiguranja poštovanja uvjeta dodjele predmetnih davanja određenih tim zakonom i njegovih ciljeva. Okolnost da slovačka tijela primjenjuju dodatan kriterij kada odlučuju o dodjeli predmetnih davanja, koji se sastoji od ispitivanja može li se invalidska naknada osigurati drugim valjanim načinom, ne znači da ta tijela raspolažu diskrecijskom ovlašću u tom pogledu. Iz članaka 43. do 48. Zakona br. 447/2008 proizlazi da valjanost tog drugog kriterija može također biti podvrgnuta sudskoj kontroli i njegova primjena ulazi u okvir primjenjivih propisa.
            53. Zakon br. 447/2008 utvrđuje kriterije na temelju kojih neka osoba može koristiti predmetna davanja, ograničavajući tako diskrecijsku ovlast tijela zaduženih za njegovu primjenu. Također, iako ta tijela doduše raspolažu diskrecijskom ovlašću prilikom dodjele navedenih davanja, ta se ovlast izvršava u granicama određenima tim zakonom. Iako ističući fakultativni karakter predmetnih davanja, Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) potvrdio je u presudi koja se odnosi na sporna davanja, na koju se poziva Slovačka Republika, da se davanja mogu dodijeliti samo osobi koja ispunjava uvjete određene zakonom.
            54. Nadalje, Komisija iznosi da, sukladno sudskoj praksi Suda, davanja, objektivno dodijeljena na temelju zakonski određene situacije i kojima se želi poboljšati zdravstveno stanje i život ovisnih osoba, imaju za cilj dopuniti davanja zdravstvenog osiguranja i treba ih smatrati „davanjima za slučaj bolesti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2008 (vidjeti osobito presude Gaumain‑Cerri i Barth, C‑502/01 i C‑31/02, EU:C:2004:413, t. 20.; Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, t. 38. kao i Komisija/Parlament i Vijeće, C‑299/05, EU:C:2007:608, t. 61.).
            55. Tako, kao prvo, iz članka 39. stavka 2. i članka 40. stavka 1. Zakona br. 447/2008 proizlazi da je doplatak za skrb doplatak koji osobama ovisnima o skrbi omogućava da nadoknade dodatne troškove koje stvara njihovo zdravstveno stanje. Iako taj doplatak ima vlastite karakteristike, treba ga smatrati „davanjem za slučaj bolesti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004.
            56. Kao drugo, u skladu s člankom 20. stavkom 2. Zakona br. 447/2008, osobna pomoć ima za cilj povećati pokretljivost osoba s teškim invaliditetom, doprinijeti njihovoj društvenoj integraciji i samostalnosti, dati im mogućnost da donose odluke i utječu na obiteljsku dinamiku i pomoći im u obavljanju profesionalne aktivnosti, obrazovanju i razonodi. Svrha doplatka osobne pomoći jest stoga dopuniti davanja za slučaj bolesti i poboljšati stanje i kvalitetu života osoba ovisnih o toj pomoći. Doplatak za osobnu pomoć sastoji se od financijske potpore i okolnost da se isplaćuje na predočenje evidencije sati osobne pomoći pruženih tijekom prethodnog mjeseca ne dopušta da ga se kvalificira davanjem u naravi.
            57. Kao treće, doplatak za naknadu dodatnih troškova trebao bi se također smatrati „davanjem za slučaj bolesti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004 s obzirom na to da je njegov cilj omogućiti osobama s teškim invaliditetom da vode ispunjeniji život. Sukladno članku 38. stavku 1. Zakona br. 447/2008, taj doplatak može se dodijeliti kako bi se nadoknadilo dodatne troškove prouzročene posebnim režimom prehrane ili vezane za posebnu higijenu, trošenje odjeće, rublja, obuće i namještaja, održavanja osobnog motornog vozila ili držanja posebno dresiranog psa. Sud je već presudio da se slični doplatak dodijeljen u Švedskoj treba smatrati davanjem za slučaj bolesti (Komisija/Parlament i Vijeće, C‑299/05, EU:C:2007:608, t. 62.).
            58. Predmetnim davanjima želi se pokriti rizik ovisnosti, a ne nadoknaditi materijalna oskudica jer ona ne ulaze u prihod korisnika u razini minimalnog prihoda za pokrivanje osnovnih životnih potreba, ali bi im mogla biti dodijeljena čak i ako njihovi prihodi prelaze iznos koji je 1,4 do 4 puta veći od navedenog minimalnog prihoda.
            59. Konačno, budući da predmetna davanja pokrivaju rizike nabrojene u Uredbi br. 883/2004, ona nisu davanja socijalne pomoći. Ona također nisu „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004.
            60. Slovačka Republika kao prvo ističe da je doplatak socijalne pomoći davanje u naravi s obzirom na to da se na temelju članka 22. stavka 11. Zakona br. 447/2008 isplaćuje svaki mjesec na predočenje evidencije sati pružene pomoći tijekom prethodnog mjeseca. Davanje u naravi može se također dodijeliti u obliku novca ako su sredstva isplatila nadležna tijela na predočenje opravdanja troškova.
            61. Kao drugo, doplatkom za skrb, za naknadu za dodatne troškove kao i, podredno, za osobnu pomoć želi se kompenzirati situacija materijalne oskudice kategorije korisnika te on ima karakteristike davanja socijalne pomoći, koja su na temelju članka 3. stavka 5. točke (a) Uredbe br. 883/2004 isključena iz područja primjene navedene uredbe.
            62. S jedne strane, ta su davanja izravno povezana s društveno‑ekonomskom situacijom svojih korisnika i nemaju za cilj popraviti njihovo zdravstveno stanje ili, općenito, njihovu situaciju ovisnosti ili nadoknaditi dodatne troškove prouzrokovane njihovim zdravstvenim stanjem. Tim se davanjima želi doprinijeti društvenoj integraciji osoba s teškim invaliditetom čija su primanja niska, a imovina skromna. Poboljšanje kvalitete života njihovih korisnika bila bi logična i željena posljedica društvene integracije potonjih, ali to ne omogućuje da se ta davanja smatraju davanjima za slučaj bolesti koja ulaze u područje primjene Uredbe br. 833/2004.
            63. S druge strane, individualna situacija podnositelja zahtjeva za davanja predmet je raznih vještačenja, nakon kojih se izrađuje izvještaj o kompleksnom vještačenju. Na tom temelju nadležno tijelo donosi odluku o dodjeli davanja. Iako podnositelj zahtjeva ispunjava sve kriterije koji omogućavaju korištenje davanja, dodjela takvog davanja je fakultativna i pravo korisnika na davanje nije stečeno s obzirom na to da tijelo može odlučiti, u slučaju posebnih okolnosti, da ne dodijeli navedeno davanje. Zakon br. 447/2008 ne nameće upravnom tijelu donošenje nikakve posebne odluke, već mu dopušta da donese najprikladniju moguću odluku koja uzima u obzir specifičnosti svake situacije na način usklađen s javnim interesom, osobnom procjenom potreba osobe s teškim invaliditetom, i to uz poštovanje svrhe i cilja tog zakona.
