title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. listopada 2015.#Intrasoft International SA protiv Europske komisije.#Δημόσιες συμβάσεις υπηρεσιών — Διαδικασία προσκλήσεως προς υποβολή προσφορών — Τεχνική βοήθεια στην διοίκηση τελωνείων της Σερβίας για την στήριξη του εκσυγχρονισμού του τελωνειακού συστήματος— Σύγκρουση συμφερόντων — Απόρριψη της προσφοράς ενός προσφέροντος από την Αντιπροσωπεία της Ένωσης στη Δημοκρατία της Σερβίας — Σιωπηρή απόρριψη της διοικητικής ενστάσεως που υποβλήθηκε κατά της απορρίψεως της προσφοράς.#Predmet T-403/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑403/12,
            Intrasoft International SA,  sa sjedištem u Luxembourgu (Luksemburg), koji zastupa S. Pappas, avocat ,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju F. Erlbacher i E. Georgieva, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom, s jedne strane, zahtjeva za poništenje dopisa Komisije od 10. kolovoza 2012. koja je djelovala putem Delegacije Europske unije u Republici Srbiji, a u kojem se navodi da se ugovor o pružanju usluga u postupku javne nabave EuropeAid/131367/C/SER/RS, pod naslovom „Tehnička pomoć srpskoj carinskoj upravi u okviru modernizacije carinskog sustava“ (SL 2011/S 160‑262712), ne može dodijeliti konzorciju u kojem je i društvo Intrasoft International SA član i, s druge strane, zahtjeva za poništenje navodne prešutne odluke o odbijanju prigovora koji je tužitelj podnio protiv dopisa od 10. kolovoza 2012.,
            OPĆI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednica, S. Gervasoni i L. Madise (izvjestitelj), suci,
            tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj, Intrasoft International SA, društvo je sa sjedištem u Luxembourgu (Luksemburg).
            2. Dana 23. kolovoza 2011. u Dodatku Službenom listu Europske unije  (SL 2011/S 160‑262712) objavljen je poziv na nadmetanje pod oznakom EuropeAid/131367/C/SER/RS (u daljnjem tekstu: poziv na nadmetanje).
            3. Predmet tog poziva bila je provedba postupka javne nabave usluga pod naslovom „Tehnička pomoć srpskoj carinskoj upravi u okviru modernizacije carinskog sustava“. Prvotno predviđeno razdoblje za provedbu ugovora bilo je 24 mjeseca, a maksimalni proračun iznosio je 4 100 000 eura.
            4. Postupak javne nabave temeljio se na Instrumentu pretpristupne pomoći, uspostavljenom i uređenom Uredbom Vijeća (EZ) br. 1085/2006 od 17. srpnja 2006. o uspostavljanju Instrumenta pretpristupne pomoći (IPA) (SL L 210, str. 82.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 4., str. 284.). Taj instrument je imao za cilj pružiti pomoć mnogim državama, među kojima i Srbiji, u njihovu postupnom usklađivanju sa standardima, politikama i pravnom stečevinom Europske unije u cilju njihova budućeg članstva. Ta se pomoć, osobito, pruža putem pokretanja i sklapanja, od strane Europske komisije, ugovora o javnoj nabavi usluga koje uspješni ponuditelji pružaju državi korisnici, odnosno, u predmetnom slučaju, Srbiji.
            5. Javni naručitelj bila je Unija, koju zastupa Komisija, djelujući putem svoje delegacije u Republici Srbiji (u daljnjem tekstu: javni naručitelj).
            6. Sukladno pozivu na nadmetanje, ovaj potonji trebao se dodijeliti ekonomski najpovoljnijoj ponudi u ograničenom postupku koji uključuje dvije etape, to jest predizbor i sklapanje ugovora.
            7. U okviru etape predizbora zainteresirane osobe imale su rok do 30. rujna 2011. za podnošenje svojih ponuda za natjecanje, uz određene podatke koji utvrđuju njihove financijske, tehničke i profesionalne mogućnosti za ostvarivanje predmeta ugovora. Po završetku evaluacije ponuda za natjecanje, odbor za evaluaciju trebao je sastaviti ograničeni popis natjecatelja koji ispunjavaju uvjete, od četiri do osam natjecatelja, koji će biti pozvani da sudjeluju u drugoj etapi postupka, onoj sklapanja ugovora.
            8. U tom postupku javne nabave tužitelj je postavio pisana pitanja javnom naručitelju u skladu s točkom 3.3.5., pod naslovom „Dodatne informacije tijekom postupka“ iz Praktičnog vodiča ugovornih postupaka u okviru vanjskog djelovanja Komisije,  koji su sastavile Komisijine službe za konkretnu provedbu financijskih pomoći trećim zemljama (u daljnjem tekstu: praktični vodič). On je, među ostalim, pitao treba li za društvo ili stručnjaka, koji namjerava sudjelovati u predmetnom postupku javne nabave, smatrati da je u sukobu interesa zbog svojeg sudjelovanja u provedbi, u okviru prethodnog postupka javne nabave, projekta EuropeAid/128180/C/SER/RS.
            9. Elektroničkom poštom od 26. travnja 2012. javni naručitelj tužitelju je odgovorio da „društvo ili stručnjak koji je sudjelovao u provedbi projekta EuropeAid/128180/C/SER/RS i koji namjerava sudjelovati u postupku javne nabave EuropeAid/131367/C/SER/RS nije u sukobu interesa, [s obzirom na to da] postupak javne nabave EuropeAid/128180/C/SER/RS nije uključivao pripremu dokumentacije za postupak javne nabave EuropeAid/131367/C/SER/RS“.
            10. Tužitelj je podnio zahtjev za sudjelovanje u postupku javne nabave kao sastavni dio konzorcija osnovanog sa Serbian Business Systems d.o.o. i Belit d.o.o.
            11. Dopisom od 10. kolovoza 2012. javni naručitelj tužitelju je naveo da se ugovor ne može dodijeliti konzorciju kojeg je on sastavni dio (u daljnjem tekstu: dopis od 10. kolovoza 2012.). Taj dopis sadržavao je sljedeća utanačenja:
            – tužitelj je imao privilegirani pristup određenom broju dokumenata koji su činili sastavni dio postupka javne nabave koji je bio u tijeku i koji je predstavljao polazišnu točku za određivanje aktivnosti koje je uključivao predmetni ugovor. Privilegirani pristup koji je imao bio je vezan uz njegovo sudjelovanje u izradi navedenih dokumenata u okviru prethodnog postupka javne nabave, EuropeAid/128180/C/SER/RS; stoga javni naručitelj, primjenom članka 2.3.6. praktičnog vodiča, uvjet koji se odnosi na sukob interesa smatra ispunjenim;
            – javni naručitelj mogao je detaljno utvrditi okolnosti predmetnog slučaja tek nakon pažljivog ispitivanja svake pojedinačne kandidature;
            – tužitelj je mogao istaknuti svoje neslaganje ili zahtijevati dodatne informacije do 17. kolovoza 2012., dana do kada je javni naručitelj vodio postupak sklapanja ugovora.
            12. Elektroničkom poštom od 13. kolovoza 2012. tužitelj je od javnog naručitelja zahtijevao da ponovno ispita svoju odluku iz dopisa od 10. kolovoza 2012. o odbijanju ponude konzorcija kojeg je on bio sastavni dio te je od njega također zahtijevao odgodu postupka javne nabave u očekivanju zaprimanja više informacija o razlozima navedenog odbijanja.
            13. Dopisom od 12. rujna 2012. javni naručitelj tužitelju je naveo da ugovor ne može dodijeliti konzorciju kojeg je on sastavni dio zbog sukoba interesa navedenog u dopisu od 10. kolovoza 2012. te mu je također priopćio ime konzorcija kojem bi ugovor trebao biti dodijeljen prema mišljenju odbora za evaluaciju (u daljnjem tekstu: dopis od 12. rujna 2012.).
            Postupak i zahtjevi stranaka
            14. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. rujna 2012. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak za poništenje odluke iz dopisa od 10. kolovoza 2012. i navodne prešutne odluke kojom se odbija njegov prigovor.
            15. Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 21. rujna 2012. tužitelj je podnio zahtjev za suspenziju primjene odluke iz dopisa od 10. kolovoza 2012., navodne prešutne odluke o odbijanju njegova prigovora kao i odluke iz dopisa od 12. rujna 2012., donesene nakon podnošenja tužbe za poništenje Općem sudu.
            16. Rješenjem od 14. studenoga 2012., Intrasoft International/Komisija (T‑403/12 R, EU:T:2012:600), sudac postupka privremene pravne zaštite odbio je zahtjev za privremenu pravnu zaštitu zbog nepostojanja hitnosti.
            17. Kako je sastav vijeća Općeg suda bio izmijenjen, sudac izvjestitelj raspoređen je u drugo vijeće, kojem je, posljedično, dodijeljen ovaj predmet.
            18. Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (drugo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni postupak.
            19. Opći sud je na raspravi 27. siječnja 2015. saslušao izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je usmeno postavio.
            20. Usmeni postupak zaključen je 12. veljače 2015.
            21. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi odluku Delegacije Unije u Republici Srbiji iz dopisa od 10. kolovoza 2012. kao i prešutnu odluku o odbijanju njegova prigovora protiv te odluke, na način da mu se odobri da sudjeluje u kasnijim etapama postupka javne nabave;
            – naloži tuženiku snošenje troškova.
            22. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbaci tužbu kao nedopuštenu;
            – podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
            – naloži tužitelju snošenje svojih troškova i plaćanje troškova Komisije u ovom stupnju kao i u postupku privremene pravne zaštite u predmetu T‑403/12 R.
            23. U odgovoru na pitanje postavljeno na raspravi, a kako je zabilježeno u zapisniku s rasprave, tužitelj je pojasnio da dopis od 12. rujna 2012., koji je javni naručitelj poslao dan nakon što je tužitelj podnio svoju tužbu Općem sudu, nije bio predmet navedene tužbe ni prilagodbe njezina tužbenog zahtjeva. S tim u vezi, tužitelj je pojasnio da je dopis od 12. rujna 2012. bio samo akt koji potvrđuje dopis od 10. kolovoza 2012. i da on, prema tome, slijedi njegovu pravnu sudbinu.
            Pravo
            Dopuštenost
            24. Uvodno valja podsjetiti da su akti koji su predmet ove tužbe (u daljnjem tekstu: pobijani akti), kao prvo, dopis od 10. kolovoza 2012., u kojem se navodi da se predmetni ugovori o javnoj nabavi usluga ne mogu dodijeliti konzorciju kojeg je tužitelj sastavni dio iz razloga što je potonji bio u sukobu interesa i, kao drugo, navodna prešutna odluka o odbijanju prigovora tužitelja protiv dopisa od 10. kolovoza 2012.
            25. Ne ističući službeno prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. Poslovnika Općeg suda, Komisija u odgovoru na tužbu navodi argumente koji osporavaju dopuštenost tužbe u odnosu na pobijane akte.
            26. Ona tvrdi da dopis od 10. kolovoza 2012. ne predstavlja akt koji se može pobijati jer se njime tužitelja samo obavještava da se za njegovu ponudu za natjecanje smatra da predstavlja sukob interesa i u njemu se navode razlozi te ocjene. Jedini akt protiv kojeg se može podnijeti tužba za poništenje bila bi odluka priopćena dopisom od 12. rujna 2012., koja bi, ako ne bi bila pobijana u predviđenim rokovima, postala konačna u odnosu na tužitelja.
