title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. travnja 2018.#Romano Pisciotti protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članci 18. i 21. UFEU-a – Izručenje u Sjedinjene Američke Države državljanina države članice koji je koristio svoje pravo na slobodno kretanje – Sporazum o izručenju između Europske unije i te treće države – Područje primjene prava Unije – Zabrana izručenja koja se primjenjuje samo na domaće državljane – Ograničenje slobodnog kretanja – Opravdanje koje se temelji na sprečavanju nekažnjivosti – Proporcionalnost – Informacija države članice čiji je građanin Unije državljanin.#Predmet C-191/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      10. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članci 18. i 21. UFEU‑a – Izručenje u Sjedinjene Američke Države državljanina države članice koji je koristio svoje pravo na slobodno kretanje – Sporazum o izručenju između Europske unije i te treće države – Područje primjene prava Unije – Zabrana izručenja koja se primjenjuje samo na domaće državljane – Ograničenje slobodnog kretanja – Opravdanje koje se temelji na sprečavanju nekažnjivosti – Proporcionalnost – Informacija države članice čiji je građanin Unije državljanin”
      U predmetu C‑191/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Berlin (Zemaljski sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 18. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 5. travnja 2016., u postupku

         Romano Pisciotti

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, J. Malenovský, E. Levits i C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednici vijeća, A. Borg Barthet, J.‑C. Bonichot, S. Rodin, F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za R. Pisciottija, R. Karpenstein, Rechtsanwalt,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann, u svojstvu agenata, uz asistenciju F. Fellenberga, Rechtsanwalt,

               –

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za Irsku, M. Browne, L. Williams, E. Creedon i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Gray, barrister,

               –

               za mađarsku vladu, M. M. Tátrai i M. Z. Fehér, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i M. A. M. de Ree i M. Gijzen, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, M. Nowak i K. Majcher, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, R. Troosters i S. Grünheid, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. prvog stavka UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između talijanskog državljanina Romana Pisciottija i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka) u vezi sa zahtjevom za izručenje te osobe koji su Sjedinjene Američke Države uputile toj državi članici.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Sporazum između EU‑a i SAD‑a

               3

               Sporazum o izručenju između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država od 25. lipnja 2003. (SL 2003., L 181, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 10.; u daljnjem tekstu: Sporazum između EU‑a i SAD‑a) u članku 1. propisuje:
               „Ugovorne stranke se obvezuju, sukladno odredbama ovog Sporazuma, osigurati poboljšanje suradnje u kontekstu primjenjivih odnosa izručenja između država članica i Sjedinjenih Američkih Država koji uređuju izručenje počinitelja kaznenih djela.”

               4

               Sporazum između EU‑a i SAD‑a u članku 10., naslovljenom „Zahtjevi više država za izručenje ili predaju”, propisuje:
               „1.   Ako država kojoj je zahtjev podnesen primi zahtjeve od države koja podnosi zahtjev i od bilo koje druge države ili država radi izručenja iste osobe, bilo za isto ili za različita kaznena djela, izvršno tijelo države kojoj je zahtjev podnesen određuje kojoj će državi, ako ikojoj, predati tu osobu.
               2.   Ako država kojoj je zahtjev podnesen primi zahtjev za izručenje od Sjedinjenih Američkih Država i zahtjev za predaju prema Europskom uhidbenom nalogu u odnosu na istu osobu, za isto ili za različita kaznena djela, nadležno tijelo države članice kojoj je zahtjev podnesen određuje državu kojoj će, ako ikojoj, izručiti tu osobu. U tu svrhu, nadležno tijelo je izvršno tijelo države članice kojoj je zahtjev podnesen, ako prema bilateralnom ugovoru o izručenju koji je na snazi između Sjedinjenih Američkih Država i države članice, donosi odluke o takvim konkurentnim zahtjevima; ako to nije određeno bilateralnim ugovorom o izručenju, nadležno tijelo određuje dotična država članica u skladu s člankom 19.
               3.   Kod donošenja odluke sukladno stavcima 1. i 2., država kojoj je zahtjev podnesen razmatra sve bitne čimbenike, uključujući, no ne ograničavajući se na čimbenike koji su već navedeni u mjerodavnom ugovoru o izručenju, i u slučaju kada nisu već tako navedeni, sljedeće čimbenike:

                        (a)

                        jesu li zahtjevi podneseni sukladno ugovoru;

                        (b)

                        mjesta počinjenja svakog od kaznenih djela;

                        (c)

                        interesi država koje podnose zahtjev;

                        (d)

                        težina kaznenih djela;

                        (e)

                        državljanstvo žrtve;

                        (f)

                        mogućnost bilo kojeg daljnjeg izručenja između država koje podnose zahtjev; i

                        (g)

                        kronološki slijed u kojem su primljeni zahtjevi od država koje ih podnose.”

               5

               Člankom 17. Sporazuma između EU‑a i SAD‑a, naslovljenim „Neodstupanje”, određuje se:
               „1.   Ovaj Sporazum ne dovodi u pitanje pozivanje od strane države kojoj je zahtjev podnesen na razloge za odbijanje koji se odnose na pitanja koja nisu uređena ovim Sporazumom a koji su na raspolaganju prema bilateralnom ugovoru o izručenju koji je na snazi između države članice i Sjedinjenih Američkih Država.
               2.   Kada ustavna načela države kojoj je zahtjev podnesen ili pravomoćne sudske odluke koje obvezuju, državu kojoj je zahtjev podnesen mogu predstavljati prepreku ispunjenju njezinih obveza izručenja, a rješenje tog pitanja nije predviđeno u ovom Sporazumu ili mjerodavnom bilateralnom ugovoru, održavaju se savjetovanja između države kojoj je zahtjev podnesen i države koja podnosi zahtjev.”

         Okvirna odluka 2002/584/PUP

               6

               Pravna pravila unije u području slobode, sigurnosti i pravde obuhvaćaju Okvirnu odluku Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.).

            Njemačko pravo

         Temeljni zakon

               7

               Člankom 16. stavkom 2. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) od 23. svibnja 1949. (BGBl 1949., 1), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Temeljni zakon), određuje se:
               „Nijedan Nijemac ne smije se izručiti u inozemstvo. Zakonom se može donijeti odstupajući propis za izručenje državi članici […] ili međunarodnom sudu pod uvjetom da su zajamčena načela vladavine prava.”

         Ugovor o izručenju između Njemačke i SAD‑a

               8

               Auslieferungsvertrag zwischen der Bundesrepublik Deutschland und den Vereinigten Staaten von Amerika (Ugovor o izručenju između Savezne Republike Njemačke i Sjedinjenih Američkih Država) od 20. lipnja 1978. (BGBl. 1980. II, str. 646.; u daljnjem tekstu: Ugovor o izručenju između Njemačke i SAD‑a) u članku 7. stavku 1. propisuje:
               „Ugovorne stranke nisu obvezne izručivati vlastite državljane. […]”.

         IRG

               9

               Gesetz über internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Zakon o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima) od 23. prosinca 1982. (BGBl. 1982. I, str. 2071.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: IRG), u članku 12., naslovljenom „Odobrenje izručenja”, propisuje:
               „[…] Izručenje se može odobriti samo ako ga je sud proglasio dopuštenim.”

               10

               Članak 13. IRG‑a, naslovljen „Materijalna nadležnost”, u stavku 1. propisuje:
               „Sudske odluke donosi […] Oberlandesgericht [(Visoki zemaljski sud, Njemačka)]. Protiv odluka Oberlandesgerichta [(Visoki zemaljski sud)] ne može se podnijeti pravni lijek […].”

               11

               Člankom 23. IRG‑a, naslovljenim „Odluka o prigovorima okrivljenika”, određuje se:
               „Oberlandesgericht [(Visoki zemaljski sud)] odlučuje o prigovorima okrivljenika protiv uhidbenog naloga radi izručenja ili protiv njegova izvršenja.”

               12

               Člankom 74. stavkom 1. IRG‑a propisuje se:
               „Savezno ministarstvo pravosuđa i zaštite potrošača odlučuje o inozemnim zahtjevima za pravnu pomoć i o podnošenju zahtjeva za pravnu pomoć stranim državama uz suglasnost Saveznog ministarstva vanjskih poslova i drugih saveznih ministarstava na čiji se djelokrug odnosi pravna pomoć. […]”

         Kazneni zakonik

               13

               Člankom 7. stavkom 2. Strafgesetzbucha (Kazneni zakonik, BGBl. 1998. I, str. 3322.) propisano je da se njemački Kazneni zakonik primjenjuje na djela počinjena izvan Njemačke ako je djelo kažnjivo u mjestu počinjenja ili ako mjesto počinjenja djela ne podliježe nijednoj kaznenoj nadležnosti, a u tuzemstvu je pronađen počinitelj koji je u trenutku počinjenja djela bio strani državljanin i, iako je zakonom o izručenju dopušteno njegovo izručenje s obzirom na vrstu kaznenog djela, on nije izručen jer nije bio podnesen zahtjev za izručenje u razumnom roku ili je bio odbijen ili se sâmo izručenje nije moglo provesti.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               R. Pisciotti talijanski je državljanin. Protiv njega su u SAD‑u od 2007. provođeni izvidi zbog sudjelovanja u protutržišnim usklađivanjima i zabranjenim sporazumima te su tijela SAD‑a podnijela zahtjev za njegovo izručenje radi kaznenog progona.