            64. Slovačka Republika oslanja se u tom smislu na pojmove „može koristiti ili mu može biti predloženo“ iz članka 22. stavka 1., članka 38. stavka 1. i članka 40. stavka 1. Zakona br. 447/2008, na članak 52. točku (o) Zakona br. 447/2008, koji predviđa da Agencija za zaposlenje, socijalnu i obiteljsku skrb „izvršava nadzor nad svrsishodnošću naknade“, na sudsku praksu slovačkih sudova prema kojoj su doplatci predviđeni Zakonom 447/2008 fakultativna davanja kao i na članak 43. stavak 1. Zakona br. 447/2008, koji predviđa da pravo na doplatak na ime naknade i njegovu isplatu nastaje valjanom odlukom nadležnog tijela o priznanju tog prava.
            65. Osim toga, Slovačka Republika smatra da nedoprinosni karakter i način financiranja triju predmetnih davanja, povezani s ciljem i uvjetima njihove isplate, potvrđuju njihovu prirodu kao davanja socijalne pomoći.
            66. Podredno, Slovačka Republika ističe da tri predmetna davanja nemaju karakteristike davanja socijalne sigurnosti jer, kao prvo, ne postoji nijedno stečeno pravo za njihovu dodjelu, potonje ovisi o individualnoj i diskrecijskoj ocjeni osobnih potreba podnositelja zahtjeva u odnosu na zakonom određenu situaciju i konačno ta se davanja ne odnose ni na jednu od kategorija rizika nabrojenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004.
            67. O tom posljednjem Slovačka Republika ističe da se ona, s obzirom na to da navedena davanja nemaju za cilj poboljšati zdravstveno stanje ovisnih osoba ni kratkoročno nadoknaditi nedostatak prihoda za vrijeme bolesti, ne mogu kvalificirati davanjima za slučaj bolesti stricto senso  (presuda da Silva Martins, C‑388/09, EU:C:2011:439, t. 47.) niti dodatnim davanjima za slučaj bolesti u smislu presuda Molenaar (C‑160/96, EU:C:1998:84) i Jauch (C‑215/99, EU:C:2001:139).
            Ocjena Suda
            68. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru tužbe zbog povrede obveze Komisija je obvezna utvrditi postojanje navodne povrede. Komisija mora dostaviti Sudu elemente koji su mu nužni za ispitivanje postojanja povrede a da se ne može pozvati ni na kakvu pretpostavku (vidjeti osobito presude Komisija/Italija, C‑135/05, EU:C:2007:250, t. 26. i Komisija/Grčka, C‑305/06, EU:C:2008:486, t. 41.).
            69. Kako bi se procijenila osnovanost tužbe Komisije, valja odrediti predstavljaju li predmetna davanja, kako to tvrdi Komisija, „davanja za slučaj bolesti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004.
            70. Razlika između davanja koja ulaze u područje primjene Uredbe br. 883/2004 i onih koja su iz nje isključena temelji se u bitnome na konstitutivnim elementima svakog davanja, osobito ciljevima i uvjetima njegove dodjele, a ne na činjenici da nacionalni zakon davanje kvalificira davanjem socijalne sigurnosti (u tom smislu vidjeti presudu Molenaar, C‑160/96, EU:C:1998:84, t. 19.).
            71. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, davanje se može smatrati davanjem socijalne sigurnosti ako se dodjeljuje bez ikakve individualne ili diskrecijske ocjene osobnih potreba i ako se odnosi na jedan od rizika izričito nabrojenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 (vidjeti osobito presudu da Silva Martins, C‑388/09, EU:C:2011:439, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
            72. Stoga valja, kao prvo, ispitati dodjeljuju li se predmetna davanja korisnicima, kako tvrdi Komisija, bez ikakve individualne i diskrecijske ocjene, na temelju zakonski određene situacije, ili su im kao što to tvrdi Slovačka Republika ta davanja dodijeljena tek nakon ocjene njihove individualne situacije, koja međutim ne dovodi do prava na isplatu jednog od davanja iako su svi kriteriji za njegovu dodjelu ispunjeni.
            73. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je prvi od dva uvjeta iz točke 71. ove presude ispunjen kada se dodjela davanja izvršava s obzirom na objektivne kriterije koji, kada su ispunjeni, daju pravo na davanje a da nadležno tijelo ne može uzimati u obzir ostale osobne okolnosti (vidjeti u tom smislu osobito presude Hughes, C‑78/91, EU:C:1992:331, t. 17.; Molenaar, C‑160/96, EU:C:1998:84, t. 21.; Maaheimo, C‑333/00, EU:C:2002:641, t. 23. kao i De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 23.).
            74. Iz spisa proizlazi da se predmetna davanja mogu dodijeliti kada je osoba s teškim invaliditetom nakon kompleksnog vještačenja, izrađenog na temelju medicinskog i socijalnog vještačenja, proglašena ovisnom o osobnoj pomoći, naknadi za dodatne troškove ili skrbi.
            75. U tu svrhu, sukladno članku 11. stavku 11. Zakona br. 447/2008, medicinsko vještačenje rezultira medicinskim mišljenjem, koje sadrži stupanj funkcionalnog oštećenja, utvrđenje da dotična osoba ima teški invaliditet, zaključke u pogledu različitih načina na koje osobe s teškim invaliditetom ovise o drugima iz članka 14. tog zakona i rok za preispitivanje njezina zdravstvenog stanja.
            76. Socijalno vještačenje iz članka 13. navedenog zakona obuhvaća s druge strane procjenu individualnih sposobnosti osobe s teškim invaliditetom, njezina obiteljskog kruga i okruženja, uključujući ocjenu sustava prijevoza i uvjeta stanovanja uz dostupnost javnih zgrada.
            77. Konačno, kompleksno vještačenje sukladno članku 15. stavku 1. Zakona br. 447/2008 obuhvaća osobito sljedeće elemente: stupanj funkcionalnog oštećenja, utvrđenje da dotična osoba ima teški invaliditet, socijalne posljedice teškog invaliditeta u svim područjima na koje se odnosi naknada, prijedlog u vezi s vrstom doplatka koji treba dodijeliti kao naknadu, po potrebi utvrđenje da je osoba s teškim invaliditetom ovisna o pratnji, po potrebi utvrđenje da je osoba s teškim invaliditetom ovisna o individualnom prijevozu osobnim motornim vozilom ili je djelomično ili potpuno slijepa na dva oka kao i rok preispitivanja zdravstvenog stanja, ako ga je medicinski vještak odredio.
            78. Iz prethodnoga proizlazi da je cilj slovačkog zakona dodijeliti osobama s teškim invaliditetom davanje koje je najprikladnije njihovim osobnim potrebama. Ostaje činjenica da se medicinska i socijalna vještačenja kao i kompleksno vještačenje, u okviru kojeg se iznosi prijedlog vrste doplatka koji treba dodijeliti na ime naknade, izvršava na temelju objektivnih i zakonski određenih kriterija. Osim toga ne osporava se da se predmetna davanja ne dodjeljuju izvan slučajeva predviđenih Zakonom br. 447/2008 i da se ta davanja povlače kada korisnici više ne ispunjavaju uvjete te dodjele.