            27. Kada je riječ o navodnoj prešutnoj odluci o odbijanju prigovora, Komisija pobliže određuje da rok od petnaest dana za odgovor na prigovor, naveden u točki 2.4.15.1. praktičnog vodiča, predstavlja samo „pravilo maksimalnog napora“, određeno u interesu dobre uprave, i da se, prema tome, izostanak odgovora u tom roku ne može smatrati prešutnim odbijanjem prigovora tužitelja. Naime, praktični vodič ne može ustanoviti obvezna pravila u odnosu na rokove primjenjive na podnošenje tužbe Općem sudu.
            28. Iz ustaljene sudske prakse o dopuštenosti tužbi za poništenje proizlazi da, za kvalificiranje pobijanih akata, valja razmotriti njihovu bit kao i namjeru njihova donositelja. U tom pogledu, akti koje je moguće pobijati načelno su mjere koje konačno utvrđuju stajalište Komisije na kraju upravnog postupka i čija je svrha proizvoditi obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na interese tužitelja, isključujući međumjere čiji je cilj pripremiti konačnu odluku, a koje nemaju takve učinke (vidjeti presudu od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, Zb., EU:C:2008:422, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
            29. Oblik u kojem je donesen akt ili odluka je, u načelu, irelevantan za dopuštenost tužbe za poništenje. Stoga je bez utjecaja na kvalifikaciju predmetnog akta to što on udovoljava ili ne udovoljava pojedinim formalnim zahtjevima, odnosno je li ga njegov donositelj pravilno naslovio, je li dovoljno obrazložen ili navodi li odredbe koje predstavljaju njegovu pravnu osnovu. Stoga je irelevantno to što taj akt nije određen kao „odluka“ ili što ne sadržava upućivanje na odredbe UFEU‑a koje predviđaju pravne lijekove koji su na raspolaganju protiv njega (vidjeti, prema analogiji, presudu Athinaïki Techniki/Komisija, t. 28. supra , EU:C:2008:422, t. 43. i 44. i navedenu sudsku praksu).
            30. Da je drukčije, Komisija bi mogla izbjeći podvrgavanje nadzoru suda Unije jednostavnim nepoštovanjem tih formalnih zahtjeva. Naime, iz sudske prakse proizlazi, s obzirom na to da je Unija zajednica prava u kojoj su njezine institucije podložne nadzoru usklađenosti svojih akata s Ugovorima, da se postupovna pravila za postupke koji se vode pred sudom Unije moraju, u najvećoj mogućoj mjeri, tumačiti na način da primjena tih pravila pridonosi provedbi cilja jamčenja učinkovite sudske zaštite prava koje pojedinci imaju na temelju prava Unije (vidjeti presudu Athinaïki Techniki/Komisija, t. 28. supra , EU:C:2008:422, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
            31. Upravo s obzirom na ta razmatranja valja, ponajprije, utvrditi jesu li, kao što to tvrdi tužitelj, pobijani akti, navedeni u točki 24. supra , akti koji negativno utječu na prava tužitelja i koji stoga mogu biti predmet tužbe za poništenje.
            Dopuštenost tužbe protiv dopisa od 10. kolovoza 2012.
            32. Obvezujuće pravne učinke akta treba ocijeniti s obzirom na objektivne kriterije, kao što je sadržaj tog akta (vidjeti, prema analogiji, presudu od 20. ožujka 1997., Francuska/Komisija, C‑57/95, Zb., EU:C:1997:164, t. 9.), uzimajući u obzir, ovisno o slučaju, kontekst usvajanja potonjeg (vidjeti, prema analogiji, rješenje od 13. lipnja 1991., Sunzest/Komisija, C‑50/90, Zb., EU:C:1991:253, t. 13., i presudu od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑362/08 P, Zb., EU:C:2010:40, t. 58.) kao i ovlasti institucije autora akta (vidjeti, prema analogiji, presudu od 1. prosinca 2005., Italija/Komisija, C‑301/03, Zb., EU:C:2005:727, t. 28.).
            33. U predmetnom slučaju valja ispitati može li se dopis od 10. kolovoza 2012., s obzirom na njegov sadržaj, činjenični i pravni kontekst u kojem se nalazi kao i ovlast kojom raspolaže tijelo koje ga je donijelo, smatrati odlukom koja negativno utječe na prava tužitelja.
            34. U tom pogledu, valja uvodno istaknuti, kao prvo, da u predmetnom slučaju nije sporno da su pobijani akti, koje je izradila Delegacija Unije u Republici Srbiji, pripisivi Komisiji, koja je stoga legitimni tuženik u ovoj tužbi. Naime, kao što to tužitelj ispravno i tvrdi, iz sudske prakse Općeg suda proizlazi da akti koje je donijela navedena delegacija, djelujući u svojstvu dužnosnika za ovjeravanje na temelju daljnjeg delegiranja ovlasti od strane Komisije, ne omogućuju toj delegaciji priznanje svojstva tuženika pa su, u predmetnom slučaju, ti akti pripisivi Komisiji (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 4. lipnja 2012., Elti/Delegacija Unije u Crnoj Gori, T‑395/11, Zb., EU:T:2012:274, t. 64.).
            35. Kao drugo, nije sporno ni da je tužitelj, kao član konzorcija, adresat akata koji su mu upućeni zbog transparentne strukture navedenog konzorcija s obzirom na njegove članove (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. ožujka 2010., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑50/05, Zb., EU:T:2010:101, t. 40.).
            36. Govoreći, kao prvo, o sadržaju dopisa od 10. kolovoza 2012., valja podsjetiti da u njemu stoji sljedeće:
            „Sa žaljenjem Vas obavještavam […] da je utvrđeno da Vaša ponuda za natjecanje dovodi do sukoba interesa i [da se ugovor] stoga ne može dodijeliti Vašem konzorciju. Javni naručitelj došao je do zaključka da se ugovor ne može dodijeliti konzorciju [kojega ste sastavni dio] jer se nalazite u sukobu interesa. Javni naručitelj, u skladu s točkom 2.3.6. [praktičnog vodiča], utvrđuje da su ispunjeni uvjeti [koji utvrđuju] postojanje sukoba interesa […]“
            37. Stoga iz samog teksta tog dopisa proizlazi da njegov autor nije tužitelja obavijestio samo, kao što to tvrdi Komisija, o svojoj namjeri da ga isključi iz sklapanja ugovora, nego mu je također priopćio i odluku da se ugovor neće dodijeliti ni konzorciju kojega je sastavni dio.
            38. Taj zaključak nije dovelo u pitanje navođenje u dopisu od 10. kolovoza 2012. roka u kojem se javnom naručitelju može izraziti svoje neslaganje ili u kojem se od njega mogu zahtijevati dodatne informacije. Takvo navođenje se, u skladu s odredbama iz točke 2.4.15.1. praktičnog vodiča, s jedne strane, osobito odnosi na davanje mogućnosti adresatu akta da postavljanjem prigovora zaštiti svoje interese na koje negativno utječe predmetna odluka, bez potrebe da se pokreće postupak i, s druge strane, na davanje mogućnosti adresatu da dobije pojašnjenje već donesene odluke.
            39. Nadalje, mogućnost podnošenja prigovora, kao što je to posebno navedeno u točki 2.4.15.3. praktičnog vodiča i u bilješci s objašnjenjem na koju se upućuje u toj točki, ne uskraćuje adresatu akta pravo na njegovo osporavanje pred Općim sudom u rokovima izričito propisanima pravom Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. rujna 2011., CMB i Christof/Komisija, T‑407/07, EU:T:2011:477, t. 103.). Iz toga slijedi da takva mogućnost ne oslobađa tužitelja od obveze poštovanja navedenih rokova za podnošenje tužbe za poništenje Općem sudu.
            40. Kao drugo, govoreći o kontekstu dopisa od 10. kolovoza 2012., valja istaknuti da se potonji odnosi na evaluaciju uvjeta isključenja ponuditelja odabranih za sklapanje ugovora, poput onih navedenih u točki 2.3.3. praktičnog vodiča, u skladu s naznakom iz stavka 15. poziva na nadmetanje. Takva evaluacija završena je naznakom da se ugovor ne može dodijeliti konzorciju kojeg je tužitelj sastavni dio. Naime, iz sadržaja spisa ne proizlazi da je nakon dopisa od 10. kolovoza 2012. evaluacija ponude konzorcija kojeg je tužitelj sastavni dio bila ponovno izvršena.
            41. Valja dodati da je, u dopisu od 10. kolovoza 2012., njegov autor istaknuo da će, ako nema osporavanja ili zahtjeva za dodatne informacije, „nastaviti s postupkom sklapanja ugovora u skladu s pravilima praktičnog vodiča“. Međutim, valja primijetiti da dopis od 12. rujna 2012., koji je tužitelju poslan dan nakon podnošenja tužbe Općem sudu, sadržava ime uspješnog ponuditelja kojeg je predložio odbor za evaluaciju. Iz toga slijedi da je javni naručitelj, neovisno o tužiteljevom zahtjevu za odgodu postupka javne nabave u tijeku u prigovoru od 13. kolovoza 2012., nastavio s postupkom te je, između natjecatelja koji su ostali, odabrao potencijalnog uspješnog ponuditelja.
            42. S tim u vezi, valja dodati da se navođenje, u posljednjem redu dopisa od 12. rujna 2012., pravnih sredstava na raspolaganju za osporavanje predmetne odluke, u skladu s točkom 2.4.15. praktičnog vodiča, može tumačiti kao da upućuje na mogućnost osporavanja odluke o dodjeli ugovora drugom natjecatelju. Stoga predmetna naznaka nije odlučujuća za kvalifikaciju dopisa od 12. rujna 2012. kao konačne odluke o isključivanju tužitelja. Nasuprot tomu, takva naznaka dokazuje, još jednom, i kao što to s pravom tvrdi tužitelj, da postupak javne nabave nije bio odgođen i da je bio okončan odabirom potencijalnog uspješnog ponuditelja od strane odbora za evaluaciju.
            43. Slijedom navedenog, valja utvrditi da je, s obzirom na kontekst dopisa od 10. kolovoza 2012., njegov autor zauzeo stajalište o sposobnosti tužitelja za sudjelovanje u fazi sklapanja ugovora, da je također istaknuo da je tužitelj u sukobu interesa i da je, prema tome, utvrdio da se ugovor ne može dodijeliti konzorciju kojeg je tužitelj sastavni dio.
            44. Kao treće i posljednje, kada je riječ o ovlastima koje autor pobijanog dopisa ima na raspolaganju, odnosno Delegacija Unije u Republici Srbiji, kako je i istaknuto u točki 5. supra , potonji je djelovao u svojstvu javnog naručitelja na temelju daljnjeg delegiranja ovlasti od strane Komisije. Prema tome, predmetni akt ne predstavlja jednostavno mišljenje odbora za evaluaciju o uvjetima isključenja ponuditelja zbog sukoba interesa, nego odluku javnog naručitelja koja kao takva može proizvesti obvezujuće pravne učinke za svojeg adresata.
            45. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je, s obzirom na svoj sadržaj, činjenični i pravni kontekst u kojem se nalazi kao i ovlasti kojima raspolaže tijelo koje ga je donijelo, dopis od 10. kolovoza 2012. mogao proizvesti pravne učinke koji negativno utječu na interese tužitelja, tako da je riječ o aktu koji negativno utječe na prava tužitelja i koji može biti predmet tužbe za poništenje pred Općim sudom.
            46. Protivno onome što tvrdi Komisija, tužitelj je, suočen s aktom koji negativno utječe na njegova prava, u smislu sudske prakse navedene u točkama 28. do 30. i 32. supra , pravilno podnio ovu tužbu u rokovima koji se računaju od donošenja navedenog akta. Nije morao čekati na odgovor na svoj prigovor od 13. kolovoza 2012. da bi podnio ovu tužbu, što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 39. supra  i, štoviše, iz točaka 2.4.15.1. i 2.4.15.3. praktičnog vodiča.