               15

               US District Court for the Southern District of Florida in Fort Lauderdale (Okružni sud Sjedinjenih Američkih Država za južni okrug države Floride u Fort Lauderdaleu) izdao je za njega 26. kolovoza 2010. uhidbeni nalog kao i optužnicu porote. R. Pisciotti bio je optužen da je pripadao radnoj skupini sastavljenoj od trgovačkih zastupnika društava za proizvodnju cijevi u pomorskoj uporabi koji su narušavali tržišno natjecanje međusobnom podjelom tržišta za prodaju tih cijevi, u državi Floridi (SAD) i drugdje, od 1999. do kraja 2006.

               16

               Kada je 17. lipnja 2013. na putu iz Nigerije prema Italiji presjedao u zračnoj luci u Frankfurtu na Majni (Njemačka), R. Pisciottija su uhitili službenici njemačke savezne policije.

               17

               R. Pisciotti upućen je 18. lipnja 2013. pred Amtsgericht Frankfurt am Main (Općinski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) radi obrade uhidbenog naloga koji su podnijele Sjedinjene Američke Države. On je izjavio da se protivi neformalnom pojednostavnjenom izručenju.

               18

               Na temelju rješenja Oberlandesgerichta Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) od 24. lipnja 2013. R. Pisciottiju određen je pritvor radi njegova izručenja. Sjedinjene Američke Države dostavile su 7. kolovoza 2013. Saveznoj Republici Njemačkoj formalni zahtjev za izručenje.

               19

               Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) naložio je 16. kolovoza 2013. zadržavanje R. Pisciottija u pritvoru radi izručenja na temelju formalnog ekstradicijskog pritvora.

               20

               Rješenjem od 22. siječnja 2014. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) proglasio je zahtjev za izručenje R. Pisciottija dopuštenim.

               21

               R. Pisciotti podnio je 6. veljače 2014. Bundesverfassungsgerichtu (Savezni ustavni sud, Njemačka) zahtjev za određivanje privremene mjere kako bi spriječio izvršenje rješenja Oberlandesgerichta Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni) od 22. siječnja 2014. Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud) odbio je taj zahtjev rješenjem od 17. veljače 2014.

               22

               Dopisom od 26. veljače 2014. R. Pisciotti naveo je Bundesministeriumu der Justiz (Savezno ministarstvo pravosuđa, Njemačka) da je njegovo izručenje protivno pravu Unije jer se doslovnom i ograničenom primjenom članka 16. stavka 2. prve rečenice Temeljnog zakona na njemačke državljane povređuje opće načelo nediskriminacije.

               23

               Savezna Republika Njemačka odobrila je 17. ožujka 2014. izručenje R. Pisciottija, koje je izvršeno 3. travnja 2014.

               24

               R. Pisciotti podnio je 17. ožujka iste godine tužbu pred Landgerichtom Berlin (Zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) radi utvrđivanja odgovornosti Savezne Republike Njemačke jer je odobrila njegovo izručenje i kako bi joj se naložilo plaćanje naknade štete.

               25

               R. Pisciotti priznao je krivnju u okviru kaznenog postupka koji je protiv njega pokrenut u SAD‑u te je osuđen na kaznu zatvora od dvije godine, u koju je uračunato razdoblje od devet i pol mjeseci provedeno u pritvoru u Njemačkoj, kao i na novčanu kaznu od 50000 sjedinjenih američkih dolara (USD) (otprilike 40818 eura). R. Pisciotti izdržavao je zatvorsku kaznu u SAD‑u do puštanja na slobodu 14. travnja 2015.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da na temelju sudske prakse Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud) Savezna Republika Njemačka podliježe obvezi koja proizlazi iz članka 1. stavka 3. i članka 20. stavka 3. Temeljnog zakona, a odnosi se na provođenje vlastitog nadzora zakonitosti odobrenja za izručenje i na poštovanje mogućih međunarodnopravnih obveza. On dodaje da je Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud) presudio, među ostalim u slučaju R. Pisciottija, da zabrana diskriminacije na temelju državljanstva iz članka 18. UFEU‑a nije primjenjiva u odnosima izručivanja u pogledu trećih država jer to područje nije obuhvaćeno područjem primjene prava Unije.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da, za razliku od Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud), smatra da je pravo Unije primjenjivo u ovom slučaju. On naglašava da je R. Pisciotti koristio pravo na kretanje koje ima na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a presjedanjem u Frankfurtu na Majni tijekom svojeg leta iz Nigerije prema Italiji. Usto, smatra da bi njegovo izručenje SAD‑u također moglo biti obuhvaćeno materijalnim područjem primjene prava Unije zbog Sporazuma između EU‑a i SAD‑a.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev pita se u vezi s time može li se članak 17. stavak 2. tog sporazuma ipak tumačiti na način da se njime uvodi iznimka od primjene prava Unije i da se njime može stoga opravdati diskriminacija na temelju državljanstva. Međutim, on je sklon stajalištu da je takvo opravdanje isključeno s obzirom na primarno pravo Unije.

               29

               U slučaju da je Savezna Republika Njemačka povrijedila pravo Unije, taj sud želi saznati je li ta povreda „dovoljno ozbiljna” kako bi nastalo pravo na naknadu štete. On navodi da je sklon potvrdnom odgovoru i naglašava da, prema njegovu mišljenju, ta država članica ima tek iznimno ograničenu ili čak nikakvu marginu prosudbe. On ipak dvoji u tom pogledu s obzirom na to da u vrijeme donošenja odluke Savezne Republike Njemačke nije postojala sudska praksa Suda o tom pitanju.

               30

               U tim je okolnostima Landgericht Berlin (Zemaljski sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Jesu li izručivanja između države članice i treće države materija koja, neovisno o pojedinačnom slučaju, nikad ne ulazi u materijalno područje primjene Ugovorâ tako da ne treba uzeti u obzir načelo nediskriminacije iz prava Unije sadržano u članku 18. stavku 1. UFEU‑a u okviru (doslovne) primjene određenog ustavnopravnog pravila (u ovom slučaju članka 16. stavka 2. prve rečenice Temeljnog zakona), kojim se zabranjuje jedino izručivanje vlastitih državljana u treće države?

                                 (b)

                                 Ako je odgovor na to pitanje potvrdan: Treba li na prvo pitanje drugačije odgovoriti ako je riječ o izručivanjima između države članice i Sjedinjenih Američkih Država koja se temelje na Sporazumu [između EU‑a i SAD‑a]?

                        2.

                        Ako nije od samog početka isključena primjena Ugovorâ na izručivanja između država članica i Sjedinjenih Američkih Država:
                        Treba li članak 18. prvi stavak UFEU‑a i relevantnu sudsku praksu Suda u tom području tumačiti na način da država članica neopravdano povređuje načelo nediskriminacije iz članka 18. prvog stavka UFEU‑a ako, u slučaju zahtjevâ trećih država za izručenje, na temelju ustavnopravnog pravila (u ovom slučaju članka 16. stavka 2. prve rečenice Temeljnog zakona), različito postupa prema vlastitim državljanima i državljanima drugih država članica […] tako da izručuje samo potonje državljane?

                        3.

                        Ako se u gore navedenim slučajevima utvrdi povreda opće zabrane svake diskriminacije iz članka 18. prvog stavka UFEU‑a:
                        Treba li sudsku praksu Suda tumačiti na način da, u slučaju poput predmetnog, u kojem je odobrenje izručenja koje je izdalo nadležno tijelo nužno prethodno podvrgnuto nadzoru zakonitosti u okviru sudskog postupka čiji ishod obvezuje tijelo samo kada je izručenje proglašeno nedopuštenim, može postojati ozbiljna povreda već u slučaju obične povrede načela nediskriminacije iz članka 18. prvog stavka UFEU‑a ili je za postojanje ozbiljne povrede nužna očita povreda?

                        4.