            79. Međutim, Komisija nije dokazala da navedeni kriteriji daju pravo na predmetna davanja a da nadležno tijelo ne raspolaže diskrecijskom ovlašću u pogledu njihove dodjele.
            80. Naime, izrazi „može koristiti“ ili „može ostvariti“ iz članka 22. stavka 1., članka 38. stavka 1. i članka 40. stavka 1. Zakona br. 447/2008 kao i članak 43. stavak 1. tog zakona, koji predviđa da pravo na doplatak na ime naknade i njegova isplata nastaju valjanom odlukom nadležnog tijela o priznanju tog prava, potvrđuju stajalište Slovačke Republike prema kojem uprava raspolaže diskrecijskom ovlašću prilikom dodjele predmetnih davanja.
            81. Kako proizlazi iz očitovanja Slovačke Republike, to tumačenje također je potvrđeno sudskom praksom Najvyšší súd Slovenskej republiky. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se doseg nacionalnih zakonskih, regulatornih ili upravnih odredbi treba procijeniti s obzirom na tumačenje koje daju nacionalni sudovi (vidjeti osobito presudu Komisija/Njemačka, C‑490/04, EU:C:2007:430, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
            82. Postojanje takve diskrecijske ovlasti, koja se treba provoditi nearbitrarno i razumno, ne omogućuje da se smatra da su predmetna davanja dodijeljena korisnicima izvan svake individualne i diskrecijske ocjene njihovih osobnih potreba, na temelju zakonski određene situacije.
            83. Stoga navedena davanja ne predstavljaju davanja socijalne sigurnosti u smislu Uredbe br. 883/2004.
            84. U tim okolnostima, tužbu Komisije treba odbiti.
            Troškovi
            85. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Slovačka Republika postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.


title: Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 19. lipnja 2015. (Ulomci).#Z protiv Suda Europske unije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Nepristranost Službeničkog suda – Zahtjev za izuzeće suca – Preraspoređivanje – Interes službe – Pravilo o usklađenosti razreda i radnog mjesta – Članak 7. stavak 1. Pravilnika – Stegovni postupak – Pravo na obranu.#Predmet T-88/13 P.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑88/13 P,
            povodom žalbe izjavljene protiv presude Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 5. prosinca 2012., Z protiv Suda (F‑88/09 i F‑48/10, Zb. SS, EU:F:2012:171), radi ukidanja te presude,
            Z,  sa stalnom adresom u Luxembourgu (Luksemburg), kojeg zastupa F. Rollinger, odvjetnk,
            žalitelj,
            a druga stranka postupka je
            Sud Europske unije,  koji zastupa A. Placco, u svojstvu agenta,
            tuženik u prvom stupnju,
            OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
            u sastavu: M. Jaeger, predsjednik, H. Kanninen (izvjestitelj) i D. Gratsias, suci,
            tajnik: E. Coulon,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            1. Žalbom podnesenom na temelju članka 9. Priloga I. Statutu Suda Europske unije žalitelj zahtijeva ukidanje presude Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 5. prosinca 2012., Z protiv Suda (F‑88/09 i F‑48/10, Zb. SS, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:F:2012:171), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluka Suda Europske unije od 18. prosinca 2008. o njegovu preraspoređivanju, odnosno od 10. srpnja 2009. kojom mu je izrečena sankcija u obliku pisanog upozorenja.
            Činjenice iz kojih proizlazi spor
            2. Relevantne činjenice iz kojih proizlazi spor navedene su u točkama 23. do 66. pobijane presude na sljedeći način:
            „23 Tužitelj je zaposlen kao dužnosnik na probnom radu s učinkom od 1. rujna 2005. te je, od toga datuma do 31. prosinca 2009., bio raspoređen u jedan od prevoditeljskih odjela Glavne uprave za prevođenje Suda kao pravnik lingvist. Zaposlen je na stalno radno mjesto od 1. lipnja 2006.
            24 U prosincu 2005. osoba X zaposlena je kao pravnik lingvist u istom prevoditeljskom odjelu i u istom timu kao tužitelj, u svojstvu člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove. Osoba X supruga je osobe W, koja je nakon toga imenovana za savjetnika tajnika Suda.
            25 Tužitelj je bio zadužen za reviziju jednog dijela prijevoda koje izrađuje osoba X. U tom svojstvu, tužitelj tvrdi da je brzo utvrdio lošu kvalitetu prijevoda osobe X, kao i njezino nepoštovanje uputa i rokova.
            26 Tužitelj tvrdi da su on i pojedini njegovi kolege, uključujući voditelja njegova tima, u više navrata upozorili voditelja odjela, osobu Y, na navodnu nestručnost osobe X. Prema mišljenju tužitelja, voditelj odjela sustavno je zanemarivao kritike u odnosu na rad osobe X, što je, i dalje prema njegovom mišljenju, bila posljedica njegova dugogodišnjeg prijateljskog odnosa s osobom X. Štoviše, tužiteljev se profesionalni položaj u odjelu pogoršao nakon što je voditelja odjela izvijestio o tome da je rad koji obavlja osoba X nedostatne kvalitete. Sud osporava tu verziju činjenica, osobito postojanje ikakvog povlaštenog postupanja u korist osobe X, kao i nepostupanje tužiteljevih nadređenih.
            27 U travnju 2006. jedan je događaj potvrdio uvjerenje tužitelja da se s osobom X u odjelu postupalo povlašteno. Naime, nakon što je tužitelj utvrdio da je jedan prijevod koji je izradila osoba X nepotpun i zatražio od nje da ga dovrši, osoba X uputila je tajništvu novi dokument s napomenom ‚dovršeni rad’, iako ga je, prema unutarnjim pravilima službe, trebalo vratiti tužitelju na novu reviziju. Nakon toga tužitelj je o tom događaju izvijestio osobu Y te pritom zatražio da se u pogledu osobe X donesu stroge mjere, što je osoba Y odbila učiniti.
            28 Tužitelj se požalio direktoru uprave kojoj pripada njegov odjel na držanje voditelja svojeg odjela, koje je smatrao ‚neprikladnim i neprijateljskim’.
            29 Prema navodima Suda, na sastanku održanom 10. prosinca 2006., direktor je tužitelju objasnio razloge zbog kojih je osoba X zaposlena. Tužitelj navodi da je direktor na tom sastanku također priznao da je osoba X imala poteškoće u odnosima s drugim članovima odjela te da u prošlosti u dva navrata nije uspjela proći opći natječaj koji je Europski ured za odabir osoblja (EPSO) raspisao za radna mjesta pravnika lingvista na Sudu. Sud osporava istinitost tužiteljevih navoda u pogledu njegova bivšeg direktora.
            30 Tužitelj je 14. svibnja 2007. utvrdio pogreške u prijevodu jedne presude Suda koji je izradila osoba X. O tome je obavijestio voditelja svojeg odjela, osobu Y.