            47. Budući da je dopis od 10. kolovoza 2012. bio kvalificiran kao akt koji se može pobijati, valja odgovoriti na Komisijine argumente da dopis od 12. rujna 2012. sadržava odluku koja negativno utječe na prava tužitelja, koja je, s obzirom na to da nije pobijana u rokovima za tužbu, isključenje tužitelja iz postupka javne nabave zbog sukoba interesa učinila pravomoćnim. Takav argument nalaže provjeru traje li pravni interes tužitelja, nakon što je javni naručitelj usvojio dopis od 12. rujna 2012., što pretpostavlja da tužba može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 25. lipnja 2014., Accorinti i dr./ESB, T‑224/12, EU:T:2014:611, t. 68.).
            48. S tim u vezi, iz sudske prakse proizlazi da se poništenje akta kojim se potvrđuje raniji akt podudara s poništenjem ranijeg akta, na način da poništenje ranijeg akta automatski podrazumijeva poništenje akta kojim se potvrđuje raniji akt (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. svibnja 1998., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, C‑180/96, Zb., EU:C:1998:192, t. 28. i navedenu sudsku praksu). Stoga, u slučaju kada potvrđena odluka nije postala konačna, zainteresirana osoba ima pravo pobijati bilo potvrđenu odluku bilo odluku kojom se potvrđuje ranija odluka bilo obje te odluke (vidjeti presudu od 16. rujna 1998., Waterleiding Maatschappij/Komisija, T‑188/95, Zb., EU:T:1998:217, t. 108. i navedenu sudsku praksu).
            49. Kao prvo, u predmetnom slučaju valja primijetiti da navođenje, iz dopisa od 12. rujna 2012., mišljenja odbora za evaluaciju o dodjeli ugovora drugom konzorciju ne može dovesti do toga da se taj dopis ima smatrati dopisom koji nadomješta dopis od 10. kolovoza 2012. što se tiče odbijanja ponude konzorcija kojeg je tužitelj sastavni dio. Naime, to navođenje ne mijenja ni obrazloženje ni sadržaj ni učinke odluke iz dopisa od 10. kolovoza 2012. što se, osobito, tiče isključenja tužitelja iz postupka javne nabave zbog sukoba interesa i kasnije odbijanja ponude konzorcija kojeg je sastavni dio.
            50. Kao drugo, kada je riječ o naznaci da je javni naručitelj uzeo u obzir elemente koje je tužitelj istaknuo u svojem dopisu od 13. kolovoza 2012., valja istaknuti da, ako je točno da dopis od 12. rujna 2012. predstavlja odgovor na prigovor tužitelja, elementi na koje se potonji poziva u tom dopisu ne predstavljaju ni na koji način nove ili bitne činjenice u odnosu na one koje su već poznate javnom naručitelju u trenutku donošenja dopisa od 10. kolovoza 2012., kao što to navodi i sudska praksa u odnosu na kvalifikaciju činjenica kao „novih i bitnih“ (vidjeti, u tom smislu, presudu od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, Zb., EU:T:2001:42, t. 50. i 51. i navedenu sudsku praksu). Naime, elementi koje je podnio tužitelj samo podsjećaju javnog naručitelja da je prethodno isključio postojanje sukoba interesa u odnosu na tužitelja obavještavajući ga o tom elementu putem elektroničke pošte od 26. travnja 2012. (vidjeti točku 9. supra ). Štoviše, dopis od 12. rujna 2012. ne daje informacije glede eventualnog preispitivanja položaja tužitelja ili evaluacije njegove ponude koja je izvršena nakon slanja dopisa od 10. kolovoza 2012.
            51. Osim toga, iako prema članku 149. stavku 3. četvrtom podstavku Uredbe Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002 od 23. prosinca 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (SL L 357, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 7.) ponuditelji čije su ponude odbijene imaju mogućnost pisanim putem od javnog naručitelja zatražiti da ih obavijesti o „dodatnim informacijama o razlozima zbog kojih su odbijeni“, obavijest o takvim dodatnim informacijama nema takav učinak da bi mogla zamijeniti odluku kojom je ponuda predmetnog ponuditelja odbijena s obzirom na to da se obveza obrazlaganja takve odluke može izvršiti u više etapa (vidjeti presudu od 22. svibnja 2012., Sviluppo Globale/Komisija, T‑6/10, EU:T:2012:245, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
            52. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je javni naručitelj svojim dopisom od 12. rujna 2012. načelno samo potvrdio stajalište već izneseno u svojem dopisu od 10. kolovoza 2012., temeljeći se na istim činjeničnim i pravnim elementima. Nijedna od informacija iz tog dopisa ne može predstavljati nov ili bitan element zbog kojeg taj dopis može poprimiti karakter odluke koja se odnosi na isključenje tužitelja i koja zamjenjuje ili nadomješta dopis od 10. kolovoza 2012.
            53. Prema tome, dopis od 12. rujna 2012. nije ovoj tužbi, podnesenoj protiv odluke iz dopisa od 10. kolovoza 2012., uskratio njezinu svrhu, tako da tužiteljev pravni interes za protivljenje njegovu isključenju iz postupka javne nabave i odbijanju ponude konzorcija kojeg je sastavni dio u predmetnom slučaju postoji. Protivno onome što tvrdi Komisija i kako je već istaknuto u točki 46. supra , tužitelj je s pravom podnio tužbu kojom traži poništenje odluke iz dopisa od 10. kolovoza 2012. jer je riječ o mjeri koja povlači za sobom pravne učinke koji negativno utječu na njegove interese i koji ga obvezuju. U suprotnom, izložio bi se riziku da mu Komisija istakne prigovor nepravodobnosti njegove tužbe zbog toga što je dopis od 12. rujna 2012., što tužitelj s pravom i ističe, u načelu samo akt koji potvrđuje dopis od 10. kolovoza 2012.
            54. Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kada tužitelj propusti rok za podnošenje pravnog sredstva protiv odluke koja je na nedvosmislen način uvela mjeru koja ima pravne učinke koji negativno utječu na njegove interese i koji ga obvezuju, on ne može postići da taj rok počne ponovno teći na način da od institucije zahtijeva da preispita svoju odluku i podnese tužbu protiv odluke o odbijanju koja potvrđuje ranije donesenu odluku (vidjeti rješenje od 10. listopada 2006., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑106/05, EU:T:2006:299, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
            55. Prema tome, tužbu kojom se traži poništenje odluke iz dopisa od 10. kolovoza 2012. valja proglasiti dopuštenom.
            Prešutna odluka o odbijanju tužiteljevog prigovora
            56. Što se tiče zahtjeva za poništenje navodne prešutne odluke o odbijanju tužiteljevog prigovora, valja ispitati može li se ta navodna odluka kvalificirati kao akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.
            57. S tim u vezi, valja podsjetiti da šutnja institucije pozvane da zauzme stajalište ne može, sama za sebe i kao takva, proizvesti pravne učinke, osim ako je ta posljedica izričito predviđena odredbom prava Unije. U nedostatku izričitih odredaba prava Unije kojima se određuje rok protekom kojeg se smatra donesenom prešutna odluka i kojima se definira sadržaj te odluke, šutnja institucije ne može se izjednačiti s odlukom a da se time ne dovede u pitanje sustav pravnih lijekova uspostavljen Ugovorom (presuda od 13. prosinca 1999., SGA/Komisija, T‑189/95, T‑39/96 i T‑123/96, Zb., EU:T:1999:317, t. 26. i 27.).
            58. Međutim, prema sudskoj praksi Općeg suda, praktični vodič samo je sredstvo za rad koje pojašnjava postupak koji se primjenjuje u određenom području i ne može, kao takav, predstavljati pravnu osnovu za podnošenje obveznog prethodnog upravnog prigovora (presuda od 8. listopada 2008., Sogelma/AER, T‑411/06, Zb., EU:T:2008:419, t. 66.). Također, u predmetnom slučaju navedeni vodič ne može predstavljati ni pravnu osnovu za uvođenje prekluzivnog roka tijelu zaduženom za davanje odgovora na prigovor. Prema tome, inercija javnog naručitelja po isteku roka određenog u točki 2.4.15.1. praktičnog vodiča ne može se smatrati prešutnom odlukom o odbijanju tužiteljevog prigovora. Usto, praktični vodič ne predviđa nijednu posljedicu isteka predmetnog roka.
            59. S obzirom na prethodna razmatranja, tužbu treba proglasiti nedopuštenom u odnosu na zahtjev za poništenje prešutne odluke o odbijanju tužiteljevog prigovora.
            Meritum
            60.  Tužitelj iznosi dva tužbena razloga u potporu svojoj tužbi. Prvi tužbeni razlog uključuje dva prigovora, jedan koji se temelji na povredi dokumentacije za nadmetanje za predmetni postupak javne nabave, drugi koji se temelji na povredi načela dobre uprave. U drugom tužbenom razlogu tužitelj navodi povredu članka 94. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (u daljnjem tekstu: financijska uredba) (SL L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.).
            61. Valja najprije ispitati drugi tužbeni razlog.
            62. U okviru drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 94. financijske uredbe, tužitelj ističe, s jedne strane, kao prvi prigovor, da nije mogao podnijeti svoja očitovanja prije nego što je konačno isključen iz postupka javne nabave i, s druge strane, kao drugi prigovor, da nije pružen nijedan učinkovit dokaz u potporu postojanju sukoba interesa koji se na njega odnosi. Poziva se na sudsku praksu Općeg suda vezano uz primjenu članka 94. financijske uredbe (presuda od 18. travnja 2007., Deloitte Business Advisory/Komisija, T‑195/05, Zb., EU:T:2007:107, t. 67.) kao i na točku 2.3.6. praktičnog vodiča da bi tvrdio da se isključenje ponuditelja mora načelno temeljiti na stvarnom riziku od postojanja sukoba interesa, potkrijepljenom specifičnim okolnostima predmetnog slučaja, ostavljanjem zainteresiranoj osobi mogućnosti da dokazuje nepostojanje sukoba interesa.
            63. Kada je riječ, osobito, o elementima koji omogućuju isključivanje postojanja sukoba interesa, tužitelj naglašava da nije sudjelovao u izradi dokumentacije za nadmetanje niti uvjeta vezanih za projekt postupka javne nabave EuropeAid/131367/C/SER/RS. Štoviše, tužitelj ističe da je imao u posjedu samo one elemente koji su stavljeni na raspolaganje svim ponuditeljima. Prema tome, prema mišljenju tužitelja, činjenica da je sudjelovao u izradi određenih dokumenata u okviru drugog postupka javne nabave, pri čemu ta izrada nije izvršena radi nove javne nabave, ne može predstavljati samo za sebe dovoljan razlog da se donese zaključak o postojanju sukoba interesa u odnosu na njega. Osim toga, on smatra da iz sudske prakse Suda (presuda od 3. ožujka 2005., Fabricom, C‑21/03 i C‑34/03, Zb., EU:C:2005:127) proizlazi da iskustvo stečeno na temelju prijašnjeg ugovora ne može narušavati tržišno natjecanje jer bi u tom slučaju većina ponuditelja zbog toga morala biti isključena iz novih postupaka javne nabave.
            64. Komisija ističe da je dopis od 10. kolovoza 2012. pružio tužitelju izričito mogućnost da pojasni svoju situaciju prije donošenja odluke iz dopisa od 12. rujna 2012. Štoviše, iz tog posljednjeg dopisa proizlazi da je javni naručitelj „pomno uzeo u obzir elemente koje je [tužitelj] iznio u [svojem] dopisu […] od 13. kolovoza [2012.]“ te da je svoju odluku temeljio na analizi konkretnih ponuda.