                        Ako nije nužna očita povreda:
                        Treba li sudsku praksu Suda tumačiti na način da treba isključiti postojanje dovoljno ozbiljne povrede u slučaju poput predmetnog već zbog toga što, kada ne postoji sudska praksa Suda povezana s konkretnim slučajem (u ovom slučaju: materijalna primjenjivost općeg načela nediskriminacije iz članka 18. prvog stavka UFEU‑a u odnosu na izručivanja između država članica i Sjedinjenih Američkih Država), najviše nacionalno izvršno tijelo za obrazloženje svoje odluke može uputiti na njezinu usklađenost s ranije donesenim odlukama nacionalnih sudova u istom predmetu?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da područje primjene tog prava obuhvaća slučaj poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku u kojem je građanin Unije protiv kojeg je na temelju Sporazuma između EU‑a i SAD‑a izdan zahtjev za izručenje u SAD uhićen u državi članici koja nije država njegova državljanstva radi mogućeg izvršenja tog zahtjeva.

               32

               U tom pogledu valja utvrditi da ako se zahtjev za izručenje, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, izvršava u okviru Sporazuma između EU‑a i SAD‑a nakon njegova stupanja na snagu, tada se taj sporazum primjenjuje na njega.

               33

               Usto, valja podsjetiti da je u presudi od 6. rujna 2016., Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 30.), koja se odnosila na zahtjev za izručenje koji je izdala treća država s kojom Unija nije sklopila sporazum o izručenju, Sud zaključio da iako su pravila u području izručenja u nadležnosti država članica, u slučaju nepostojanja takvog sporazuma, situacije koje ulaze u područje primjene članka 18. UFEU‑a, u vezi s odredbama UFEU‑a o građanstvu Unije, obuhvaćaju situacije koje proizlaze iz korištenja slobode kretanja i boravka na državnom području država članica, kako je uređena člankom 21. UFEU‑a.

               34

               Stoga, s obzirom na navedenu presudu, valja smatrati da je situacija građanina Unije, poput talijanskog državljanina R. Pisciottija, koji je koristio svoje pravo na slobodno kretanje u Uniji presjedajući u Njemačkoj na svojem povratnom putu iz Nigerije, obuhvaćena područjem primjene Ugovorâ u smislu članka 18. UFEU‑a. Na to utvrđenje ne može utjecati okolnost da se prilikom uhićenja nalazio samo u tranzitu u Njemačkoj.

               35

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da se pravo Unije mora tumačiti na način da područje primjene tog prava obuhvaća slučaj poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, u kojem je građanin Unije protiv kojeg je izdan zahtjev za izručenje u SAD uhićen u državi članici koja nije država njegova državljanstva radi mogućeg izvršenja tog zahtjeva, ako je navedeni građanin koristio svoje pravo na slobodno kretanje u Uniji i ako je navedeni zahtjev za izručenje izdan u okviru Sporazuma između EU‑a i SAD‑a.

            Drugo pitanje

               36

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u slučaju poput onog koji je naveden u točki 35. ove presude, članak 18. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivno to da država članica kojoj je podnesen zahtjev uspostavi na temelju ustavnopravne norme razliku između vlastitih državljana i državljana drugih država članica te da dopusti izručenje potonjih, ali ne i vlastitih državljana.

               37

               Drugo pitanje valja razmotriti s obzirom na Sporazum između EU‑a i SAD‑a.

               38

               U tom pogledu treba utvrditi da taj sporazum, čiji je cilj u skladu s njegovim člankom 1., poboljšati suradnju između Unije i Sjedinjenih Američkih Država u kontekstu primjenjivih odnosa između država članica i te treće države u području izručenja, ne uređuje, kao takvo, pitanje mogućeg različitog postupanja države kojoj je podnesen zahtjev prema svojim državljanima i državljanima drugih država. Usto, u tom se sporazumu ne propisuju zasebni razlozi za odbijanje izručenja, osim u njegovu članku 13. koji se odnosi na smrtnu kaznu.

               39

               Međutim, člankom 17. stavkom 1. Sporazuma između EU‑a i SAD‑a izričito se propisuje da se država članica, kao država kojoj je podnesen zahtjev, može u skladu s bilateralnim ugovorom između te države i Sjedinjenih Američkih Država pozvati na razlog za odbijanje izručenja koji se odnosi na pitanje koje nije uređeno navedenim sporazumom. Kad je riječ o ugovoru o izručenju između Njemačke i SAD‑a, treba navesti da njegov članak 7. stavak 1. omogućava državama ugovornicama odbijanje izručenja vlastitih državljana.

               40

               Usto, u skladu s člankom 17. stavkom 2. Sporazuma između EU‑a i SAD‑a, ako ustavna načela države kojoj je podnesen zahtjev mogu predstavljati prepreku ispunjenju njezinih obveza izručenja, a rješenje tog pitanja nije predviđeno u Sporazumu između EU‑a i SAD‑a ili mjerodavnom bilateralnom ugovoru, održavaju se savjetovanja između države kojoj je podnesen zahtjev i države koja podnosi zahtjev.

               41

               Dakle, u načelu, tim člankom 17. omogućava se državi članici da na temelju odredbi bilateralnog sporazuma odnosno svojih ustavnopravnih pravila zadrži posebno postupanje prema svojim domaćim državljanima zabranjivanjem njihova izručenja.

               42

               Uzimajući to u obzir, također je nužno da se ta ovlast izvršava u skladu s primarnim pravom, a osobito s pravilima UFEU‑a u području jednakog postupanja i slobode kretanja građana Unije.

               43

               Dakle, kada država članica na temelju članka 17. stavka 1. ili 2. Sporazuma između EU‑a i SAD‑a primjenjuje pravilo o odbijanju izručenja iz bilateralnog sporazuma između države članice i Sjedinjenih Američkih Država, kao što je to članak 7. stavak 1. Ugovora o izručenju između Njemačke i SAD‑a, odnosno kada primjenjuje odredbu poput članka 16. Temeljnog zakona, prema kojoj se nijedan Nijemac ne izručuje, takva primjena mora biti usklađena s UFEU‑om, a osobito s njegovim člancima 18. i 21.

               44

               U tom je pogledu Sud presudio da nacionalna pravila države članice o izručenju kojima se uspostavlja razlika u postupanju ovisno o tome je li dotična osoba državljanin te ili druge države članice, time što dovode do toga da se državljanima drugih država članica koji se nalaze na državnom području države kojoj je podnesen zahtjev ne pruža zaštita od izručenja koju uživaju državljani te potonje države članice, mogu utjecati na slobodu kretanja prvonavedenih osoba unutar Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 32.).

               45

               Iz toga slijedi da u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku nejednako postupanje kojim se dopušta izručenje građanina Unije, koji je državljanin države članice koja nije država članica kojoj je podnesen zahtjev, poput R. Pisciottija, predstavlja ograničenje slobode kretanja u smislu članka 21. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 33.).

               46

               Takvo se ograničenje mora temeljiti na objektivnim razlozima i biti proporcionalno legitimnom cilju koji se želi postići (vidjeti, među ostalim, presude od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 83. i navedenu sudsku praksu, i od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 34.).

               47

               Sud je naveo da je cilj izbjegavanja opasnosti od nekažnjavanja osoba koje su počinile kazneno djelo dio okvira sprečavanja i suzbijanja kriminaliteta. U kontekstu područja slobode, sigurnosti i pravde bez unutarnjih granica iz članka 3. stavka 2. UEU‑a, mora se smatrati da je u pravu Unije taj cilj legitiman (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 36. i 37. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Međutim, mjere ograničavanja temeljne slobode, poput one predviđene u članku 21. UFEU‑a, mogu se opravdati objektivnim razlozima samo ako su nužne za osiguranje zaštite interesa koje imaju za cilj osigurati i samo u dijelu u kojem se ti ciljevi ne mogu postići manje ograničavajućim mjerama (presude od 12. svibnja 2011., Runevič‑Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 88. i navedena sudska praksa, i od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 38.).

               49

               R. Pisciotti tvrdi da je na Saveznoj Republici Njemačkoj, s obzirom na to da u svojem nacionalnom pravu, odnosno u članku 7. stavku 2. Kaznenog zakonika, predviđa mogućnost kaznenog progona na svojem državnom području osobe koja je državljanin druge države članice kada se ne može provesti izručenje, da odabere manje ograničavajuće rješenje i da tu osobu ne izruči. Njemačka vlada, pak, osporava takvo tumačenje te odredbe na kojem počiva taj argument.

               50

               Međutim, u ovom se slučaju postavlja samo pitanje je li Savezna Republika Njemačka mogla postupati na način kojim se manje ograničava ostvarivanje prava na slobodno kretanje R. Pisciottija njegovim vraćanjem u Republiku Italiju umjesto izručenja Sjedinjenim Američkim Državama.

               51

               U tom je pogledu Sud presudio da valja dati prednost razmjeni informacija s državom članicom čija je dotična osoba državljanin kako bi se, ovisno o okolnostima, omogućilo tijelima te države članice da izdaju europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona. Stoga, kada je državi članici u kojoj se nalazi građanin Unije, koji je državljanin druge države članice, upućen zahtjev za izručenje treće države s kojom je prva država članica zaključila sporazum o izručenju, ista je dužna izvijestiti državu članicu čiji je navedeni građanin državljanin te, ovisno o okolnostima, na zahtjev potonje države članice, predati joj tog građanina sukladno odredbama Okvirne odluke 2002/584, pod uvjetom da je ta država, sukladno njezinu nacionalnom pravu, nadležna za kazneni progon te osobe za djelo počinjeno izvan njezina državnog područja (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 48. i 50.).