            31 Tužitelj se 25. svibnja 2007., u okviru razdoblja ocjenjivanja 2006., susreo s glavnim direktorom Glavne uprave za prevođenje u svojstvu prizivnog ocjenjivača. Prema tvrdnjama tužitelja, izvijestio ga je o poteškoćama s kojima se suočavao zbog povlaštenog postupanja voditelja odjela, osobe Y, u pogledu jednog člana njegova tima, pri čemu međutim nije imenovao osobu X. Tužitelj tvrdi da se glavni direktor odmah zgrozio i predložio da se organizira unutarnja revizija kako bi se utvrdilo je li prijava na radno mjesto pravnika lingvista osobe na koju se tužitelj požalio bila predmet povlaštenog postupanja. Prema tvrdnjama tužitelja, glavni je direktor, nakon što je saznao da se radi o osobi X, supruzi savjetnika tajnika Suda, predložio tužitelju da se premjesti u drugu Glavnu upravu. Sud osporava istinitost navoda koje tužitelj pripisuje glavnom direktoru.
            32 Tužitelj tvrdi da je upozorio svoje nadređene na povlašteno postupanje voditelja odjela u korist osobe X u elektroničkom pismu od 23. studenoga 2007., u napomeni upućenoj prilikom razdoblja ocjenjivanja 2007. i, naposljetku, u elektroničkom pismu od 11. studenoga 2008. upućenom, među ostalim, tajniku Suda.
            33 U međuvremenu je voditelj odjela, osoba Y, 10. srpnja 2008. odlučio rasporediti tužitelja u drugi tim u okviru tog odjela zbog toga što je tužitelj bio u konfliktnom odnosu s voditeljem svojeg tima. Prema mišljenju tužitelja, postoje sumnje u vezi s istinitošću tog razloga jer je navedeni voditelj tima, s jedne strane, trebao uskoro biti premješten u Vijeće Europske unije i jer, s druge strane, nije znao razloge zbog kojih se njegov odnos s tužiteljem mogao kvalificirati kao konfliktan dok se sam nije savjetovao s voditeljem odjela. Međutim, tužitelj nije podnio žalbu protiv te odluke da ga se premjesti u drugi tim.
            34 Početkom rujna 2008. tužitelj je zatražio usluge jednog od savjetnika za uznemiravanje koji su uvedeni [komunikacijom tajnika Suda od 20. studenoga 2006. o poštovanju ljudskog dostojanstva].
            35 U studenome 2008. tužitelju je predloženo da se njegovi radni dokumenti više ne šalju fizički, nego elektronički.
            36 Tužitelj je 9. prosinca 2008., smatrajući da je navodno uznemiravanje voditelja njegova odjela prevršilo svaku mjeru, uputio svim članovima svojeg odjela elektroničko pismo, koje, u verziji na francuskom jeziku koju je dostavio tužitelj, glasi:
            ,Dragi kolege, od sutra ni ja više neću biti s vama, a ta odluka, o kojoj sam dobro razmislila, ipak zahtijeva nekoliko objašnjenja za one koji nisu upućeni u zbivanja kako se nitko ne bi uvrijedio.
            Naime, kao što je većina vas mogla primijetiti, voditelj odjela počeo se osobito neprijateljski i katkad doista neuljudno ponašati prema meni, i pritom sam vrlo obazriva u tom opisu (njegova držanja), otkad sam ukazala na činjenicu da je njegova nesposobnost da razdvoji društvene i profesionalne odnose vrlo negativno utjecala na rad odjela i radne uvjete revizora, koji su se na svom poslu sukobili sa starom poznanicom voditelja odjela, s kojom su sklapani ugovori o radu kao članom privremenog osoblja tijekom gotovo dvije godine u našem odjelu.
            Nisam jedina koju je ta situacija uznemirila, ali očito sam se jedina usudila jasno izraziti svoje mišljenje o tome i naglasiti da se time pokazuje nedostatak poštovanja prema drugim osobama koje rade u našem odjelu zato što je povlašteno postupanje prema poznanicima nažalost išlo na štetu ostalih, onih koji su u odjel došli nakon natječaja EPSO‑a ili na temelju vlastitog znanja i sposobnosti, bez prijateljskih, obiteljskih i drugih veza sa Sudom.
            Nepotrebno je reći da je osveta bila i ostala nemilosrdna te da se odražava na moje radne uvjete. Međutim, smatram da su vrijednosti poput poštenja, uljudnosti i dostojanstva mnogo važnije od, na primjer, pola boda za promaknuće. Nijedan položaj ne daje osobi pravo da prema drugima postupa neprimjereno ili drsko, napose zbog isključivo osobnih razloga, o kojima svatko od vas tko je upoznat sa situacijom u našem odjelu od prosinca 2005. do lipnja 2007. može sam prosuditi.
            Za one koji su me uvjeravali da se ništa ne može poduzeti protiv osoba koje su povezane s drugima poznanstvom i da se ovdje ništa neće promijeniti, dobra je vijest da se već mnogo toga promijenilo i da će se uskoro promijeniti još i više. Najbolji dokaz toga jest da su sada u našem odjelu zaposleni oni koji su uspješno prošli natječaj EPSO‑a ili oni za koje se ni najmanje ne sumnja da su zaposleni na temelju svojih pravih vrijednosti, a ne, na primjer, s obzirom na to koga poznaju i koliko dugo.
            Onima kojima ništa ne može pokvariti apetit, želim dobar tek!
            [...]
            P. S. Zahvaljujem onima od vas koji su glasali za mene na izborima za [odbor osoblja] (gotovo 350 glasova, što je odličan rezultat) te na pismima i drugim izrazima podrške koje sam primila. Ipak je to konstruktivno iskustvo kada tako velika skupina ljudi također smatra da bi se mnoge stvari trebale promijeniti ne samo u našem odjelu, nego i u ustanovi. Vjerojatnost da se to dogodi sada je puno veća nego prije.‘
            37 U elektroničkom pismu koje je istoga dana uputio novom direktoru zaduženom za njegov odjel te proslijedio glavnom direktoru Glavne uprave za prevođenje tužitelj je zatražio razgovor u pogledu uznemiravanja kojeg je navodno bio žrtva.
            38 Tužitelj je 10. prosinca 2008. poslao drugo elektroničko pismo [...] voditelju svojeg odjela, osobi Y, kao i svim članovima odjela, koje, u prijevodu na francuski koji je dostavio tužitelj, glasi kako slijedi:
            ‚Poštovani,
            Vaši nadređeni već su dugo dobro upoznati sa situacijom te je [glavni direktor] smatrao da se u pogledu ugovora koji su sklopljeni s jednom vašom poznanicom treba provesti unutarnja revizija Suda. Trenutačno se čekaju pojašnjenja zašto revizija nije pravodobno provedena i tko je odgovoran za taj nemar.
            Prijetnjama meni činjenice se neće promijeniti, a [novi direktor zadužen za odjel] već je ranije odlučio posvetiti sve vrijeme koje je potrebno za razgovor o vašem nedoličnom ponašanju prilikom obnašanja vaših dužnosti, zbog toga što je bivši direktor [...] dugo ignorirao taj problem, te se čini da će se odsad to promijeniti.’