            65. U odnosu na dokaze predmetnog sukoba interesa, Komisija tvrdi, kao što i proizlazi iz dopisa od 12. rujna 2012., da je određen broj dokumenata koje je tužitelj sastavio u okviru prethodne javne nabave bio priložen dokumentaciji za nadmetanje novog postupka javne nabave. Ti dokumenti „poslužili su kao osnova za relevantan dio aktivnosti koji su bili predmet postupka javne nabave koji je u tijeku“. Komisija ne osporava, kao što to tvrdi tužitelj, da su dokumenti bili svim potencijalnim natjecateljima na raspolaganju. Ona, međutim, odgovara da je tužitelj imao pristup navedenim dokumentima prije ostalih ponuditelja, što mu je dalo prednost u natjecanju, osobito kod traženja kvalificiranih stručnjaka. Nadalje, bez isticanja da je o tome riječ u predmetnom slučaju, Komisija sugerira da je sudjelovanjem u njihovoj izradi tužitelj bio u mogućnosti da sastavi predmetne dokumente, što mu je donijelo prednost u natjecanju za predmetni ugovor.
            66. Naposljetku, sudska praksa koju tužitelj navodi (presuda Fabricom, t. 63. supra , EU:C:2005:127, t. 29. i 36.) ne podržava tezu potonjeg, nego više potkrepljuje Komisijino stajalište, a to je da se osoba koja je sudjelovala u određenim pripremnim radovima može smatrati privilegiranom prilikom formuliranja svoje ponude zbog informacija koje je mogla dobiti oko predmetne javne nabave izvršavanjem navedenih pripremnih radova. Međutim, svi ponuditelji moraju imati iste izglede u formuliranju uvjeta svojih ponuda. Zbog toga Komisija smatra dovoljnom činjenicu da je utvrdila postojanje rizika koji se odražava u natjecateljskoj prednosti za tužitelja, bez potrebe dokazivanja da je navedena prednost imala konkretne posljedice u predmetnom slučaju.
            67. Valja istaknuti da je provedba javne nabave usluga od strane Komisije uređena odredbama glave V. prvog dijela financijske uredbe.
            68. Pravna osnova dopisa od 10. kolovoza 2012. nalazi se u članku 94. financijske uredbe, preuzetom u točki 15. dokumentacije za nadmetanje. Predmetna uredba se, prema vlastitom izričaju, primjenjuje na sve ugovore o javnoj nabavi koji se u cijelosti ili djelomično financiraju iz proračuna Zajednice, a sada Unije.
            69. Članak 94. financijske uredbe sadržava sljedeće odredbe:
            „Ugovori se ne smiju dodijeliti natjecateljima ili ponuditeljima koji se nalaze u sljedećim situacijama tijekom postupka javne nabave:
            (a) kod kojih postoji sukob interesa […]“
            70. Stavak 15. dokumentacije za nadmetanje, pod naslovom „Razlozi isključenja“, propisuje:
            „Ponuditelji moraju zajedno s ponudom dostaviti potpisanu izjavu, sačinjenu na tipskom obrascu, koja potvrđuje da se ne nalaze ni u jednoj od situacija koje su razlog za isključenje nabrojanih u točki 2.3.3. [praktičnog vodiča].“
            71. Sukladno točki 2.3.3. praktičnog vodiča:
            „Ugovori se ne smiju dodijeliti natjecateljima, podnositeljima zahtjeva ili ponuditeljima koji se nalaze u sljedećim situacijama tijekom postupka javne nabave:
            (a) kod kojih postoji sukob interesa;
            […]
            Valja podsjetiti, prije predlaganja (odbor za evaluaciju) i donošenja odluke (javni naručitelj) o isključivanju natjecatelja/ponuditelja/podnositelja zahtjeva, da se načela kao što su prava obrane i proporcionalnost moraju poštovati. U tu svrhu, osim ako su dokazi takvi da nijedno drugo pitanje nije potrebno (primjerice, ako natjecatelj/ponuditelj/podnositelj zahtjeva izričito priznaje činjenice koje dovode do isključenja), isključenje će se temeljiti na kontradiktornom postupku s predmetnim natjecateljem/ponuditeljem/podnositeljem zahtjeva.“
            72. U točki 2.3.6. praktičnog vodiča, navedenoj u dopisu od 10. kolovoza 2012., nalazi se sljedeće pojašnjenje pojma sukoba interesa:
            „Sukob interesa: sukob interesa postoji ako je ugroženo nepristrano i objektivno obnašanje funkcije javnog naručitelja ili načelo jednakog postupanja s natjecateljem/ponuditeljem/podnositeljem zahtjeva prilikom postupka sklapanja ili izvršenja ugovora iz obiteljskih ili emocionalnih razloga, političkih ili nacionalnih sklonosti, ekonomskog interesa ili bilo kojeg drugog zajedničkog interesa s korisnikom programa koje financira [Unija]. Rizik sukoba interesa postoji ako, primjerice, pojedinac koji sudjeluje u postupku (odbor za evaluaciju, javni naručitelj, itd.) može sam sebi ili drugima dodijeliti izravnu ili neizravnu neopravdanu prednost utjecanjem na rezultat postupka; ili kada stručnjak/društvo [ima] mogućnost dobivanja privilegiranih informacija koji dovode do nelojalnog natjecanja u kasnijim ili povezanim postupcima.
            Primjerice, svako društvo ili svaki stručnjak koji sudjeluje u pripremi nekog projekta (primjerice, u izradi uvjeta javne nabave) treba, općenito, biti isključen iz sudjelovanja u postupcima javne nabave koji iz tih priprema proizlaze, osim ako pruži javnom naručitelju dokaz da [njegova] upletenost u etapama koje prethode postupku javne nabave ne predstavlja nelojalno natjecanje.
            Natjecatelje/ponuditelje/podnositelje zahtjeva koji su u sukobu interesa u okviru postupka sklapanja ugovora/dodjele bespovratnih sredstava treba isključiti iz navedenog postupka. Razloge za isključenje treba analizirati od slučaja do slučaja. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda Europske unije, isključenje se mora temeljiti na postojanju stvarnog rizika od sukoba interesa, potkrijepljenog specifičnim okolnostima predmeta o kojem je riječ. Automatsko isključenje uskraćuje natjecatelju/ponuditelju/podnositelju zahtjeva pravo na podnošenje dokaza koji mogu otkloniti svaku sumnju u sukob interesa.
            […]“
            73. U predmetnom slučaju, valja ispitati može li javni naručitelj smatrati da postoji sukob interesa u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja, s obzirom na članak 94. točku (a) financijske uredbe, kako ga tumači sudska praksa, na temelju elemenata koji su mu bili na raspolaganju u trenutku donošenja odluke iz dopisa od 10. kolovoza 2012.
            74. S tim u vezi, važno je podsjetiti da članak 94. financijske uredbe ne omogućuje isključivanje ponuditelja iz provedbe postupka javne nabave osim u situaciji sukoba interesa koja je stvarna i koja nije hipotetska. To ne znači da rizik od sukoba interesa nije dovoljan za isključivanje ponude. Naime, načelno se tek prilikom izvršenja ugovora sukob interesa može konkretizirati. Prije zaključivanja ugovora sukob interesa može biti samo potencijalan pa stoga navedena odredba financijske uredbe podrazumijeva ocjenu rizika. Međutim, taj rizik treba biti doista utvrđen, nakon konkretne ocjene ponude i situacije ponuditelja, kako bi potonji mogao biti isključen iz postupka. Sama mogućnost sukoba interesa ne može biti za to dovoljna (presuda Deloitte Business Advisory/Komisija, t. 62. supra , EU:T:2007:107, t. 67.).
            75. Pojam sukob interesa objektivnog je karaktera i u svrhu njegova utvrđivanja valja zanemariti namjere zainteresiranih osoba, osobito njihovu dobru vjeru (vidjeti presudu od 20. ožujka 2013., Nexans Francuska/Entreprise commune Fusion for Energy, T‑415/10, Zb., EU:T:2013:141, t. 115. i navedenu sudsku praksu).
            76. Ne postoji apsolutna obveza nametnuta javnim naručiteljima da sustavno isključe ponuditelje koji su u sukobu interesa jer takvo isključenje nije opravdano u slučajevima u kojima je moguće dokazati da ta situacija nema utjecaja na njihovo ponašanje u okviru postupka javne nabave i da ne postoji stvarni rizik od nastanka prakse koja može narušavati natjecanje između ponuditelja. Nasuprot tomu, nužno je isključiti ponuditelja koji je u sukobu interesa kada ne postoji prikladnije rješenje kako bi se izbjegla svaka povreda načela jednakog postupanja među ponuditeljima i transparentnosti (presuda Nexans Francuska/Entreprise commune Fusion for Energy, t. 75. supra , EU:T:2013:141, t. 116. i 117.).
            77. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, javni naručitelj dužan je u svakoj fazi postupka javne nabave brinuti o poštovanju načela jednakog postupanja i, slijedom toga, o poštovanju jednakih mogućnosti svih ponuditelja (vidjeti presudu od 12. srpnja 2007., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑250/05, EU:T:2007:225, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
            78. Konkretno, načelo jednakih mogućnosti, prema sudskoj praksi, obvezuje da svi ponuditelji imaju iste izglede u formulaciji pojmova svojih ponuda i podrazumijeva stoga da za sve ponuditelje vrijede isti uvjeti. Što se tiče načela transparentnosti, koje je povezano s načelom jednakih mogućnosti, ono u bitnome ima cilj jamčiti nepostojanje opasnosti od favoriziranja i arbitrarnosti javnog naručitelja. Ono podrazumijeva da su svi uvjeti i detaljna pravila o postupku sklapanja ugovora formulirani na jasan, precizan i nedvosmislen način, u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje (presuda od 9. rujna 2009., Brink’s Security Luxembourg/Komisija, T‑437/05, Zb., EU:T:2009:318, t. 114. i 115.). Načelo transparentnosti podrazumijeva, osim toga, da su sve relevantne tehničke informacije za dobro shvaćanje poziva na nadmetanje ili dokumentacije za nadmetanje, što je prije moguće, na raspolaganju svim poduzetnicima koji sudjeluju u javnoj nabavi, tako da se, s jedne strane, omogući svim razumno obaviještenim i prosječno pažljivim ponuditeljima da razumiju njihov točan opseg i protumače ih na isti način i, s druge strane, da se omogući javnom naručitelju da provjeri odgovaraju li stvarno ponude ponuditeljâ kriterijima koji uređuju ugovor o kojem je riječ (vidjeti presudu od 29. siječnja 2014., European Dynamics Belgium i dr./EMA, T‑158/12, EU:T:2014:36, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
            79. Iz sudske prakse navedene u točkama 74. do 78. supra  proizlazi da rasuđivanje sukoba interesa zahtijeva konkretnu ocjenu, s jedne strane, ponude i, s druge strane, situacije predmetnog ponuditelja i da je isključenje tog ponuditelja rješenje koje osigurava poštovanje načela transparentnosti i načela jednakih mogućnosti ponuditelja.
            80. U svrhu utvrđivanja je li u predmetnom slučaju došlo do povrede članka 94. financijske uredbe valja dakle ispitati, u okviru objektivne analize koja zanemaruje namjere tužitelja, proizlazi li rizik od sukoba interesa iz situacije potonjeg i iz konkretne ocjene njegove ponude.