               52

               Iako je to rješenje primijenjeno u kontekstu u kojem nije postojao međunarodni sporazum o izručenju između Unije i predmetne treće države, kao što to proizlazi iz točke 46. presude od 6. rujna 2016., Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630), ono se treba primijeniti i u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojoj Sporazum između EU‑a i SAD‑a pruža državi članici kojoj je podnesen zahtjev mogućnost da ne izručuje vlastite državljane.

               53

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentom koji su istaknule određene vlade koje su podnijele očitovanja, prema kojem bi se, u biti, davanjem prednosti zahtjevu za predaju na temelju europskog uhidbenog naloga u odnosu na zahtjev za izručenje koji su izdale Sjedinjene Američke Države oduzeo učinak pravilu sadržanom u članku 10. stavcima 2. i 3. Sporazuma između EU‑a i SAD‑a, u skladu s kojim nadležno tijelo države članice kojoj je podnesen zahtjev u slučaju takvih usporednih zahtjeva određuje na temelju svih relevantnih elemenata državu kojoj će osoba biti predana.

               54

               Naime, mogućnost da se mehanizmom suradnje, na koji se podsjeća u točki 51. ove presude, zapriječi zahtjev za izručenje u treću državu davanjem prednosti europskom uhidbenom nalogu radi postupanja kojime se manje ograničava ostvarivanje prava na slobodno kretanje (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 49.), nema obilježja automatizma. Slijedom toga, radi zaštite cilja izbjegavanja opasnosti od nekažnjavanja predmetne osobe za djela koja joj se u zahtjevu za izručenje stavljaju na teret, europski uhidbeni nalog koji eventualno izda država članica koja nije država članica kojoj je podnesen zahtjev mora se odnositi barem na ta ista djela i, kao što to proizlazi iz točke 50. presude od 6. rujna 2016.Petruhhin, (C‑182/15, EU:C:2016:630), država članica izdavateljica mora biti nadležna na temelju svojeg prava za kazneni progon te osobe za takva djela čak i kada su počinjena izvan njezina državnog područja.

               55

               U ovom slučaju, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 52. svojeg mišljenja, iz spisa kojim Sud raspolaže i rasprave proizlazi da su konzularna tijela Talijanske Republike bila obavještavana o situaciji R. Pisciottija prije izvršenja zahtjeva za izručenje o kojem je riječ u glavnom postupku, pri čemu talijanska pravosudna tijela nisu izdala europski uhidbeni nalog u pogledu te osobe.

               56

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da se u slučaju poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem je građanin Unije protiv kojeg je u okviru Sporazuma između EU‑a i SAD‑a izdan zahtjev za izručenje u SAD uhićen u državi članici koja nije država njegova državljanstva radi mogućeg izvršenja tog zahtjeva, članke 18. i 21. UFEU‑a mora tumačiti na način da im nije protivno to da država članica kojoj je podnesen zahtjev uspostavi na temelju ustavnopravne norme razliku između vlastitih državljana i državljana drugih država članica te da dopusti to izručenje, ali ne i izručenje vlastitih državljana, pod uvjetom da je nadležnim tijelima države članice čiji je taj građanin državljanin prethodno omogućila da zatraže njegovu predaju u okviru europskog uhidbenog naloga i da potonja država članica nije poduzela nikakvu mjeru u tom smislu.

            Treće i četvrto pitanje

               57

               S obzirom na odgovor na drugo pitanje, nije potrebno razmotriti treće i četvrto pitanje.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Pravo Unije mora se tumačiti na način da područje primjene tog prava obuhvaća slučaj poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, u kojem je građanin Unije protiv kojeg je izdan zahtjev za izručenje u Sjedinjene Američke Države uhićen u državi članici koja nije država njegova državljanstva radi mogućeg izvršenja tog zahtjeva, ako je navedeni građanin koristio svoje pravo na slobodno kretanje u Europskoj uniji i ako je navedeni zahtjev za izručenje izdan u okviru Sporazuma o izručenju između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država od 25. lipnja 2003.

                           2.

                           U slučaju poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem je građanin Unije protiv kojeg je u okviru Sporazuma o izručenju između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država od 25. lipnja 2003. izdan zahtjev za izručenje u Sjedinjene Američke Države uhićen u državi članici koja nije država njegova državljanstva radi mogućeg izvršenja tog zahtjeva, članke 18. i 21. UFEU‑a mora se tumačiti na način da im nije protivno to da država članica kojoj je podnesen zahtjev uspostavi na temelju ustavnopravne norme razliku između vlastitih državljana i državljana drugih država članica te da dopusti to izručenje, ali ne i izručenje vlastitih državljana, pod uvjetom da je nadležnim tijelima države članice čiji je taj građanin državljanin prethodno omogućila da zatraže njegovu predaju u okviru europskog uhidbenog naloga i da potonja država članica nije poduzela nikakvu mjeru u tom smislu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. travnja 2018.#Kazneni postupak protiv Nabila Bensalema.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de grande instance de Lille.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usluge na području prijevoza – Direktiva 2006/123/EZ – Usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva 98/34/EZ – Usluge informacijskog društva – Propis o uslugama informacijskog društva – Pojam – Usluga posredovanja koja putem aplikacije za pametni telefon omogućuje povezivanje uz naknadu vozača koji se prijevozom ne bave profesionalno i koriste se vlastitim vozilom i osoba koje traže gradski prijevoz – Kaznenopravne sankcije.#Predmet C-320/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      10. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usluge na području prijevoza – Direktiva 2006/123/EZ – Usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva 98/34/EZ – Usluge informacijskog društva – Propis o uslugama informacijskog društva – Pojam – Usluga posredovanja koja putem aplikacije za pametni telefon omogućuje povezivanje uz naknadu vozača koji se prijevozom ne bave profesionalno i koriste se vlastitim vozilom i osoba koje traže gradski prijevoz – Kaznenopravne sankcije”
      U predmetu C‑320/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal de grande instance de Lille (Okružni sud u Lilleu, Francuska), odlukom od 17. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 6. lipnja 2016., u kaznenom postupku protiv

         Uber France SAS,

      uz sudjelovanje:

         Nabila Bensalema,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, A. Rosas, J. Malenovský i E. Levits, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, D. Šváby (izvjestitelj), K. Jürimäe, C. Lycourgos i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. travnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Uber France SAS, Y. Chevalier, Y. Boubacir i H. Calvet, avocats,

               –

               za N. Bensalema, T. Ismi‑Nedjadi, avocat,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za nizozemsku vladu, H. Stergiou i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, H. Tserepa‑Lacombe, J. Hottiaux, Y. G. Marinova, G. Braga da Cruz i F. Wilman, u svojstvu agenata,

               –

               za Nadzorno tijelo EFTA‑e, C. Zatschler, Ø. Bø, M. L. Hakkebo i C. Perrin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. i članka 8. stavka 1. Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih standarda i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva (SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998. (SL 1998., L 217, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 55., str. 11.; u daljnjem tekstu: Direktiva 98/34), i članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka pokrenutog pred sudom za lakša kaznena djela, pred kojim se postupak vodi po prijedlogu za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva u kaznenom postupku protiv društva Uber France SAS zbog nezakonitog organiziranja sustava povezivanja vozača koji se prijevozom ne bave profesionalno i koriste se vlastitim vozilom i osoba koje traže gradski prijevoz.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 98/34

               3

               Članak 1. točke 2., 5., 11. i 12. Direktive 98/34 glase:
               „Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        2.

                        ‚usluga’, svaka usluga informacijskog društva, to jest svaka usluga koja se obično pruža uz naknadu, na daljinu, elektronskim sredstvima te na osobni zahtjev primatelja usluga.
                        Za potrebe ove definicije:

                                 –

                                 ‚na daljinu’ znači da se usluga pruža bez da su strane istodobno prisutne,

                                 –

                                 ‚elektronskim sredstvima’ znači da se usluga na početku šalje i prima na odredištu pomoću elektroničke opreme za obradu (uključujući digitalnu kompresiju) i pohranu podataka te u potpunosti šalje, prenosi i prima telegrafski, radio vezom, optičkim sredstvima ili ostalim elektromagnetskim sredstvima,

                                 –

                                 ‚na osobni zahtjev primatelja usluga’ znači da se usluga pruža prijenosom podataka na osobni zahtjev.

                           Indikativna lista usluga koje ova definicija ne obuhvaća nalazi se u Prilogu V.

                  […]

                        5.