            1. Odluka o preraspoređivanju od 18. prosinca 2008.
            39 Prva posljedica slanja dvaju elektroničkih pisama od 9. odnosno 10. prosinca 2008. svim članovima odjela u koji je bio raspoređen tužitelj bila je ta da je tajnik Suda, u svojstvu tijela za imenovanje (u daljnjem tekstu: tijelo za imenovanje), 18. prosinca 2008. donio odluku kojom je premjestio radno mjesto tužitelja, koji je na temelju članka 7. stavka 1. Pravilnika [o osoblju za dužnosnike Europske unije] zajedno sa svojim radnim mjestom premješten u upravu za knjižnicu, s učinkom od 1. siječnja 2009. […]. U memorandumu o priopćenju odluke glavni direktor osoblja i financija Suda navodi da je ta odluka ‚obrazložena potrebom da se osigura dobro funkcioniranje [vašeg] odjela [...], koje je ugroženo nakon što ste 9. i 10. prosinca 2008. svim suradnicima odjela poslali elektronička pisma koja su sadržavala teške optužbe protiv vaših nadređenih’.
            40 Tužitelj je 2. travnja 2009. podnio žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika [o osoblju za dužnosnike Europske unije] kojom je tražio poništenje odluke od 18. prosinca 2008., kao i naknadu za neimovinsku štetu, procijenjenu na 30.000 eura.
            [...]
            42 Odlukom od 30. lipnja 2009., priopćenom 13. srpnja 2009., odbor za žalbe odbio je žalbu od 2. travnja 2009.
            2. Odluka o stegovnoj mjeri od 10. srpnja 2009.
            43 Druga posljedica slanja elektroničkih pisama od 9. i 10. prosinca 2008. bila je ta da je Glavna uprava za prevođenje 19. prosinca 2008. prenijela tajniku Suda, u svojstvu tijela za imenovanje, zabilješku kojom je tražila pokretanje stegovnog postupka protiv tužitelja (u daljnjem tekstu: zabilješka u spisu) [...].
            44 Memorandumom od 12. siječnja 2009. tajnik Suda obavijestio je tužitelja o zabilješci u spisu kojoj je priložio prijevod dvaju elektroničkih pisama od 9. i 10. prosinca 2008. na francuski te ga je na temelju članka 3. Priloga IX. Pravilniku [o osoblju za dužnosnike Europske unije] pozvao na saslušanje. Saslušanje se održalo 28. siječnja 2009., u prisutnosti direktora uprave za ljudske resurse i upravljanje osobljem Glavne uprave za osoblje i financije Suda, koji je bio zadužen za sastavljanje zapisnika. Na tom je saslušanju tužitelj tražio da uz prva očitovanja podnese dodatna pisana očitovanja, koja bi iznio nakon sastavljanja zapisnika, što mu je dopušteno.
            45 Tužitelj je 3. veljače 2009. primio prijedlog zapisnika sa saslušanja od 28. siječnja 2009. te je 9. veljače 2009. tijelu za imenovanje priopćio svoja prva očitovanja o tom prijedlogu.
            46 Tužitelj je 27. veljače 2009. uputio dodatna očitovanja u kojima je tvrdio da je postupak koji je bio pokrenut protiv njega nepravilan.
            47 Tužitelj je 12. ožujka 2009. primio na potpis konačnu verziju zapisnika sa saslušanja. Dokument je poslao natrag nepotpisan tvrdeći da ne odražava sva očitovanja koja je iznio.
            48 Memorandumom od 1. travnja 2009. tajnik Suda obavijestio je tužitelja da je, s obzirom na to da je prosljeđivanje elektroničkih pisama od 9. i 10. prosinca 2008. bilo pogrešno, odlučio pokrenuti stegovni postupak predviđen člankom 11. Priloga IX. Pravilniku [o osoblju za dužnosnike Europske unije], ‚kako bi odredio sankciju u obliku pisanog upozorenja ili ukora bez savjetovanja sa stegovnim povjerenstvom’. Osim toga, pojasnio je da će se, prije nego što zauzme stajalište o kvalifikaciji ponašanja tužitelja i o mogućoj sankciji koja mu se treba izreći, organizirati drugo saslušanje na temelju navedenog članka 11.
            49 Tajnik Suda drugi je put saslušao tužitelja 8. svibnja 2009. […]
            [...]
            54 Tajnik Suda, u svojstvu tijela za imenovanje, odlučio je 10. srpnja 2009. tužitelju izreći sankciju u obliku pisanog upozorenja, zbog toga što je ‚protivno članku 12. Pravilnika [o osoblju za dužnosnike Europske unije], naštetio ugledu svoje funkcije time što je svim članovima [svojeg odjela] proslijedio elektronička pisma od 9. i 10. prosinca 2008.’ (u daljnjem tekstu: sankcija od 10. srpnja 2009.).
            [...]
            59 Dopisom od 10. studenoga 2009. tužitelj je podnio žalbu protiv sankcije od 10. srpnja 2009. na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika [o osoblju za dužnosnike Europske unije] [...]
            [...]
            61 Dopisom od 22. siječnja 2010. [...], tužitelj je pozvan na saslušanje pred odborom za žalbe zakazano za 9. veljače 2010.
            [...]
            65 Dopisom od 19. veljače 2010. upućenom [odboru za žalbe] tužitelj je [naveo] da, prema njegovu mišljenju, odbor za žalbe nije nadležan za odlučivanje o njegovoj žalbi.
            66 Odlukom od 10. ožujka 2010., priopćenom 15. ožujka 2010., odbor za žalbe odbio je žalbu podnesenu protiv sankcije od 10. srpnja 2009.”
            Prvostupanjski postupak
            [izostavljeno]
            5. Zahtjevom podnesenim tajništvu Službeničkog suda 22. lipnja 2010. tužitelj je podnio tužbu, koja je upisana pod oznakom F‑48/10 (u daljnjem tekstu: tužba F‑48/10), radi, s jedne strane, poništenja odluke tijela za imenovanje od 10. srpnja 2009., kojom mu je izrečena sankcija u obliku pisanog upozorenja (u daljnjem tekstu: sankcija od 10. srpnja 2009.), kao i, ako je potrebno, odluke o odbijanju žalbe podnesene protiv te kazne i kako bi se, s druge strane, Sudu naložilo plaćanje iznosa od 50.000 eura kao naknadu za neimovinsku štetu.
            6. U odgovoru na tužbu Sud je, među ostalim, zahtijevao da se tužba F‑48/10 odbije.
            [izostavljeno]
            11. Na početku rasprave održane 15. siječnja 2012. tužitelj je podnio izričit zahtjev za izuzeće suca izvjestitelja, koji je, u razdoblju nakon dopisa navedenog u točki 7. ove presude, postao predsjednik Službeničkog suda i predsjednik trećeg vijeća, odnosno sastava suda kojem su bili dodijeljeni dotični predmeti, zbog navodnog nedostatka integriteta, nepristranosti i neovisnosti. U tom zahtjevu, među tvrdnjama koje se odnose na pristranost suca izvjestitelja s obzirom na to da je, u svojstvu predsjednika Službeničkog suda, zadržao odbor za žalbe Službeničkog suda, bilo je navedeno da „isto vrijedi za članove [navedenog suda] koji su pristali postati članovi tog odbora, čime je njihova nepristranost u tom pogledu objektivno ugrožena”.