            81. Kao prvo, valja podsjetiti da, prema mišljenju Komisije, isključenje tužitelja zbog sukoba interesa ima za cilj osiguranje poštovanja načela jednakog postupanja s ponuditeljima. S tim u vezi, Komisija tvrdi da je tužitelj imao pristup, prije ostalih, određenim dokumentima koji su se koristili kao temelj za dio aktivnosti povezanih s predmetnim projektom postupka javne nabave zbog toga što je tužitelj bio sastavni dio konzorcija koji je izradio predmetne dokumente u okviru drugog postupka javne nabave. Iz dopisa od 10. kolovoza 2012. proizlazi da je taj pristup učinio tužitelju dostupnima „privilegirane informacije“ u smislu točke 2.3.6. praktičnog vodiča. Komisija stoga smatra, u skladu s onime što stoji u predmetnom dopisu, da je taj pristup prije drugih ponuditelja tužitelju dodijelio konkurentsku prednost u odnosu na njih.
            82. Međutim, ne može se prihvatiti da se rizik od postojanja sukoba interesa može temeljiti na jednostavnoj činjenici da je tužitelj imao pristup, prije drugih ponuditelja, dokumentima iz drugog postupka javne nabave zbog svoje pripadnosti konzorciju koji je sastavio te dokumente koji su kasnije korišteni kao referenca za aktivnosti povezane s predmetnim postupkom javne nabave u predmetnom slučaju.
            83. Naime, Komisijin argument da je tužitelj, kao sastavni dio konzorcija koji je sastavio predmetne dokumente, mogao na taj način utjecati na izradu tako što je sebi dodijelio konkurentsku prednost za predmetni postupak javne nabave ne može se prihvatiti. Slijedom navedenog, iz sudske prakse navedene u točkama 74. i 75. supra  jasno proizlazi da sukob interesa mora biti objektivnog karaktera koji zahtijeva zanemarivanje namjera zainteresiranih osoba te da sama mogućnost sukoba interesa ne može biti dovoljna jer navedeni rizik treba biti stvarno utvrđen u predmetnom slučaju. Stoga se rizik od postojanja sukoba interesa ne može temeljiti na jednostavnoj pretpostavci da je tužitelj, u trenutku izrade predmetnih dokumenata u okviru drugog postupka javne nabave, bio upoznat s namjerom javnog naručitelja da objavi novi poziv na nadmetanje i s njegovom namjerom da odabere dokumente koje je sastavio konzorcij kojeg je sastavni dio kao temelj za određene aktivnosti na koje se odnosi javna nabava o kojima je riječ u novom postupku javne nabave.
            84. U smislu sudske prakse navedene u točki 66. supra  kao i točke 2.3.6. praktičnog vodiča, rizik od postojanja sukoba interesa postoji u odnosu na osobu koja, kao zadužena za pripremne radove u okviru javne nabave, sudjeluje u toj istoj javnoj nabavi. S tim u vezi, valja naglasiti da je Sud, kada je u točki 29. presude Fabricom, t. 63. supra  (EU:C:2005:127) koristio izraz „pripremni radovi“, upućivao na one radove koji su izvršeni u okviru jednog i istog postupka javne nabave.
            85. Stoga Komisija izradu dokumenata sastavljenih u okviru drugog postupka javne nabave nije mogla osnovano izjednačiti s pretpostavkom pripremnih radova koji spadaju u predmetni postupak javne nabave u smislu sudske prakse navedene u točki 63. supra , osim radi objektivnog i konkretnog dokazivanja, s jedne strane, da su navedeni dokumenti bili pripremljeni za predmetni postupak javne nabave i, s druge strane, da su dodijelili tužitelju stvarnu prednost. U izostanku takvog dokazivanja dokumenti koji su sastavljeni u okviru drugog postupka javne nabave i koje je kasnije odabrao javni naručitelj kao referencu za dio aktivnosti iz drukčijeg postupka javne nabave ne mogu se dakle smatrati „pripremnim radovima“ u smislu gore navedene sudske prakse, ni u smislu točke 2.3.6. praktičnog vodiča, koji kao pripremne radove osobito identificira one radove koji se odnose na „pripremu projekta“ poput izrade dokumentacije za nadmetanje.
            86. U predmetnom slučaju, valja utvrditi da je isključenje tužitelja iz sklapanja ugovora bilo utemeljeno na jednostavnoj činjenici da je sastavni dio konzorcija koji je sastavio dokumente za prijašnji postupak javne nabave, iako nije istaknuto da drugi ponuditelji nisu pravodobno imali pristup tim istim dokumentima. Osim toga, izrada navedenih dokumenata nije uključivala sudjelovanje tužitelja u izradi dokumentacije za nadmetanje predmetnog postupka javne nabave. Stoga nije dokazano da je tužitelj imao na raspolaganju više informacija od drugih ponuditelja, što bi predstavljalo povredu načela jednakog postupanja i transparentnosti.
            87. Iz toga slijedi da predmetni dokumenti ne predstavljaju „privilegirane informacije“ u smislu točke 2.3.6. praktičnog vodiča. Isključenje tužitelja, protivno onome što navodi Komisija, nije obuhvaćeno navedenom točkom praktičnog vodiča i nije stoga opravdano povredom načela jednakog postupanja i transparentnosti.
            88. Nadalje, kvalificiranje dokumenata sastavljenih u okviru drugog postupka javne nabave kao „pripremnih radova“ zato što ih je javni naručitelj upotrijebio kao referencu za aktivnosti povezane s kasnijim postupkom javne nabave dovelo bi do toga, kao što to s pravom ističe tužitelj, da se automatski smatra da iskustvo stečeno sudjelovanjem u prijašnjem postupku javne nabave može narušavati tržišno natjecanje.
            89. Kao drugo, ne čini se da je odluka iz dopisa od 10. kolovoza 2012. donesena nakon konkretne ocjene ponude tužitelja. Naime, u tom dopisu samo se ističe, bez drugih preciziranja, da se rizik od postojanja sukoba interesa koji se pripisuje tužitelju, kako stoji u točki 2.3.6. praktičnog vodiča, mogao valjano utvrditi samo nakon ispitivanja ponuda za natjecanje ponuditelja od slučaja do slučaja.
            90. Međutim, pozivanje na ispitivanje „od slučaja do slučaja“, kao u dopisu od 10. kolovoza 2012., preuzima tekst točke 2.3.6. praktičnog vodiča, koji se temelji na sudskoj praksi navedenoj u točki 74. supra . Međutim, valja utvrditi da takvo upućivanje ne podupire nijedan dokaz koji bi dokazao da je došlo do takvog konkretnog ispitivanja.
            91. S tim u vezi, važno je naglasiti da je Komisija u odgovoru na tužbu prvi put istaknula pretpostavku, a da to nije istaknula u dopisu od 10. kolovoza 2012., da je tužitelj zbog svoga navodnog „privilegiranog pristupa“ određenim dokumentima odabranima da posluže kao temelj za znatan dio aktivnosti koje su predmet ugovora koji je u tijeku mogao imati konkurentsku korist u odabiru kvalificiranih stručnjaka za izvršavanje navedene aktivnosti.
            92. Međutim, s jedne strane, Komisija ne pruža nikakav dokaz koji bi omogućio provjeru proizlazi li iz formulacije ponude tužitelja da je imao na raspolaganju više informacija od drugih ponuditelja s obzirom na to da nije sporno, kako je i precizirano u točki 86. supra , da su predmetni dokumenti sastavljeni u okviru drugog postupka javne nabave, da ne uključuju izradu dokumentacije za nadmetanje predmetnog postupka javne nabave i da su ih imali na raspolaganju svi ponuditelji u okviru ovog postupka javne nabave.
            93. S druge strane, kada je riječ o Komisijinom argumentu vezano uz izbor kvalificiranih stručnjaka, valja utvrditi da u spis nije podnesen nijedan element koji bi mogao dokazati vezu između predmetnih dokumenata i navedenog izbora tužitelja, niti a fortiori  da bi navedeni izbor imao utjecaj na izglede za uspjeh ponude tužitelja.
            94. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da javni naručitelj nije imao osnova za ocjenu da se rizik od postojanja sukoba interesa u odnosu na tužitelja mogao utvrditi nakon konkretne ocjene ponude potonjeg. Nasuprot tomu, valja smatrati da rizik od postojanja sukoba interesa nije bio objektivno dokazan i odbijanje ponude konzorcija kojeg je tužitelj sastavni dio nije opravdano i protivno je odredbama članka 94. financijske uredbe.
            95. Prema tome, bez potrebe ispitivanja prvog tužbenog razloga kao ni prvog prigovora iz drugog tužbenog razloga koje je istaknuo tužitelj, valja prihvatiti drugi tužbeni razlog i poništiti odluku iz dopisa od 10. kolovoza 2012. u dijelu u kojem je utvrđeno da se ugovor ne može dodijeliti konzorciju kojeg je tužitelj sastavni dio. Nasuprot tomu, kao što proizlazi iz točke 59. supra , zahtjev kojim se traži poništenje navodne prešutne odluke o odbijanju tužiteljevog prigovora odbacuje se kao nedopušten.
            Troškovi
            96. U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da Komisija nije uspjela u bitnom dijelu svojeg zahtjeva, a tužitelj je postavio takav zahtjev, Komisiji valja naložiti snošenje vlastitih troškova kao i troškova tužitelja u okviru ove tužbe kao i troškova zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu koji je potonji podnio.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se odluka o odbijanju ponude konzorcija kojega je društvo Intrasoft International SA član iz dopisa od 10. kolovoza 2012. koji je sastavila Delegacija Europske unije u Republici Srbiji kao delegirani javni naručitelj Europske komisije, a u pogledu postupka javne nabave EuropeAid/131367/C/SER/RS, pod naslovom „Tehnička pomoć srpskoj carinskoj upravi u okviru modernizacije carinskog sustava“.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbacuje.
            3. Nalaže se Komisiji snošenje troškova, uključujući i troškove postupka privremene pravne zaštite.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. rujna 2011.#Couture Tech Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice.#Predmet T-232/10.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. prosinca 2010.#Robert Koller.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberste Berufungs- und Disziplinarkommission - Austrija.#Direktiva 89/48/EEZ.#Predmet C-118/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 20. veljače 2013. # Caventa AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-224/11.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 30. siječnja 2015. # Siemag Tecberg Group GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-593/13.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. rujna 2016.#combit Software GmbH protiv Commit Business Solutions Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Žig Europske unije – Jedinstveni karakter – Utvrđenje vjerojatnosti dovođenja u zabludu samo u jednom dijelu Unije – Prostorni doseg zabrane iz članka 102. navedene uredbe.#Predmet C-223/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      22. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Žig Europske unije — Jedinstveni karakter — Utvrđenje vjerojatnosti dovođenja u zabludu samo u jednom dijelu Unije — Prostorni doseg zabrane iz članka 102. navedene uredbe“
      U predmetu C‑223/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Viši regionalni sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 12. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 18. svibnja 2015., u postupku