                        ‚propis o uslugama’, zahtjev opće naravi koji se odnosi na uspostavljanje i obavljanje uslužnih djelatnosti u okviru značenja iz točke 2., posebno odredbi koje se odnose na pružatelja usluga, usluge i primatelja usluga, isključujući sva pravila koja nisu izričito usmjerena na usluge definirane u toj točki.
                        […]
                        Za potrebe ove definicije:

                                 –

                                 smatra se da se neki propis izričito odnosi na usluge informacijskog društva kada je, s obzirom na njegovo obrazloženje i praktični dio, specifičan cilj i svrha svih ili nekih njegovih pojedinačnih odredbi regulirati takve usluge na eksplicitan i ciljani način,

                                 –

                                 neće se smatrati da je neki propis izričito usmjeren na usluge informacijskog društva ako na te usluge utječe samo posredno i uzgredno.

                  […]

                        11.

                        ‚tehnički propis’ tehničke specifikacije i ostali zahtjevi ili propisi koji se odnose na usluge, uključujući odgovarajuće administrativne odredbe pridržavanje kojih je obavezno, de jure ili de facto, kada je riječ o stavljanju na tržište, pružanju neke usluge, poslovnom nastanu nekog operatera usluga ili korištenju u nekoj državi članici ili najvećem dijelu iste, kao i zakonima i drugim propisima država članica, osim onih navedenih u članku 10. koji zabranjuju proizvodnju, uvoz, marketing ili korištenje nekog proizvoda ili zabranjuju pružanje ili korištenje neke usluge ili poslovni nastan kao operatera usluga.
                        […]

                        12.

                        ‚nacrt tehničkog propisa’, tekst neke tehničke specifikacije ili drugog zahtjeva ili propisa o uslugama, uključujući administrativne odredbe, formulirane s ciljem njihova donošenja ili donošenja u obliku nekog tehničkog propisa, koji je u fazi pripreme tijekom koje se još uvijek mogu napraviti bitne izmjene.”

               4

               Člankom 8. stavkom 1. prvim podstavkom te direktive određuje se:
               „Pridržavajući se članka 10., države članice Komisiji bez odlaganja dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa, osim ako se njima u cijelosti prenosi tekst međunarodne ili europske norme, u kom su slučaju dovoljne informacije o toj normi; one Komisiji istodobno dostavljaju obrazloženje u kojemu navode razloge za donošenje tehničkog propisa, ako to već nije pojašnjeno u nacrtu.”

               5

               Sukladno člancima 10. i 11. Direktive (EU) 2015/1535 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. rujna 2015. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih propisa i pravila o uslugama informacijskog društva (SL 2015., L 241, str. 1.), Direktiva 98/34 stavljena je izvan snage 7. listopada 2015.

         Direktiva 2006/123

               6

               U skladu s uvodnom izjavom 21. Direktive 2006/123, „[u]sluge prijevoza, uključujući gradski prijevoz, taksi službu, hitnu pomoć i lučke službe, ne ulaze u područje primjene [te] direktive”.

               7

               Člankom 2. stavkom 2. točkom (d) Direktive 2006/123 propisuje se da se ona ne primjenjuje na usluge na području prijevoza, uključujući lučke službe, koje ulaze u područje primjene glave V. UEZ‑a, koja je postala glava VI. trećeg dijela UFEU‑a.

            Francusko pravo

               8

               Zakonom br. 2014‑1104 od 1. listopada 2014. o taksijima i prijevoznim vozilima s vozačem (JORF od 2. listopada 2014., str. 15938.) u Zakonik o prijevozu unesen je članak L. 3124‑13, koji glasi kako slijedi:
               „Kaznom zatvora od dvije godine i novčanom kaznom od 300000 eura kaznit će se organiziranje sustava povezivanja korisnika s osobama koje obavljaju djelatnosti navedene u članku L. 3120‑1[, odnosno usluge cestovnog prijevoza osoba koje se pružaju uz naknadu pomoću vozila s manje od deset mjesta, uz iznimku javnog prijevoza i privatnog cestovnog prijevoza osoba], koje nisu ni poduzetnici za cestovni prijevoz koji mogu pružati povremene usluge navedene u poglavlju II. glave I. ove knjige ni taksiji, motorna vozila na dva ili tri kotača ili prijevozna vozila s vozačem u smislu ove glave.
               Pravnim osobama koje se smatra odgovornima za kazneno djelo predviđeno ovim člankom, osim novčane kazne u skladu s pravilima iz članka 131‑38 Kaznenog zakonika, izriču se kazne predviđene stavcima 2. do 9. članka 131‑39 istog zakonika. Zabrana iz stavka 2. tog članka odnosi se na djelatnost čijim je obavljanjem ili prilikom čijeg je obavljanja povreda počinjena. Kazne predviđene njegovim stavcima 2. do 7. mogu se izreći najdulje na pet godina.”

               9

               Člankom 131‑39 stavcima 2. do 9. Kaznenog zakonika predviđa se:
               „Kada se to zakonom propisuje protiv pravne osobe, teže ili lakše kazneno djelo može se kazniti jednom ili više sljedećih kazni:
               […]

                        2.

                        zabranom, trajnom ili do najviše pet godina, izravnog ili neizravnog obavljanja jedne ili više profesionalnih ili društvenih djelatnosti;

                        3.

                        određivanjem sudskog nadzora do najviše pet godina;

                        4.

                        zatvaranjem, trajnim ili do najviše pet godina, poduzeća ili jednog ili više poduzeća poduzetnika kojima se služio za počinjenje djela koja mu se stavljaju na teret;

                        5.

                        isključivanjem iz postupaka javne nabave, trajno ili do najviše pet godina;

                        6.

                        zabranom, trajnom ili do najviše pet godina, ponude vrijednosnih papira javnosti ili odobrenja uvrštavanja njezinih vrijednosnih papira za trgovanje na uređenom tržištu;

                        7.

                        zabranom, do najviše pet godina, izdavanja čekova – osim onih koji izdavatelju omogućavaju podizanje sredstava od obveznika plaćanja ili certificiranih čekova – ili korištenja platnih kartica;

                        8.

                        konfiskacijom, pod uvjetima i prema pravilima propisanima u članku 131‑21;

                        9.

                        objavom donesene odluke ili njezinim širenjem u tisku ili bilo kojim sredstvom komunikacije radi priopćavanja javnosti elektroničkim putem.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Uber France pruža, putem aplikacije za pametni telefon, uslugu zvanu „Uber Pop” kojom povezuje vozače koji se prijevozom ne bave profesionalno i koriste se vlastitim vozilom i osobe koje traže gradski prijevoz. U okviru usluge koja se pruža putem te aplikacije, navedeno društvo, kao što je to naveo tribunal de grande instance de Lille (Okružni sud u Lilleu, Francuska) u odluci kojom se upućuje zahtjev, određuje tarife, naplaćuje cijenu svake vožnje od klijenta – prije prosljeđivanja njezina dijela vozaču koji se prijevozom ne bavi profesionalno – te izdaje račune.

               11

               Protiv društva Uber France vodi se postupak pred tim sudom po prijedlogu za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva u kaznenom postupku Nabila Bensalema zbog, kao prvo, djela zavaravajuće poslovne prakse počinjenih od 2. veljače i 10. lipnja 2014., kao drugo, udruživanja radi nezakonitog obavljanja taksi djelatnosti od 10. lipnja 2014. i, kao treće, nezakonitog organiziranja sustava povezivanja klijenata s osobama koje obavljaju usluge cestovnog prijevoza osoba, koje se pružaju uz naknadu pomoću vozila s manje od deset mjesta od 1. listopada 2014.

               12

               Presudom od 17. ožujka 2016. tribunal de grande instance de Lille (Okružni sud u Lilleu) proglasio je Uber France krivim za zavaravajuće poslovne prakse i oslobodio to društvo optužbi za udruživanje radi nezakonitog obavljanja taksi djelatnosti.

               13

               Što se tiče nezakonitog organiziranja sustava povezivanja klijenata s vozačima koji nisu profesionalci, a koje mu se stavlja na teret na temelju članka L. 3124‑13 Zakonika o prijevozu, navedeni sud izrazio je sumnje o tome uspostavlja li se tom odredbom „propis koji se odnosi na usluge” informacijskog društva u smislu članka 1. točke 5. Direktive 98/34, koja se zbog nedostavljanja, sukladno njezinu članku 8. stavku 1., ne primjenjuje na pojedince, ili pak propis koji se odnosi na „usluge na području prijevoza” u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123.