            12. Nakon što je tužitelj iznio zahtjev za izuzeće na početku rasprave, Službenički sud je prekinuo postupak.
            13. Dopisom od 6. veljače 2012. tajništvo Službeničkog suda proslijedilo je zahtjev za izuzeće na eventualna očitovanja Sudu, koji je, u dopisu koji je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 17. veljače 2012., naveo da nema očitovanja za podnijeti i da odluku prepušta navedenom sudu. Obrazloženom odlukom od 29. ožujka 2012., predsjednik drugog vijeća Službeničkog suda odbio je zahtjev za izuzeće u pogledu suca izvjestitelja, kao i dvoje sudaca u odboru za žalbe Službeničkog suda.
            14. Dopisom tajništva od 4. travnja 2012. stranke su pozvane na novu raspravu, koja se održala 10. svibnja 2012.
            15. Službenički sud (treće vijeće) donio je pobijanu presudu 5. prosinca 2012.
            [izostavljeno]
            Pobijana presuda
            [izostavljeno]
            O tužbi F‑48/10
            28. Tužitelj je u prilog svom zahtjevu za poništenje istaknuo šest tužbenih razloga koji se temelje, prvo, na nenadležnosti odbora za žalbe i nezakonitosti članka 4. odluke Suda od 4. svibnja 2004. o izvršavanju ovlasti koje su Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije prenesene na tijelo za imenovanje i ovlasti koje su Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europske unije prenesene na tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: odluka od 4. svibnja 2004.), drugo, na nepravilnosti stegovnog postupka, zbog povrede prava na obranu i načela kontradiktornosti, kao i članaka 1. do 3. Priloga IX. Pravilniku, treće, na povredi članka 12. Pravilnika i članka 10. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (EKLJP), kao i na očitoj pogrešci u ocjeni, četvrto, na postojanju sukoba interesa na strani tijela za imenovanje, na povredi članaka 2. i 10. Statuta Suda, članka 11.a Pravilnika, članka 8. Europskog kodeksa dobrog upravnog ponašanja, članka 41. Povelje o temeljnim pravima, kao i općih načela objektivnosti, nepristranosti i neovisnosti, peto, na povredi prava na obranu i načela ravnopravnosti stranaka i, šesto, na postojanju zlouporabe ovlasti, kao i na povredi načela brižnog postupanja i dobre uprave.
            29. Službenički sud pobijanom je presudom odbio sve tužbene razloge.
            [izostavljeno]
            Postupak pred Općim sudom i zahtjevi stranaka
            32. Žalitelj je podneskom podnesenim tajništvu Općeg suda 14. veljače 2013. podnio ovu žalbu.
            33. Žalitelj je dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 26. veljače 2013. podnio zahtjev za zaštitu identiteta, koji je predsjednik žalbenog vijeća prihvatio odlukom od 6. ožujka 2013.
            34. Sud je 19. rujna 2013. podnio odgovor na žalbu. Pisani postupak zaključen je 2. prosinca 2013.
            35. Opći sud (žalbeno vijeće) utvrdio je na temelju izvještaja suca izvjestitelja da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje ročišta u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka te je odlučio, u skladu s člankom 146. svojeg Poslovnika, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka.
            36. Žalitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – ukine pobijanu presudu,
            – prihvati njegove zahtjeve podnesene u prvom stupnju u predmetima F‑88/09 i F‑48/10,
            – naloži Sudu snošenje troškova iz prvostupanjskog postupka i troškova nastalih u okviru ove žalbe.
            37. Sud od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije žalbu,
            – naloži žalitelju snošenje troškova.
            O žalbi
            38. U prilog žalbi žalitelj iznosi jedanaest žalbenih razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na nedostatku nepristranosti trećeg vijeća Službeničkog suda. Drugi žalbeni razlog temelji se na povredi prava na djelotvoran pravni lijek zbog toga što je nadzor Službeničkog suda u pogledu poštovanja uvjeta koji se odnosi na interes službe, predviđenog člankom 7. stavkom 1. Pravilnika, ograničen. Treći žalbeni razlog temelji se na nenadležnosti predsjednika drugog vijeća Službeničkog suda da odluči o zahtjevu za izuzeće od 25. siječnja 2012. Četvrti žalbeni razlog temelji se na povredi prava na pravično suđenje zbog toga što se u Poslovniku Službeničkog suda ne predviđa mogućnost podnošenja žalbe protiv odluke o odbijanju zahtjeva za izuzeće suca. Peti žalbeni razlog temelji se, s jedne strane, na povredi obveze utvrđivanja materijalne istine obrazloženja iz kojih proizlaze odluka o preraspoređivanju i sankcija od 10. srpnja 2009. i, s druge strane, na iskrivljavanju činjenica. Šesti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što je Službenički sud pogrešno ocijenio da je odluka o preraspoređivanju donesena isključivo u interesu službe u smislu članka 7. stavka 1. Pravilnika. Sedmi žalbeni razlog temelji se na pogrešci Službeničkog suda koja se tiče prava zbog toga što je pogrešno ocijenio da je tijelo za imenovanje poštovalo pravilo o usklađenosti razreda i radnog mjesta. Osmi žalbeni razlog temelji se na povredi prava na obranu i prava na saslušanje. Deveti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava zbog toga što je Službenički sud pogrešno ocijenio nedopuštenim zahtjev za naknadu štete u pogledu štete koja je navodno pretrpljena zbog toga što je odluka o preraspoređivanju proslijeđena svim zaposlenicima. Deseti žalbeni razlog temelji se, s jedne strane, na pogrešci Službeničkog suda koja se tiče prava zbog toga što je ocijenio da je odbor za žalbe, koji je odbio žalbu podnesenu protiv sankcije od 10. srpnja 2009., nadležan i, s druge strane, na propustu tog suda da odluči o tužbenom razlogu koji se temelji na nezakonitosti članka 4. odluke od 4. svibnja 2004. Jedanaesti žalbeni razlog temelji se, s jedne strane, na pogrešci Službeničkog suda koja se tiče prava zbog toga što je pogrešno ocijenio da je tijelo za imenovanje poštovalo članke 1. do 3. Priloga IX. Pravilniku i, s druge strane, na povredi prava na obranu i načela kontradiktornosti.
            [izostavljeno]
            Žalbeni razlozi koji se odnose na tužbu F‑48/10
            Deseti žalbeni razlog koji se temelji, s jedne strane, na pogrešci Službeničkog suda koja se tiče prava zbog toga što je ocijenio da je odbor za žalbe, koji je odbio žalbu podnesenu protiv sankcije od 10. srpnja 2009., nadležan i, s druge strane, na propustu tog suda da odluči o tužbenom razlogu koji se temelji na nezakonitosti članka 4. odluke od 4. svibnja 2004.