         combit Software GmbH

      protiv

         Commit Business Solutions Ltd,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za combit Software GmbH, J. Vogtmeier, Rechtsanwältin,

               —

               za Commit Business Solutions Ltd, C. Thomas, Rechtsanwalt,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između društva combit Software GmbH i društva Commit Business Solutions Ltd, u vezi s postupkom kojem je cilj zabraniti potonjem društvu uporabu verbalnog znaka.

         Pravni okvir

               3

               Uredba br. 207/2009 s učinkom od 23. ožujka 2016. izmijenjena je Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 o žigu Zajednice i Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95, o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice te o stavljanju izvan snage Uredbe Komisije (EZ) br. 2869/95 o pristojbama koje se plaćaju Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (SL 2015., L 341, str. 21.). Međutim, s obzirom na vrijeme nastanka činjenica, ovaj je zahtjev za prethodnu odluku ispitan u odnosu na Uredbu br. 207/2009 kakva je bila na snazi prije te izmjene.

               4

               U skladu s uvodnom izjavom 3. Uredbe br. 207/2009:
               „Radi ostvarivanja [...] ciljeva [Europske unije] bilo bi potrebno predvidjeti mehanizme [...] s obzirom na žigove prema kojima bi poduzeća putem jedinstvenog postupka mogla stjecati žigove Europske unije kojima je dana jedinstvena zaštita i koji proizvode učinke na području cijele Unije. Trebalo bi primjenjivati tako navedeno načelo jedinstvenog karaktera žiga Europske unije, osim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom.”

               5

               Člankom 1. stavkom 2. te uredbe određeno je:
               „Žig [Europske unije] ima jedinstveni karakter. Ima jednak učinak u cijeloj [Uniji]: ne smije se registrirati, ne smije se prenositi ili ne smije ga se odreći, ne smije biti predmetom odluke kojom se opozivaju prava nositelja žiga ili odluke kojom se žig proglašava ništavim i njegova se uporaba ne smije zabraniti, osim u odnosu na cijelu [Uniju]. To se načelo primjenjuje, osim ako je drukčije određeno ovom uredbom.”

               6

               Sukladno članku 8. stavku 1. navedene uredbe:
               „Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati:
               [...]

                        (b)

                        ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.”

               7

               Člankom 9. stavkom 1. iste uredbe, u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, određeno je:
               „Žig [Europske unije] nositelju daje isključiva prava u pogledu tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe:
               [...]

                        (b)

                        svaki znak kad, zbog istovjetnosti sa žigom [Europske unije] ili sličnosti žigu [Europske unije] i istovjetnosti ili sličnosti proizvodima ili uslugama obuhvaćenima žigom [Europske unije] i tim znakom, postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu tog znaka i žiga;

                  [...]”

               8

               Članak 95. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 glasi kako slijedi:
               „Države članice na svojem državnom području određuju što je moguće manji broj nacionalnih sudova i sudišta prvog i drugog stupnja, dalje u tekstu ‚sudovi za žig [Europske unije]’ koji obavljaju funkcije koje su im dodijeljene ovom Uredbom.”

               9

               U skladu s člankom 96. te uredbe:
               „Sudovi za žig [Europske unije] imaju isključivu nadležnost:

                        za

                        postupke povodom tužbe zbog povrede i – ako su dopuštene nacionalnim zakonodavstvom – tužbe u odnosu na prijetnju povrede žigova [Europske unije];

                  [...]”

               10

               Člankom 97. navedene uredbe određeno je:
               „1.   [... P]ostupci koji se odnose na tužbe i tužbene zahtjeve iz članka 96. pokreću se pred sudovima države članice u kojoj tuženik ima domicil ili, ako nema domicil ni u jednoj državi članici, u državi članici u kojoj ima poslovni nastan.
               2.   Ako tuženik nema domicil ni poslovni nastan ni u jednoj državi članici, takvi se postupci pokreću pred sudovima države članice u kojoj tužitelj ima domicil ili, ako on nema domicil ni u jednoj državi članici, u onoj državi u kojoj tužitelj ima poslovni nastan.
               [...]”

               11

               Članak 98. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 glasi kako slijedi:
               „Sud za žig [Europske unije] čija se nadležnost temelji na članku 97. stavcima od 1. do 4. nadležan je za:
               počinjene povrede ili prijetnje povrede na državnom području bilo koje države članice;
               [...]”

               12

               Člankom 102. stavkom 1. te uredbe određeno je:
               „Kada sud za žig [Europske unije] utvrdi da je tuženik povrijedio ili namjeravao povrijediti žig [Europske unije], on, osim ako postoje posebni razlozi da to ne učini, izdaje nalog kojim se tuženiku zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio žig [Europske unije]. Sud također poduzima mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravom čiji je cilj osigurati poštovanje takve zabrane.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Društvo combit Software, osnovano u skladu s njemačkim pravom, nositelj je njemačkih verbalnih žigova i žigova Europske unije combit za proizvode i usluge u području informatike. Djelatnosti tog društva sastoje se osobito u razvoju i komercijalizaciji računalnih programa.

               14

               Društvo Commit Business Solutions, osnovano u skladu s izraelskim pravom, preko svoje internetske stranice www.commitcrm.com u više zemalja prodaje računalne programe obilježene verbalnim znakom „Commit”. U vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku njegove su se ponude mogle pretraživati na njemačkom jeziku, a jednom kupljeni računalni programi koje je društvo stavljalo u promet mogli su se isporučiti u Njemačkoj.

               15

               Društvo combit Software, u svojstvu nositelja žigova combit, sukladno članku 97. stavku 2. Uredbe br. 207/2009, podnijelo je Landgerichtu Düsseldorf (Regionalni sud u Düsseldorfu, Njemačka) tužbu protiv društva Commit Business Solutions. Kao glavni zahtjev, pozivajući se na žig Europske unije kojeg je nositelj, društvo combit Software zahtijevalo je da se društvu Commit Business Solutions naloži da prestane upotrebljavati verbalni znak „Commit” na području Unije za računalne programe koje je stavljalo u promet. Podredno, pozivajući se na njemački žig kojeg je nositelj, zahtijevalo je da se istom društvu naloži da prestane upotrebljavati taj verbalni znak na području Njemačke.

               16

               Landgericht Düsseldorf (Regionalni sud u Düsseldorfu) odbio je glavni zahtjev društva combit Software, ali je prihvatio njegov podredni zahtjev.

               17

               Smatrajući da je Landgericht Düsseldorf (Regionalni sud u Düsseldorfu) trebao naložiti društvu Commit Business Solutions da prestane upotrebljavati verbalni znak „Commit” na cijelom području Unije, društvo combit Software podnijelo je žalbu Oberlandesgerichtu Düsseldorf (Viši regionalni sud u Düsseldorfu, Njemačka).

               18

               Potonji sud smatra da se uporabom verbalnog znaka „Commit” društva Commit Business Solutions u svijesti prosječnog potrošača s područja na kojem se koristi njemački jezik stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu sa žigom combit.

               19

               S druge strane, u svijesti prosječnog potrošača s područja na kojem se koristi engleski jezik ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu. Naime, on lako može uvidjeti konceptualnu razliku koja postoji između, s jedne strane, engleskoga glagola „to commit” i, s druge strane, izraza „combit”, s obzirom na to da se potonji sastoji od slova „com” za „computer” i slova „bit” za „binary digit”. Fonetska sličnost između riječi „Commit” i „combit” u svijesti navedenog potrošača s područja na kojem se koristi engleski jezik neutralizirana je navedenom konceptualnom razlikom.

               20

               Isti sud zaključuje da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu u državama članicama u kojima se koristi njemački jezik, dok ne postoji takva vjerojatnost u državama članicama u kojima se koristi engleski jezik.

               21

               Sud postavlja pitanje na koji način u takvoj situaciji treba provesti načelo jedinstvenog karaktera žiga Europske unije iz članka 1. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, osobito u odnosu na ocjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu te u odnosu na nalog o zabrani iz članka 102. stavka 1. te uredbe.

               22

               U tim je okolnostima Oberlandesgericht Düsseldorf (Viši regionalni sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Koje su posljedice za ocjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu između žiga Europske unije i naziva za koji se tvrdi da povređuje navedeni žig, kada je fonetska sličnost između žiga i naziva neutralizirana konceptualnom razlikom u predodžbi prosječnog potrošača jednog dijela država članica, ali ne i u predodžbi prosječnog potrošača drugih država članica:

                        a)

                        Je li za ocjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu mjerodavna predodžba jednog dijela ili predodžba drugog dijela ili predodžba fiktivnog prosječnog potrošača svih država članica?

                        b)

                        Treba li smatrati da je došlo do povrede žiga Europske unije odnosno da do povrede nije došlo na čitavom području Unije kada vjerojatnost dovođenja u zabludu postoji samo na jednom dijelu tog područja ili u tom slučaju treba praviti razliku između pojedinačnih država članica?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2., članak 9. stavak 1. točku (b) i članak 102. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da, kada sud za žig Europske unije utvrdi da uporaba znaka dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije na jednom dijelu područja Unije a da pritom ne dovodi do postojanja takve vjerojatnosti na drugom dijelu tog područja, taj sud mora zaključiti da je došlo do povrede isključivog prava koje proizlazi iz tog žiga te izdati nalog o zabrani navedene uporabe na cijelom području Europske unije.

               24

               U tom pogledu uvodno valja navesti da u predmetu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem nadležni sud odlučuje u svojstvu suda za žig Europske unije povodom tužbe podnesene na temelju članka 97. stavaka 1. do 4. Uredbe br. 207/2004, taj je sud, sukladno članku 98. stavku 1. te uredbe, nadležan ispitati postojanje činjenica povrede žiga ili namjere njezina počinjenja na području svih država članica.

               25

               Kada, kao u ovom slučaju, nadležni sud za žig Europske unije prilikom izvršenja svojih ovlasti utvrdi da uporaba znaka dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije u jednom dijelu Unije, dok ista uporaba ne dovodi do postojanja takve vjerojatnosti u njezinu drugom dijelu, taj sud ne može zaključiti da nema povrede isključivog prava koje proizlazi iz tog žiga. On mora, suprotno tomu, utvrditi da postoji negativan utjecaj na funkciju označavanja podrijetla navedenog žiga te, slijedom toga, da je došlo do povrede isključivog prava koje iz njega proizlazi.

               26

               U tom je kontekstu Sud – u predmetu koji se odnosi na pravo nositelja žiga Europske unije da na temelju članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 podnese prigovor na registraciju sličnog žiga Europske unije koji dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu – već presudio da se takav prigovor mora prihvatiti kada je postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu utvrđeno u jednom dijelu Unije, s obzirom na to da se taj dio može odnositi na područje jedne države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 2008., Armacell/OHIM, C‑514/06 P, EU:C:2008:511, t. 56. i 57. te rješenje od 16. rujna 2010., Dominio de la Vega/OHIM, C‑459/09 P, EU:C:2010:533, t. 30. i 31.).