               14

               U tim je okolnostima tribunal de grande instance de Lille (Okružni sud u Lilleu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li članak L. 3124‑13 Zakonika o prijevozu, koji proizlazi iz Zakona br. 2014‑1104 od 1. listopada 2014. o taksijima i prijevoznim vozilima s vozačem, novi tehnički propis koji nije implicitan te se tiče jedne ili više usluga informacijskog društva u smislu [Direktive 98/34], koji čini obveznom prethodnu dostavu tog teksta Europskoj komisiji primjenom članka 8. te direktive; ili proizlazi iz [Direktive 2006/123], kojom se u članku [2. stavku 2. točki (d)] isključuje prijevoz?
               U slučaju potvrdnog odgovora na prvi dio pitanja, može li povreda obveze dostave predviđene u članku 8. [Direktive 98/34] dovesti do neprimjenjivosti članka L. 3124‑13 Zakonika o prijevozu na pojedince?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Prvim dijelom svojeg pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. Direktive 98/34 i članak 2. stavak 2. točku (d) Direktive 2006/123 tumačiti na način da nacionalni propis kojim se kaznenopravno sankcionira organiziranje povezivanja klijenata s osobama koje bez ovlaštenja pružaju usluge cestovnog prijevoza osoba uz naknadu pomoću vozila s manje od deset mjesta valja smatrati propisom koji se odnosi na usluge informacijskog društva, a koji podliježe obvezi prethodne dostave Komisiji propisane u članku 8. stavku 1. prvom podstavku Direktive 98/34, ili se, nasuprot tomu, takav propis odnosi na uslugu u području prijevoza, isključenu iz područja primjene Direktive 98/34 i Direktive 2006/123.

               16

               Uvodno treba istaknuti da se propisom o kojemu je riječ kaznama kaznenopravne naravi – poput zatvora, novčane kazne, zabrane obavljanja profesionalne ili društvene djelatnosti, zatvaranja poduzetnikova poduzeća i konfiskacije – sankcionira organiziranje sustava povezivanja klijenata s osobama koje bez odobrenja pružaju usluge cestovnog prijevoza osoba.

               17

               U glavnom predmetu, usluga o kojoj je riječ sastoji se od povezivanja, putem aplikacije za pametni telefon i uz naknadu, vozača koji se prijevozom ne bave profesionalno s osobama koje traže gradski prijevoz i kojom prilikom, kao što je izneseno u točki 10. ove presude, pružatelj navedene usluge određuje tarife, naplaćuje cijenu svake vožnje od klijenta – prije prosljeđivanja njezina dijela vozaču koji se prijevozom ne bavi profesionalno – te izdaje račune.

               18

               U prethodnom postupku koji se pred njim vodio u okviru spora građanskopravne naravi, Sud je u svojoj presudi od 20. prosinca 2017., Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981), imao priliku pojasniti pravnu kvalifikaciju takve usluge s obzirom na pravo Unije.

               19

               Dakle, Sud je prije svega smatrao da usluga posredovanja koja putem aplikacije za pametni telefon omogućuje prijenos informacija koje se odnose na rezervaciju usluge prijevoza između putnika i vozača koji se prijevozom ne bavi profesionalno i koji će prijevoz obaviti koristeći se vlastitim vozilom načelno ispunjava kriterije za kvalifikaciju kao „usluga informacijskog društva” u smislu članka 1. točke 2. Direktive 98/34 (presuda od 20. prosinca 2017., Asociación Profesional Elite Taxi, C‑434/15, EU:C:2017:981, t. 35.).

               20

               Međutim, Sud je istaknuo da se usluga o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda ne sastoji samo od usluge posredovanja koju čini povezivanje putem aplikacije za pametni telefon vozača koji se prijevozom ne bavi profesionalno i koji se koristi vlastitim vozilom i osobe koja traži gradski prijevoz (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Asociación Profesional Elite Taxi, C‑434/15, EU:C:2017:981, t. 37.).

               21

               U tom pogledu, Sud je utvrdio da je usluga posredovanja koju dotično društvo pruža neodvojivo povezana s ponudom usluga gradskog prijevoza koje nisu javne, a koje ono nudi, vodeći računa, kao prvo, o činjenici da to društvo stavlja na raspolaganje aplikaciju bez koje, s jedne strane, ti vozači ne bi mogli pružati usluge prijevoza i, s druge strane, osobe koje žele obaviti gradski prijevoz ne bi imale pristup uslugama tih vozača i, kao drugo, o činjenici da navedeno društvo ima odlučujući utjecaj na uvjete pod kojima ti vozači pružaju uslugu, među ostalim, određivanjem najviše cijene vožnje, naplaćivanjem te cijene od klijenta prije prosljeđivanja njezina dijela vozaču vozila koji se prijevozom ne bavi profesionalno i izvršavanjem određene kontrole nad kvalitetom vozila i njihovim vozačima te ponašanjem potonjih, koja, ovisno o slučaju, može dovesti do njihova isključivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Asociación Profesional Elite Taxi, C‑434/15, EU:C:2017:981, t. 38. i 39.).

               22

               Na temelju tih elemenata Sud je zaključio da valja smatrati da usluga posredovanja o kojoj je riječ u tom predmetu čini sastavni dio ukupne usluge čiji je glavni element usluga prijevoza i da se stoga ne može kvalificirati kao „usluga informacijskog društva” u smislu članka 1. točke 2. Direktive 98/34, nego kao „usluga na području prijevoza” u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123 (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Asociación Profesional Elite Taxi, C‑434/15, EU:C:2017:981, t. 40.).

               23

               Sud je iz toga osobito zaključio da ta usluga posredovanja nije uređena Direktivom 2006/123 s obzirom na to da se usluge na području prijevoza nalaze, u skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (d) te direktive, među uslugama koje su izričito isključene iz područja njezine primjene (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Asociación Profesional Elite Taxi, C‑434/15, EU:C:2017:981, t. 43.).

               24

               Taj zaključak zbog istih razloga vrijedi i u pogledu usluge posredovanja o kojoj je riječ u glavnom postupku jer iz informacija kojima Sud raspolaže proizlazi da se ta usluga u bitnome ne razlikuje od one koja je opisana u točki 21. ove presude, što je, međutim, na nacionalnom sudu da provjeri.

               25

               Dakle, ako se navedeno pokaže točnim, propis poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji se ističe u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv društva koje pruža navedenu uslugu posredovanja, ne može ulaziti u područje primjene Direktive 2006/123.

               26

               Iz toga slijedi da se taj propis ne može smatrati propisom koji se odnosi na usluge informacijskog društva u smislu članka 1. Direktive 98/34 i da stoga ne podliježe obvezi prethodne dostave Komisiji propisane u članku 8. stavku 1. prvom podstavku te direktive.

               27

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvi dio postavljenog pitanja treba odgovoriti tako da članak 1. Direktive 98/34 i članak 2. stavak 2. točku (d) Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da se nacionalni propis – kojim se kaznenopravno sankcionira organiziranje sustava povezivanja klijenata i osoba koje bez ovlaštenja pružaju usluge cestovnog prijevoza osoba uz naknadu pomoću vozila s manje od deset mjesta – odnosi na „uslugu u području prijevoza” jer se primjenjuje na uslugu posredovanja koja se pruža putem aplikacije za pametni telefon i koja je sastavni dio sveobuhvatne usluge čiji je glavni element usluga prijevoza. Takva usluga isključena je iz područja primjene tih direktiva.

               28

               Uzimajući u obzir odgovor na prvi dio pitanja, nije potrebno odgovoriti na njegov drugi dio, koji se odnosi na slučaj u kojem je takav propis, u dijelu koji se primjenjuje na uslugu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, trebao biti dostavljen sukladno članku 8. stavku 1. prvom podstavku Direktive 98/34.

         Troškovi

               29

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa, kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998., i članak 2. stavak 2. točku (d) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da se nacionalni propis – kojim se kaznenopravno sankcionira organiziranje sustava povezivanja klijenata i osoba koje bez ovlaštenja pružaju usluge cestovnog prijevoza osoba uz naknadu pomoću vozila s manje od deset mjesta – odnosi na „uslugu u području prijevoza” jer se primjenjuje na uslugu posredovanja koja se pruža putem aplikacije za pametni telefon i koja je sastavni dio sveobuhvatne usluge čiji je glavni element usluga prijevoza. Takva usluga isključena je iz područja primjene tih direktiva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 13. travnja 2018.#Ruben Alba Aguilera i dr. protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Dužnosnici – Privremeno osoblje – Ugovorno osoblje – Primici od rada – Osoblje ESVD‑a koje radi u trećoj zemlji – Članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju – Godišnja procjena naknade za životne uvjete – Odluka o smanjenju naknade za životne uvjete u Etiopiji s 30 % na 25 % – Nedonošenje općih provedbenih odredbi članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju – Odgovornost – Neimovinska šteta.#Predmet T-119/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)
      13. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Privremeno osoblje – Ugovorno osoblje – Primici od rada – Osoblje ESVD‑a koje radi u trećoj zemlji – Članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju – Godišnja procjena naknade za životne uvjete – Odluka o smanjenju naknade za životne uvjete u Etiopiji s 30% na 25% – Nedonošenje općih provedbenih odredbi članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju – Odgovornost – Neimovinska šteta”
      U predmetu T‑119/17,