            138. Žalitelj kritizira točke 226. do 228. pobijane presude u kojima je Službenički sud odbio kao bespredmetan tužbeni razlog koji se temelji na nenadležnosti odbora za žalbe zbog toga što poništenje odluke o odbijanju žalbe podnesene protiv sankcije od 10. srpnja 2009., s obzirom na to da je ta odluka potvrđujući akt bez vlastitog sadržaja, ne može utjecati na zakonitost sankcije od 10. srpnja 2009. Žalitelj smatra da se to obrazloženje Službeničkog suda ne može temeljiti na postojanju odluke o odbijanju žalbe koju je donijelo nenadležno tijelo.
            139. Sud osporava argumentaciju žalitelja.
            140. Tužitelj je u prvom stupnju tražio poništenje sankcije od 10. srpnja 2009. i, bude li potrebno, poništenje odluke o odbijanju žalbe podnesene protiv sankcije od 10. srpnja 2009. (pobijana presuda, t. 69.).
            141. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, svaka jednostavna odluka o odbijanju žalbe, neovisno o tome je li implicitna ili eksplicitna, samo potvrđuje akt ili nedonošenje akta na koje se podnositelj žalbe žali i ne predstavlja, kao takva, akt koji se može pobijati, tako da se za zahtjeve podnesene protiv te odluke bez vlastitog sadržaja u odnosu na prvotnu odluku treba smatrati da su podneseni protiv prvotnog akta (rješenje od 16. lipnja 1988., Progoulis/Komisija, 371/87, Zb., EU:C:1988:317, t. 17. i presuda od 2. ožujka 2004., Di Marzio/Komisija, T‑14/03, Zb. SS, EU:T:2004:59, t. 54.). Odluka o odbijanju žalbe potvrđujući je akt bez vlastitog sadržaja kada ne sadržava preispitivanje položaja podnositelja žalbe s obzirom na nove pravne ili činjenične okolnosti (presude od 21. rujna 2011 ., Adjemian i dr./Komisija, T‑325/09 P, Zb., EU:T:2011:506, t. 32., i od 21. svibnja 2014., Mocová/Komisija, T‑347/12 P, Zb. (Ulomci), EU:T:2014:268, t. 34.).
            142. Na temelju sudske prakse navedene u točki 141. ove presude, Službenički sud utvrdio je u točki 227. pobijane presude da uprava nije provela preispitivanje položaja tužitelja s obzirom na nove pravne ili činjenične okolnosti, tako da se odluka o odbijanju žalbe trebala smatrati isključivo kao da potvrđuje sankciju od 10. srpnja 2009. Službenički sud iz toga je zaključio da odluka o odbijanju žalbe nije mogla utjecati na zakonitost sankcije od 10. srpnja 2009., tako da se tužbeni razlog koji se temelji na nenadležnosti odbora za žalbe, koji ima za cilj poništenje odluke o odbijanju žalbe, trebao odbiti kao bespredmetan.
            143. Treba, međutim, istaknuti da je tužbenim razlogom koji se temelji na nenadležnosti odbora za žalbe, na koji se tužitelj pozvao u prvom stupnju, tužitelj osporavao sastav navedenog odbora koji je odbio njegovu žalbu protiv sankcije od 10. srpnja 2009. Taj se tužbeni razlog dakle odnosio na pitanje je li ispitivanje žalbe tužitelja bilo predmet pravilnog postupka koji je mogao dovesti do odluke različite od sankcije od 10. srpnja 2009. Prema tome, tužitelj je imao stvarni i posebni interes za traženje poništenja odluke o odbijanju žalbe, a ne samo poništenja sankcije od 10. srpnja 2009.
            144. Naime, da se sudska praksa navedena u točki 141. ove presude primijeni bez obzira na činjenicu da se taj tužbeni razlog odnosi na sam upravni postupak žalbe, a ne na prvotni akt koji je predmet žalbe, isključila bi se svaka mogućnost osporavanja koje se odnosi na predsudski postupak, čime bi podnositelj žalbe izgubio pravo na postupak koji ima za cilj omogućiti i poticati sporazumno rješenje spora koji je nastao između dužnosnika i uprave te obvezati tijelo nadležno za odlučivanje o dužnosnikovom predmetu da preispita svoju odluku, u skladu s pravilima, s obzirom na eventualne prigovore tog dužnosnika (vidjeti u tom smislu presudu Mocová/Komisija, t. 141. supra , EU:T:2014:268, t. 38.).
            145. U tom pogledu, valja smatrati neosnovanim argument Suda prema kojem žalitelj nema interesa za traženje poništenja odluke o odbijanju žalbe nakon podnošenja tužbe za poništenje prvotnog akta s obzirom na to da bi, iako je postupak žalbe bio nepravilan, bilo beskorisno da uprava donese novu odluku o žalbi u dijelu u kojem je tužitelj tražio od suda da sam poništi prvotni akt. Protivno onome što tvrdi Sud, interes podnositelja žalbe za to da se postupak žalbe vodi pravilno i, stoga, da se odluka o odbijanju njegove žalbe poništi u slučaju nepravilnosti, treba se ocijeniti neovisno, a ne u odnosu na eventualnu tužbu podnesenu protiv prvotnog akta koji je predmet žalbe. U protivnom, dotična osoba ne bi mogla istaknuti nepravilnosti postupka žalbe, u kojem joj se oduzelo pravo na pravilno predsudsko preispitivanje odluke uprave svaki puta kada je tužba bila podnesena protiv prvotnog akta protiv kojeg je podnesena žalba.
            146. Iz toga slijedi da, s obzirom na dotični predmet žalbenog razloga, koji se odnosi na postupak žalbe, žalitelj mora moći od suda Unije zatražiti nadzor zakonitosti odluke o odbijanju žalbe, a ne samo sankcije od 10. srpnja 2009.
            147. Stoga treba smatrati da je Službenički sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio kao bespredmetan tužbeni razlog koji se temeljio na nenadležnosti odbora za žalbe.
            148. Prema tome, deseti žalbeni razlog treba prihvatiti.
            [izostavljeno]
            162. Slijedom svega prethodno navedenog, žalbu treba djelomično prihvatiti i pobijanu presudu poništiti u dijelu u kojem sadržava pogrešku koja se tiče prava utvrđenu u točkama 140. do 147. ove presude.
            Tužba podnesena u prvom stupnju
            163. U skladu s člankom 13. stavkom 1. Priloga I. Statutu Suda, ako je žalba osnovana, Opći sud ukida odluku Službeničkog suda te sam konačno odlučuje o sporu. Međutim, Opći sud vraća predmet na odlučivanje Službeničkom sudu ako stanje postupka Općem sudu ne dopušta odlučivanje.