               27

               Istovjetno rješenje treba se primijeniti u predmetima koji se odnose na pravo nositelja žiga Europske unije da zabrani uporabu znaka koji dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu. Člankom 9. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 nositelju žiga Europske unije pruža se zaštita u odnosu na svaku uporabu koja negativno utječe ili može negativno utjecati na funkciju označavanja podrijetla tog žiga (vidjeti, u odnosu na članak 5. stavak 1. točku (b) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.), čiji sadržaj odgovara onom članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, presudu od 3. ožujka 2016., Daimler, C‑179/15, EU:C:2016:134, t. 27. i navedenu sudsku praksu). Stoga taj nositelj ima pravo zabraniti takvu uporabu, čak i kada ona negativno utječe na navedenu funkciju samo u jednom dijelu Unije.

               28

               Iz gore navedenih elemenata proizlazi da postojanje vjerojatnosti u dijelu Unije u kojem se koristi njemački jezik, poput one koju je u ovom slučaju utvrdio sud koji je uputio zahtjev, mora navesti nadležni sud za žig Europske unije na zaključak o postojanju povrede isključivog prava koje proizlazi iz predmetnog žiga.

               29

               Sukladno članku 102. stavku 1. Uredbe br. 207/009, sud koji je došao do tog zaključka mora izdati rješenje kojim se zabranjuje daljnje obavljanje radnji kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio žig. Iako je točno da se, sukladno toj odredbi, nedonošenje takvog naloga može opravdati postojanjem „posebnih razloga”, ta se iznimka, kao što je to Sud već presudio, mora usko tumačiti te se ona odnosi samo na izvanredne situacije o kojima se ne raspravlja u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 2006., Nokia, C‑316/05, EU:C:2006:789, t. 30. te od 22. lipnja 2016., Nikolajeva, C‑280/15, t. 33.).

               30

               Kako bi se zajamčila jedinstvena zaštita koju uživa žig Europske unije na cijelom području Unije, zabrana daljnjeg obavljanja radnji kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio žig mora načelno obuhvaćati cijelo područje (vidjeti, u odnosu na Uredbu Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), koja je stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 207/2009, presudu od 12. travnja 2011., DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, t. 39. do 44.).

               31

               Međutim, kao što to proizlazi iz točke 48. presude od 12. travnja 2011., DHL Express France (C‑235/09, EU:C:2011:238), u slučaju da, kao u glavnom postupku, sud za žig Europske unije utvrdi da uporaba sličnog znaka za proizvode koji su istovjetni onima za koje je predmetni žig Europske unije registriran, osobito zbog jezičnih razloga, ne dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu u jednom dijelu Unije i stoga ondje ne može negativno utjecati na funkciju označavanja podrijetla tog žiga, taj sud mora ograničiti prostorni doseg navedene zabrane.

               32

               Naime, kada sud za žig Europske unije zaključi, na temelju elemenata koje načelno mora dostaviti tuženik, o nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu u jednom dijelu Unije, zakonita trgovina koja proizlazi iz uporabe predmetnog znaka u tom dijelu Unije ne može se zabraniti. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 25. do 27. svojeg mišljenja, takva zabrana nadišla bi isključivo pravo koje proizlazi iz žiga Europske unije, a koje omogućuje nositelju tog žiga samo da zaštiti svoje posebne interese koje ima kao nositelj žiga, to jest da osigura da žig može ispunjavati svoje funkcije (vidjeti u tom smislu presudu od 12. travnja 2011., DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, t. 46. i 47.).

               33

               Zaključak o nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu u jednom dijelu Unije, sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, može se temeljiti samo na ispitivanju svih relevantnih čimbenika u konkretnom slučaju. Takva ocjena mora sadržavati vizualnu, fonetsku i koncepcijsku usporedbu suprotstavljenih znakova, uzimajući osobito u obzir njihove razlikovne i dominantne elemente (presuda od 25. lipnja 2015., Loutfi Management Propriété intellectuelle, C‑147/14, EU:C:2015:420, t. 23. i navedena sudska praksa).

               34

               Potrebno je, nadalje, da sud za žig Europske unije precizno utvrdi dio Unije za koji je našao da ne postoji negativan utjecaj ili vjerojatnost negativnog utjecaja na funkcije žiga, tako da iz naloga izdanog na temelju članka 102. Uredbe br. 207/2009 nedvojbeno proizlazi na koji se dio područja Unije ne odnosi zabrana uporabe predmetnog znaka. Kada, kao u ovom slučaju, nadležni sud želi iz zabrane uporabe isključiti neka jezična područja Unije, poput onih označenih izrazom „na kojima se koristi engleski jezik”, on mora na potpun način precizirati na koja se područja taj izraz odnosi.

               35

               Tumačenjem prema kojem se zabrana uporabe znaka koja dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije primjenjuje na cijelom području Unije, uz iznimku dijela tog područja u odnosu na koji je utvrđeno nepostojanje takve vjerojatnosti, ne krši se jedinstven karakter žiga Europske unije iz članka 1. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da ostaje očuvano pravo njegova nositelja da zabrani svaku uporabu koja negativno utječe na funkcije tog žiga.

               36

               Imajući u vidu gornje navode, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 2., članak 9. stavak 1. točku (b) i članak 102. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da, kada sud za žig Europske unije utvrdi da uporaba znaka dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije na jednom dijelu područja Unije a da pritom ne dovodi do postojanja takve vjerojatnosti na drugom dijelu tog područja, taj sud mora zaključiti da je došlo do povrede isključivog prava koje proizlazi iz tog žiga te izdati nalog o zabrani navedene uporabe na cijelom području Europske unije, uz iznimku dijela tog područja u odnosu na koji je utvrđeno da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 2., članak 9. stavak 1. točku (b) i članak 102. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije treba tumačiti na način da, kada sud za žig Europske unije utvrdi da uporaba znaka dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije na jednom dijelu područja Unije a da pritom ne dovodi do postojanja takve vjerojatnosti na drugom dijelu tog područja, taj sud mora zaključiti da je došlo do povrede isključivog prava koje proizlazi iz tog žiga te izdati nalog o zabrani navedene uporabe na cijelom području Europske unije, uz iznimku dijela tog područja u odnosu na koji je utvrđeno da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. siječnja 2016.#Kurt Hesse protiv Office for Harmonisation in the Internal Market (Trade Marks and Designs).#Žalba – Žig Zajednice – Uredba (EZ) br. 40/94 – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 5. – Verbalni žig Carrera – Prigovor nositelja nacionalnog verbalnog žiga i verbalnog žiga Zajednice CARRERA – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Stečeni ugled ranijeg žiga.#Predmet C-50/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      21. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Zajednice — Uredba (EZ) br. 40/94 — Članak 8. stavak 1. točka (b) i stavak 5. — Verbalni žig Carrera — Prigovor nositelja nacionalnog verbalnog žiga i verbalnog žiga Zajednice CARRERA — Vjerojatnost dovođenja u zabludu — Stečeni ugled ranijeg žiga“
      U predmetu C‑50/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 5. veljače 2015.,

         Kurt Hesse, sa stalnom adresom u Nurembergu (Njemačka), kojeg zastupa M. Krogmann, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      a druge stranke u postupku su:

         Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa A. Schifko, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,

         Hubert Ampferl, u svojstvu stečajnog upravitelja društva Lutter & Partner GmbH, prije Lutter & Partner GmbH,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG, sa sjedištem u Stuttgartu (Njemačka), koji zastupa E. Stolz, Rechtsanwalt,
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom K. Hesse zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 27. studenoga 2014., Hesse i Lutter & Partner/OHIM – Porsche (Carrera) (T‑173/11, EU:T:2014:1001, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je odbio tužbu za poništenje odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 11. siječnja 2011. (predmet R 306/2010‑4), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG (u daljnjem tekstu: Porsche) i K. Hessea u odnosu na zahtjev za registraciju verbalnog žiga „Carrera“ kao žiga Zajednice (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009. Međutim, imajući u vidu datum podnošenja predmetnog zahtjeva za registraciju, na ovaj se spor primjenjuje Uredba br. 40/94.

               3

               U članku 8. Uredbe br. 40/94, pod naslovom „Relativni razlozi za odbijanje“, propisano je:
               „1.   Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati:
               [...]

                        b)

                        ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.

                  [...]
               5.   Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga u smislu stavka 2., žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad je istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu, a zatražena je registracija za proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je registriran raniji žig, kad, u slučaju ranijeg žiga Zajednice, žig ima ugled u Zajednici i kad, u slučaju ranijeg nacionalnog žiga, žig ima ugled u dotičnoj državi članici i kada bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila.“

         Okolnosti spora

               4

               K. Hesse je 16. veljače 2007. OHIM‑u podnio zahtjev za registraciju verbalnog znaka „Carrera“ kao žiga Zajednice.

               5

               Proizvodi za koje je zatražena registracija žiga pripadaju osobito razredu 9. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen (u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum), i odgovaraju sljedećem opisu:
               „Uređaji za snimanje, prijenos ili reprodukciju zvuka ili slike; televizori; supstrati za snimanje [magnetni]; informatičke aplikacije i računala za snimanje, obradu i vraćanje zvuka i slike; električni uređaji i instrumenti za obradu i prijenos podataka i poruka; mediji za digitalno snimanje; mediji za digitalnu pohranu podataka; nosači podataka i optički supstrati za snimanje; prijenosni televizori, posebno televizori na baterije; DVD uređaji; uređaji za snimanje DVD diskova; videorekorderi; uređaj za snimanje na tvrdim diskovima; televizijski prijemnici; satelitski prijemnici; analogni i digitalni odašiljači i prijemnici; USB uređaji; scart uređaji; računalne kartice (plug‑in kartice); DVD diskovi; CD‑ROM diskovi; instalacije antena; satelitske antene; zemaljske antene; Hi‑fi instalacije; kućno kino; prijenosni uređaji za restauraciju za zvučnih i video snimaka; kućišta razglasa; uređaji za diktiranje; prijenosni navigacijski uređaji, posebno prijenosni uređaji za satelitsku navigaciju; kombinacija svih ranije navedenih proizvoda; svi ranije navedeni proizvodi koji se ne ugrađuju u automobile kao serijska ili posebna oprema“.

               6

               Prijava za registraciju žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova zajednice br. 36/2007 od 23. srpnja 2007.

               7

               Na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 Porsche je 26. srpnja 2007. podnio prigovor na registraciju žiga Carrera, koja je zatražena za proizvode navedene u točki 5. ove presude.

               8

               U potporu prigovoru Porsche je istaknuo sljedeće ranije žigove:

                        —

                        verbalni žig Zajednice CARRERA, koji je 22. siječnja 2001. registriran kod OHIM‑a pod brojem 283879, za označavanje proizvoda iz razreda 12. u smislu Nicanskog sporazuma koji odgovaraju sljedećem opisu: „Automobili i njihovi dijelovi, kopnena vozila i brodovi kao i njihovi dijelovi, osom bicikala i njihovih dijelova“;

                        —

                        njemački verbalni žig CARRERA, koji je registriran kod OHIM‑a 7. srpnja 1976. i čija je registracija produžena do 2012. pod brojem 946370, za označavanje proizvoda iz razreda 12. u smislu Nicanskog sporazuma koji odgovaraju sljedećem opisu: „Automobili, i to sportska vozila“.

               9

               U obrazloženju prigovora upućeno je na razloge iz članka 8. stavka 1. točke (b) i stavka 5. Uredbe br. 40/94.