         Ruben Alba Aguilera, dužnosnik Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), sa stalnom adresom u Adis Abebi (Etiopija), i ostali dužnosnici i službenici ESVD‑a čija se imena nalaze u Prilogu (
            1
         ), koje zastupaju S. Orlandi i T. Martin, odvjetnici,
      tužitelji,
      protiv

         Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), koju zastupaju S. Marquardt i R. Spac, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Troncosa Ferrera, F.-M. Hislairea i S. Moye Izquierda, odvjetnika,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a kojim se, s jedne strane, traži poništenje odluke ESVD‑a od 19. travnja 2016. o smanjenju, počevši od 1. siječnja 2016., naknade za životne uvjete koja se isplaćuje osoblju Europske unije koje radi u Etiopiji i kojim se, s druge strane, traži naknada neimovinske štete koju su tužitelji navodno pretrpjeli,
      OPĆI SUD (peto vijeće),
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, I. Labucka i I. Ulloa Rubio (izvjestitelj), suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Pravni okvir

               1

               Članak 1.b Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) među ostalim određuje da „[o]sim ako je ovim Pravilnikom o osoblju predviđeno drukčije, Europska služba za vanjsko djelovanje [smatra] se, za potrebe ovog Pravilnika o osoblju, institucijom Unije”.

               2

               Člankom 10. Pravilnika o osoblju određuje se:
               „Uspostavlja se odbor za Pravilnik o osoblju sastavljen od predstavnika institucija Unije i jednakog broja predstavnika njihovih odbora osoblja. O postupku za imenovanje članova odbora za Pravilnik o osoblju odlučuju tijela za imenovanje institucija zajedničkom suglasnošću.”

               3

               Člankom 110. stavkom 1. Pravilnika o osoblju određuje se sljedeće:
               „Opće odredbe kojima se provodi ovaj Pravilnik o osoblju donosi tijelo za imenovanje svake institucije nakon savjetovanja s odborom osoblja i odborom za Pravilnik o osoblju.”

               4

               Prilog X. Pravilniku o osoblju određuje, u skladu sa svojim člankom 1., posebne iznimne odredbe koje se primjenjuju na dužnosnike Unije koji rade u trećoj zemlji.

               5

               Članak 1. Priloga X. Pravilniku o osoblju glasi kako slijedi:
               „Ovim se Prilogom utvrđuju posebne i iznimne odredbe koje se primjenjuju na dužnosnike Europske unije koji rade u trećoj zemlji.
               […]
               Opće provedbene odredbe donose se u skladu s člankom 110. Pravilnika o osoblju.”

               6

               U članku 8. prvom stavku Priloga X. Pravilniku o osoblju određuje se sljedeće:
               „Iznimno, tijelo za imenovanje može posebnom obrazloženom odlukom dužnosniku odobriti dopust za oporavak zbog posebno teških životnih uvjeta u njegovom mjestu rada. Tijelo za imenovanje za svako takvo mjesto određuje grad odnosno gradove u kojima se dopust za oporavak može koristiti.”

               7

               U članku 10. stavku 1. Priloga X. Pravilniku o osoblju određuje se:
               „1.   Naknada za životne uvjete utvrđuje se, u skladu s mjestom rada dužnosnika, kao postotak referentnog iznosa. Taj referentni iznos uključuje ukupnu osnovnu plaću uvećanu za naknadu za život u inozemstvu, naknadu za kućanstvo i naknadu za uzdržavano dijete, od čega se oduzimaju obvezni odbitci iz Pravilnika o osoblju ili propisa donesenih za njegovu provedbu.
               […]
               Tijelo za imenovanje može odlučiti odobriti dopunsku premiju uz naknadu za životne uvjete u slučajevima kada je dužnosnik bio više nego jedanput raspoređen u mjesto rada za koje se smatra da su uvjeti u njemu teški ili vrlo teški. Ta dopunska premija ne premašuje 5% referentnog iznosa […]”

               8

               Odlukom od 3. prosinca 2014. glavni ravnatelj Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD) donio je Smjernice za metodologiju određivanja naknade za životne uvjete i odobravanje dopusta (u daljnjem tekstu: Odluka od 3. prosinca 2014.). Ta je odluka, donesena na temelju Odluke visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku od 17. prosinca 2013. o naknadi za životne uvjete i dodatnoj naknadi iz članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju (u daljnjem tekstu: Odluka od 17. prosinca 2013.), stupila na snagu 1. siječnja 2015.

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               9

               Tužitelji, Ruben Alba Aguilera i druge osobe čija se imena nalaze u prilogu, dužnosnici su ili službenici koji rade u delegaciji Europske unije u Etiopiji.

               10

               Glavni ravnatelj za proračun i upravu ESVD‑a je 19. travnja 2016., primjenom članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju, donio odluku o usklađivanju iznosa naknade za životne uvjete (u daljnjem tekstu: NŽU) koja se isplaćuje službenicima koji rade u trećoj zemlji (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Tom odlukom stopa NŽU‑a koja se primjenjuje na osoblje Unije koje radi u Etiopiji smanjena je sa 30% na 25% referentnog iznosa. Osim toga, iz odluke o određivanju dopusta za oporavak dužnosnicima, privremenom osoblju i ugovornom osoblju koje radi u trećim zemljama, koju je istog dana donio Glavni direktor za proračun i upravu ESVD‑a, proizlazi da se dopust za oporavak određuje samo kada se smatra da su uvjeti u mjestu rada teški ili vrlo teški. Budući da se stopa NŽU‑a koja se primjenjuje na osoblje Unije koje radi u Etiopiji smanjila, tužitelji su također izgubili pravo na dopust za oporavak.

               11

               Tužitelji su, na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, između 13. i 18. srpnja 2016., podnijeli žalbu protiv pobijane odluke tijelu za imenovanje ili tijelu nadležnom za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: TNSUR).

               12

               Odlukom od 9. studenoga 2016. tijelo za imenovanje i TNSUR odbili su te žalbe.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               13

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 20. veljače 2017. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.

               14

               ESVD je 15. svibnja 2017. tajništvu Općeg suda podnio odgovor na tužbu.

               15

               Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 4. rujna 2017. zastupnici tužiteljâ obavijestili su Opći sud da Tanja Haller povlači svoju tužbu.

               16

               Rješenjem od 25. rujna 2017. predsjednik petog vijeća Općeg suda izbrisao je ime T. Haller s popisa tužiteljâ.

               17

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem se njome, počevši od 1. siječnja 2016., smanjuje iznos NŽU‑a osoblju koje radi u Etiopiji s 30% na 25% referentnog iznosa;

                        –

                        naloži ESVD‑u da tužiteljima isplati paušalni iznos, čiji će iznos utvrditi Opći sud ex aequo et bono s obzirom na pretrpljenu neimovinsku štetu;

                        –

                        naloži ESVD‑u snošenje troškova.

               18

               ESVD od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        –

                        naloži tužiteljima snošenje troškova.

         Pravo

            Zahtjev za poništenje

               19

               Tužitelji u bitnome ističu da se pobijana odluka mora poništiti s obzirom na to da je nezakonita.

               20

               Tužitelji ističu tri tužbena razloga u prilog svojoj tvrdnji da je pobijana odluka nezakonita. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi obveze donošenja općih provedbenih odredbi (u daljnjem tekstu: OPO), drugi na povredi članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju i treći na očitoj pogrešci u ocjeni.

               21

               U prilog svojem prvom tužbenom razlogu tužitelji ističu da je ESVD, na temelju članka 1. trećeg stavka Priloga X. Pravilniku o osoblju i u skladu s člankom 110. Pravilnika o osoblju, prije donošenja pobijane odluke bio obvezan donijeti OPO‑e članka 10. Priloga X. Pravilniku u osoblju.

               22

               U tom pogledu tužitelji ističu da obveza donošenja OPO‑a prije početka primjene članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju proizlazi iz presude od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156) i da ESVD još uvijek nije donio te OPO‑e ni poduzeo ikakav korak u tom pogledu.

               23

               Osim toga, tužitelji ističu da činjenica da je ESVD unutarnjim smjernicama, kao što su odluke od 17. prosinca 2013. i od 3. prosinca 2014., odredio kriterije za svoju ocjenu prilikom usklađivanja NŽU‑a koja se primjenjuje na službenike koji rade u trećim zemljama nije relevantna s obzirom na to da ti kriteriji nisu propisani OPO‑ima.