            164. U ovom slučaju Opći sud ima elemente potrebne za donošenje odluke o tužbi u prvom stupnju.
            165. S obzirom na činjenicu da se žalba prihvaća samo djelomično i da se pobijana presuda poništava samo u dijelu u kojem sadržava pogrešku koja se tiče prava utvrđenu u točkama 140. do 147. ove presude, treba utvrditi da su ostale ocjene Službeničkog suda, koje nisu zahvaćene navedenom pogreškom, postale konačne. Stoga je na Općem sudu da ispita samo tužbeni razlog koji je tužitelj istaknuo u predmetu F‑48/10, koji se temelji na nenadležnosti odbora za žalbe i na nezakonitosti članka 4. odluke od 4. svibnja 2004.
            166. Tužitelj je pred Službeničkim sudom tvrdio da je odbor za žalbe, zadužen za ispitivanje njegove žalbe podnesene protiv sankcije od 10. srpnja 2009., koji se sastojao od jednog suca Suda i dvaju nezavisnih odvjetnika, bio nepravilno sastavljen. U tom je pogledu istaknuo, kao prvo, da članak 4. Statuta Suda određuje da „suci ne smiju obnašati nikakvu političku ili upravnu funkciju”. Kao drugo, pozvao se na članak 12. Statuta Suda, iz kojeg proizlazi da su dužnosnici i drugi službenici dodijeljeni Sudu „odgovorni tajniku Suda koji je podređen predsjedniku”, tako da samo tajnik i predsjednik Suda mogu djelovati u svojstvu tijela za imenovanje. Kao treće, tvrdio je da je članak 4. odluke od 4. svibnja 2004., koji određuje da „odbor za žalbe izvršava ovlasti koje su Pravilnikom prenesene na [tijelo za imenovanje]” u pogledu odluka o žalbama, protivan članku 2. stavku 1. Pravilnika kojim se predviđa da svaka institucija određuje tijela koja u njezinu okviru izvršavaju ovlasti koje su tim Pravilnikom prenesene na tijelo za imenovanje, u vezi s člancima 4. i 12. Statuta Suda. Osim toga, tvrdio je da se Statutom Suda ne omogućava ni tajniku ni predsjedniku Suda da prenese ovlasti tijela za imenovanje koje su mu dane.
            167. Najprije treba utvrditi da tužitelj samo podsjeća na sadržaj članka 4. prvog stavka Statuta Suda, u skladu s kojim „[s]uci ne smiju obnašati nikakvu političku ili upravnu funkciju” i tvrdi da, osim predsjednika Suda, ostali suci i nezavisni odvjetnici ne mogu obnašati nijednu upravnu funkciju i, osobito, djelovati u svojstvu tijela za imenovanje u okviru odbora za žalbe. Nikakva pravna argumentacija ne podupire tu tvrdnju. Međutim, kao što je Sud istaknuo pred Službeničkim sudom, ta odredba ima za cilj osigurati neovisnost sudaca tijekom, kao i nakon obnašanja njihovih funkcija, osobito u pogledu država članica ili drugih institucija Unije. Drugi stavci članka 4. Statuta Suda također odražavaju nastojanje da se očuva neovisnost sudaca. Tužitelj, međutim, iz članka 4. prvog stavka Statuta Suda ne može izvesti zaključak o nemogućnosti obnašanja funkcija koje se odnose na unutarnju upravu institucije. Kao što je Sud pravilno istaknuo u svojim pismenima pred Službeničkim sudom, ako suci obnašaju unutarnje upravne funkcije institucije, time se ne dovodi u pitanje njihova neovisnost i osigurava se upravna autonomija institucije.
            168. Osim toga, tužitelj samo tvrdi da, s obzirom na članak 12. Statuta Suda, koji određuje da su dužnosnici i službenici dodijeljeni Sudu „odgovorni tajniku Suda koji je podređen predsjedniku”, samo tajnik i predsjednik Suda mogu izvršavati ovlasti koje su Pravilnikom prenesene na tijelo za imenovanje. Jednako tako ne dokazuje usklađenost svojeg tumačenja članka 12. Statuta Suda, prema kojem se izvršavanje ovlasti prenesenih na tijelo za imenovanje odnosi samo na tajnika i predsjednika Suda, s člankom 2. stavkom 1. Pravilnika kojim se predviđa da svaka institucija određuje tijela koja u njezinu okviru izvršavaju ovlasti koje su Pravilnikom prenesene na tijelo za imenovanje. Naime, tužitelj samo tvrdi da se članak 2. stavak 1. Pravilnika može tumačiti, što se tiče Suda, samo u vezi s člancima 4. i 12. Statuta Suda.
            169. U tim uvjetima tužitelj ne može pravovaljano tvrditi, bez drugih dokaza koji bi to poduprli, da je članak 4. odluke od 4. svibnja 2004., u skladu s kojim odbor za žalbe izvršava ovlasti koje su Pravilnikom prenesene na tijelo za imenovanje u pogledu odluka o žalbama, protivan članku 2. stavku 1. Pravilnika, u vezi s člancima 4. i 12. Statuta Suda.
            170. Iz toga proizlazi da tužbeni razlog u prvom stupnju koji se temelji na nenadležnosti odbora za žalbe i nezakonitosti članka 4. odluke od 4. svibnja 2004., koji je tužitelj istaknuo u predmetu F‑48/10, treba odbiti. Prema tome, tužbu F‑48/10 treba odbiti u tom pogledu.
            [izostavljeno]
            (1) .
            (1)  	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud procjenjuje da ih je korisno objaviti.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (žalbeno vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Presuda Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće), Z protiv Suda (F‑88/09 i F‑48/10, Zb. SS, EU:F:2012:171), ukida se u dijelu u kojem je Službenički sud odbio kao bespredmetan tužbeni razlog istaknut u predmetu F‑48/10, koji se temelji na nenadležnosti odbora za žalbe i nezakonitosti članka 4. odluke Suda Europske unije od 4. svibnja 2004. o izvršavanju ovlasti koje su Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije prenesene na tijelo za imenovanje i ovlasti koje su Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europske unije prenesene na tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu.
            2. U preostalom dijelu žalba se odbija.
            3. Tužba u predmetu F‑48/10 odbija se u dijelu u kojem se temelji na tužbenom razlogu koji se temelji na nenadležnosti odbora za žalbe i nezakonitosti članka 4. odluke Suda od 4. svibnja 2004. o izvršavanju ovlasti koje su Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije prenesene na tijelo za imenovanje i ovlasti koje su Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Europske unije prenesene na tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu.
            4. Što se tiče troškova nastalih u okviru ovog postupka, osoba Z snosit će tri četvrtine troškova Suda i tri četvrtine vlastitih troškova, a Sud će snositi četvrtinu vlastitih troškova i četvrtinu troškova osobe Z.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 7. ožujka 2013. # Peter Schönberger protiv Europskog parlamenta. # Tužba za poništenje - Nedopuštenost. # Predmet T-186/11.


Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 1. srpnja 2010.#AstraZeneca AB i AstraZeneca plc protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-321/05.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 21. rujna 2017.#Novartis AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Zimara – Raniji verbalni žig Europske unije FEMARA – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 – Članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 – Obveza odlučivanja o cijeloj tužbi – Članak 64. stavak 1. prva rečenica Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-238/15.