               10

               Odlukom od 25. veljače 2010. Odjel za prigovore odbio je prigovor smatrajući da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova i da nositelj žiga za koji je podnesena prijava ne bi mogao nepošteno iskoristiti razlikovni karakter ili ugled ranijih žigova ili im naštetiti.

               11

               Porsche je 4. ožujka 2010. OHIM‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za prigovore.

               12

               Spornom odlukom četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a (u daljnjem tekstu: žalbeno vijeće) prihvatilo je navedenu žalbu i poništilo odluku Odjela za prigovore, osobito na osnovi postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu između predmetnih proizvoda u dijelu koji se odnosi na „prijenosne navigacijske uređaje, posebno na prijenosne uređaje za satelitsku navigaciju“.

               13

               Nakon donošenja sporne odluke žig za koji je podnesena prijava djelomično je prenesen na društvo Lutter & Partner GmbH.

               14

               Nakon tog prijenosa dva su zahtjeva za registraciju verbalnog žiga CARRERA zaprimljena u bazama podataka OHIM‑a i to, s jedne strane, zahtjev koji nosi broj 5723432 i koji se odnosi na neke proizvode navedene u točki 5. ove presude, među kojima su „prijenosni navigacijski uređaji, posebno prijenosni uređaji za satelitsku navigaciju“ te, s druge strane, zahtjev koji nosi broj 10881332 i koji se odnosi na druge proizvode navedene u točki 5. ove presude.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               15

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. ožujka 2011. K. Hesse pokrenuo je pred Općim sudom postupak za poništenje sporne odluke, ističući dva tužbena razloga koji se temelje, prvi, na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94 i, drugi, na povredi članka 8. stavka 5. navedene uredbe.

               16

               Rješenjem Općeg suda od 21. studenoga 2014. društvu Lutter & Partner GmbH dopušteno je da djelomično zamijeni K. Hessea u svojstvu tužitelja u tom postupku, i to u odnosu na zahtjev za registraciju verbalnog žiga Carrera br. 10881332.

               17

               Pobijanom presudom, nakon što je podredne točke tužbenog zahtjeva proglasio nedopuštenima, Opći je sud odbio tužbu u cijelosti kao neosnovanu.

         Zahtjevi stranaka

               18

               K. Hesse od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        poništi spornu odluku i odbije prigovor protiv zahtjeva za registraciju žiga Zajednice br. 5723432 od 16. veljače 2007.;

                        —

                        podredno, vrati predmet Općem sudu i

                        —

                        naloži tuženiku snošenje troškova.

               19

               Porsche i OHIM od Suda zahtijevaju da odbije žalbu i naloži K. Hessu snošenje troškova postupka.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog

               20

               Prvim žalbenim razlogom K. Hesse u bitnome ističe da je Opći sud u točkama 42. do 46. pobijane presude počinio pogrešku u ocjeni u dijelu koji se odnosi na sličnost između predmetnih proizvoda. U tom pogledu smatra da sukladno članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 40/94 treba uzeti u obzir sve relevantne čimbenike koji su svojstveni odnosima između predmetnih proizvoda, uključujući, u konkretnom slučaju, podrijetlo, način stavljanja u promet, distribucijske kanale i prodajna mjesta svakog od tih proizvoda, s obzirom na to da se radi o čimbenicima prema kojima se prijenosni uređaji za navigaciju razlikuju od automobila. Da je Opći sud uzeo u obzir bitne elemente u njihovoj ukupnosti, ne bi mogao utvrditi funkcionalnu komplementarnost i, stoga, sličnost između tih proizvoda.

               21

               U tom pogledu, valja najprije podsjetiti, kao što je to Opći sud pravilno naveo u točki 36. pobijane presude, da za ocjenu sličnosti između proizvoda ili usluga valja uzeti u obzir sve relevantne čimbenike koji su svojstveni za odnos između tih proizvoda ili tih usluga. Ti čimbenici osobito uključuju njihovu prirodu, namjenu, upotrebu te njihovu konkurentnost ili komplementarnost (vidjeti osobito presude Sunrider/OHIM, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, t. 85. i Les Éditions Albert René/OHIM, C‑16/06 P, EU:C:2008:739, t. 65.).

               22

               S obzirom na to da K. Hesse u svojem prvom žalbenom razlogu prigovara Općem sudu da nije vodio računa o svim relevantnim čimbenicima koji su svojstveni odnosu između predmetnih proizvoda, osobito, podrijetlu, načinu stavljanja u promet, distribucijskim kanalima i prodajnim mjestima tih proizvoda, valja navesti, kao prvo, da je u dijelu pobijane presude na koji se odnosi navedeni žalbeni razlog Opći sud potvrdio ocjenu žalbenog vijeća prema kojoj su predmetni proizvodi slični zbog svoje komplementarnosti, smatrajući, osobito u točki 43. te presude, da argumenti koje je K. Hesse istaknuo posebno u tom kontekstu ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.

               23

               Kao drugo, iako je komplementarnost predmetnih proizvoda samo jedan od mnogih čimbenika, kao što su narav, uporaba ili distribucijski kanali tih proizvoda, na temelju kojih se može ocijeniti sličnost proizvoda, ostaje činjenica da se radi o samostalnom kriteriju na kojemu se može temeljiti, i to na njemu samome, postojanje takve sličnosti.

               24

               Kao treće, iz stalne sudske prakse Suda proizlazi da Opći sud nije dužan, uz iznimku obveze poštovanja općih načela te postupovnih pravila o teretu dokazivanja i njihovu provođenju, i pod uvjetom da ne iskrivljuje dokazne elemente, obrazložiti na izričit način svoje ocjene vrijednosti svakog dokaznog elementa koji mu je dostavljen, osobito kada smatra da nije važan ili da nije relevantan za razrješenje spora (presuda Dorsch Consult/Vijeće i Komisija, C‑237/98 P, EU:C:2000:321, t. 51.).

               25

               U tim okolnostima Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je potvrdio, u točkama 42. do 46. pobijane presude, ocjenu žalbenog vijeća prema kojoj su predmetni proizvodi slični zbog svoje komplementarnosti a da pritom nije, s tim ciljem, proveo analizu podrijetla, načina stavljanja u promet, distribucijskih kanala ili prodajnih mjesta tih proizvoda.

               26

               Nadalje, s obzirom na to da u okviru tog žalbenog razloga K. Hesse ističe da bi pravilno sagledavanje relevantnih čimbenika u tom pogledu trebalo dovesti Opći sud do zaključka o nepostojanju sličnosti predmetnih proizvoda, on ustvari pokušava dovesti u pitanje ocjenu činjenica (vidjeti analogno rješenja DMK/OHIM, C‑346/12 P, EU:C:2013:397, t. 44. i 45. i Greinwald/Wessang, C‑608/12 P, EU:C:2014:394, t. 35.).

               27

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog treba odbiti kao djelomično neosnovan i odbaciti kao djelomično nedopušten.

         Drugi žalbeni razlog

               28

               Drugim žalbenim razlogom K. Hesse u bitnome ističe da je Opći sud u točkama 59. i 60. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je potvrdio zaključak da su raniji žigovi stekli ugled u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 40/94. Posebno, Opći je sud znatno iskrivio činjenice i dokazne elemente koji su mu dostavljeni time što nije uzeo u obzir određene bitne rezultate istraživanja, koje je provelo poduzeće GfK i iz kojih proizlazi da, na kraju krajeva, javnost ne povezuje žig CARRERA s automobilima, već ponajprije s igračkama, posebno s električnim trkaćim stazama namijenjenima djeci. Temeljeći odluku na tim rezultatima Opći je sud trebao utvrditi da žig CARERA ne uživa ugled u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 40/94.

               29

               Ako tim žalbenim razlogom K. Hesse želi dokazati da je Opći sud nepravilno potvrdio zaključak da su raniji žigovi steli ugled u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 40/94, valja navesti da to utvrđenje ulazi u područje ocjene činjenica koju provodi Opći sud i ono ne može, sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda navedenoj u točki 24. ove presude, biti predmet žalbe, osim u slučaju iskrivljenja činjenica i dokaznih elemenata koji su dostavljeni tom sudu.

               30

               U tom pogledu, valja podsjetiti da, kao što to proizlazi iz stalne sudske prakse Suda, takvo iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu, bez potrebe za obavljanjem nove ocjene činjenica i dokaza (vidjeti osobito presudu Waterford Wedgwood/Assembled Investments (Proprietary), C‑398/07 P, EU:C:2009:288, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Međutim, ističući u biti samo to da je Opći sud vodio računa i o određenim drugim rezultatima i elementima istraživanja koje je provelo poduzeće GfK osim onih koje je uzelo u obzir žalbeno vijeće, mogao je donijeti zaključak o nepostojanju ugleda žiga CARRERA, K. Hesse ne dokazuje da je Opći sud u pobijanoj presudi izvršio pogrešnu ocjenu činjeničnih elemenata koji su mu dostavljeni te, još važnije, da ih je iskrivio.

               32

               Iz svega navedenoga proizlazi da drugi žalbeni razlog valja odbaciti kao očito nedopušten i, u svakom slučaju, odbiti kao očito neosnovan.

         Treći žalbeni razlog

               33

               Trećim žalbenim razlogom K. Hesse u bitnome ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući da postoji vjerojatnost „prijenosa imidža“ u korist žiga za koji je podnesena prijava. Utvrđenjima Općeg suda u odnosu na to prekršeni su uvjeti primjene članka 8. stavka 1. točke (b) i stavka 5. Uredbe br. 40/94. Posebno, neshvatljivo je da samo mogućnost uporabe u automobilima i tehnički karakter proizvoda za koje je podnesena prijava za registraciju žiga opravdavaju primjenu tog članka. Navodi žalbenog vijeća u tom kontekstu uopće ne podupiru zaključak o „društvenoj navici“ koja može dovesti do prijenosa imidža u smislu tog članka. To prema mišljenju žalitelja vrijedi tim više što suprotstavljeni proizvodi u konkretnom slučaju nisu slični, što je istaknuo u okviru prvog žalbenog razloga.

               34

               Valja navesti, kao prvo, da u okviru trećeg žalbenog razloga K. Hesse izlaže, a da pritom ne navodi ni točke obrazloženja pobijane presude na koje se ona odnosi ni u čemu se sastoji pogreška koja se tiče prava koju je Opći sud navodno počinio, argumentaciju koja je slična onoj koju je izložio pred tim sudom prigovarajući ocjeni žalbenog vijeća o postojanju opasnosti od „prijenosa imidža“ u korist žiga za koji je podnesena prijava, argument koji je Opći sud odbio u točkama 69. do 73. pobijane presude.

               35

               Kao drugo, ako K. Hesse osporava postojanje vjerojatnosti „prijenosa imidža“ polazeći od premise prema kojoj predmetni proizvodi nisu slični, dovoljno je primijetiti da je prvi žalbeni razlog, koji je usmjeren protiv tvrdnje Općeg suda o postojanju takve sličnosti, odbijen u točkama 22. do 27. ove presude.

               36

               Treći tužbeni razlog valja stoga odbiti.

               37

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               38

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak u skladu s člankom 184. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su Porsche i OHIM zatražili da se K. Hesseu naloži snošenje troškova i da on nije uspio u svojem žalbenom zahtjevu, valja mu naložiti snošenje, osim vlastitih, i troškova Porschea i OHIM‑a.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se Kurtu Hesseu snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: njemački