               24

               Napokon, tužitelji ističu da se ESVD ne može pozvati na činjenicu da je presuda od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156), objavljena tek 17. ožujka 2016., odnosno malo više od mjesec dana prije donošenja pobijane odluke, s obzirom na to da je, s jedne strane, obveza donošenja OPO‑a Priloga X. Pravilniku o osoblju već određena u presudi od 25. rujna 2014., Osorio i dr./ESVD (F‑101/13, EU:F:2014:223), i s obzirom na to da je, s druge strane, u svakom slučaju, obveza donošenja OPO‑a Priloga X. Pravilniku o osoblju navedena u članku 1. trećem stavku navedenog Priloga.

               25

               ESVD ne dovodi u pitanje činjenicu da iz presude od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156), proizlazi da je bio obvezan donijeti OPO‑e koji se odnose na članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju s obzirom na to da obveza koja proizlazi iz članka 1. trećeg stavka navedenog Priloga također obuhvaća odredbe koje uređuju NŽU.

               26

               Međutim, ESVD ističe da su okolnosti koje su dovele do donošenja presude od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156), u bitnome različite od okolnosti u ovom slučaju. ESVD u tom pogledu ističe da je u slučaju predmeta u kojemu je donesena presuda od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156), jedina pravna osnova kojom je raspolagao prije donošenja odluke koja je dovela do ukidanja NŽU‑a za dužnosnike ili službenike koji rade u delegaciji Unije na Mauricijusu bio članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju. Suprotno tome, u ovom predmetu dvije okvirne mjere, odnosno odluka od 17. prosinca 2013. i odluka od 3. prosinca 2014., donesene su prije donošenja pobijane odluke s obzirom na to da je cilj navedenih odluka bio omogućiti ESVD‑u provođenje godišnje procjene NŽU‑a, kao što to propisuje članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju.

               27

               Stoga ESVD smatra da odluka od 17. prosinca 2013. i odluka od 3. prosinca 2014. čine OPO‑e članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju, donesene u skladu sa zahtjevima članka 1. trećeg stavka Priloga X. Pravilniku o osoblju, ili se barem mogu s njima izjednačiti, u skladu s kriterijima koji su određeni u presudi od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156).

               28

               Kao prvo, iz sudske prakse proizlazi da se OPO‑i u smislu članka 110. Pravilnika o osoblju odnose na OPO‑e koji su izričito predviđeni određenim posebnim odredbama Pravilnika o osoblju. Ako nije izričito propisano, obveza donošenja OPO‑a na koje se primjenjuju formalni uvjeti iz članka 110. Pravilnika o osoblju može se priznati samo iznimno, odnosno kad su odredbe Pravilnika o osoblju toliko nejasne i neprecizne da ne omogućuju nearbitrarnu primjenu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. srpnja 1997., Echauz Brigaldi i dr./Komisija, T‑156/95, EU:T:1997:102, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Posljedično, donošenje OPO‑a obvezno je u dva slučaja, kada zakonodavac to izričito predviđa ili kada se ono nameće samom naravi odredbe koju treba primijeniti.

               30

               U ovom slučaju, dok članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju, koji je pravna osnova pobijane odluke, ne sadržava ikakvu izričitu odredbu koja predviđa donošenje OPO‑a, članak 1. treći stavak Priloga X. Pravilniku o osoblju, koji se nalazi u prvom poglavlju tog Priloga koji propisuje „Opće odredbe” o posebnim i iznimnim odredbama koje se primjenjuju na dužnosnike koji rade u trećoj zemlji, izričito predviđa takvu obvezu.

               31

               U tom pogledu odredbe članka 1. trećeg stavka Priloga X. Pravilniku o osoblju imaju opću primjenu te se OPO‑i čije on donošenje predviđa tiču cijelog Priloga X. Pravilniku o osoblju, uključujući odredbe kojima se uređuje određivanje NŽU‑a predviđene člankom 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju. Prema tome, institucija Unije koja provodi te odredbe ima obvezu donošenja OPO‑a članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju, u skladu s člankom 1. trećim stavkom tog priloga.

               32

               Obveza donošenja OPO‑a prije donošenja odluke o usklađivanju iznosa NŽU‑a koji se primjenjuje na službenike koji rade u trećoj zemlji, koja proizlazi iz članka 1. trećeg stavka Priloga X. Pravilniku o osoblju, posljedica je činjenice da članak 10. Pravilnika o osoblju tijelu za imenovanje daje široku marginu prosudbe što se tiče određivanja životnih uvjeta u trećim zemljama. Tako je predviđanjem te obveze namjera zakonodavca, s jedne strane, bila da kriteriji tog određivanja budu utvrđeni prema postupku donošenja OPO‑a opisanom u članku 110. stavku 1. Pravilnika o osoblju koji tijelu za imenovanje omogućuje da savjetovanjem sa svojim odborom osoblja i dobivanjem mišljenja odbora za Pravilnik o osoblju ustanovi koji su relevantni parametri. S druge strane, namjera je zakonodavca bila da ti kriteriji budu utvrđeni apstraktno i neovisno o bilo kojem postupku čiji je predmet određivanje, u posebnom slučaju, iznosa NŽU‑a koji se primjenjuje na službenike koji rade u trećoj zemlji kako bi se izbjegla opasnost da na izbor kriterija utječe rezultat koji bi eventualno bio u skladu sa željama uprave (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD, T‑792/14 P, EU:T:2016:156, t. 32.).

               33

               U tim se uvjetima ne može smatrati da članak 1. treći stavak Priloga X. Pravilniku o osoblju propisuje samo formalni uvjet koji mora ispunjavati odluka o usklađivanju iznosa NŽU‑a koji se primjenjuje na službenike koji rade u trećim zemljama, kao što je pobijana odluka. Njime se zapravo propisuje da je prethodno donošenje OPO‑a prema postupku opisanom u članku 110. stavku 1. Pravilnika o osoblju pretpostavka koja nužno mora biti ispunjena kako bi se mogla zakonito donijeti odluka poput pobijane odluke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD, T‑792/14 P, EU:T:2016:156, t. 33.).

               34

               Međutim, kao prvo, valja utvrditi da ESVD, postupajući prema svojem osoblju u svojstvu institucije u smislu određenom Pravilnikom o osoblju, još uvijek nije donio OPO‑e za provedbu članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju u skladu s odredbama članka 110. Pravilnika o osoblju.

               35

               U ovom se slučaju, najprije, odluka od 17. prosinca 2013. i odluka od 3. prosinca 2014. ne mogu smatrati OPO‑ima u smislu članka 1. trećeg stavka Priloga X. Pravilniku o osoblju. Naime, kada se donose samo unutarnje smjernice, kao što su te odluke, institucije ne moraju poštovati uvjete određene u članku 110. Pravilnika o osoblju i osobito ne moraju dobiti mišljenje odbora za Pravilnik o osoblju i savjetovati se s odborom osoblja institucije na koju se tekst odnosi. Suprotno tome, članak 110. Pravilnika o osoblju predviđa da institucija ne može donijeti OPO‑e bez dvostrukog uvjeta savjetovanja s odborom osoblja i dobivanja mišljenja odbora za Pravilnik o osoblju.

               36

               Zatim, ESVD je na raspravi iznio argument prema kojemu odluci od 17. prosinca 2013. i odluci od 3. prosinca 2014. nije potrebno mišljenje odbora za Pravilnik o osoblju da bi činile OPO‑e s obzirom na to da su se te odluke trebale primjenjivati samo na osoblje koje radi u delegacijama Unije u trećim zemljama. Međutim, prema ESVD‑u, budući da osoblje koje radi u trećim zemljama čine dužnosnici ili službenici ESVD‑a ili Komisije, potrebno je samo savjetovanje s odborom osoblja ESVD‑a i Komisije.

               37

               U tom pogledu treba istaknuti da se takvo tumačenje ne može prihvatiti s obzirom na to da je zakonodavac Unije u članku 110. Pravilnika o osoblju izričito predvidio obvezujuću odredbu kojom se obveza tijela za imenovanje ili TNSUR‑a da se savjetuju s odborom osoblja predmetne institucije jasno razlikuje od obveze tijela za imenovanje ili TNSUR‑a da dobiju mišljenje zajedničkog odbora u kojemu se nalaze predstavnici uprave i osoblja svih institucija, odnosno odbora za Pravilnik o osoblju. Naime, člankom 110. Pravilnika o osoblju odboru za Pravilnik o osoblju dana je nadležnost za davanje mišljenja o svim OPO‑ima, što nužno znači da je navedeno mišljenje takvo da utječe na odluku tijela za imenovanje ili TNSUR‑a. Predmnijevanje da bi odluka od 17. prosinca 2013. i odluka od 3. prosinca 2014. bile istovjetne da su bile donesene nakon mišljenja odbora za Pravilnik o osoblju učinilo bi bespredmetnom obvezu dobivanja mišljenja navedenog odbora, koji mora imati mogućnost izjasniti se o kriterijima kojima se vodi uprava pri izvršavanju svoje široke margine prosudbe prilikom usklađivanja iznosa NŽU‑a. Mišljenje odbora za Pravilnik o osoblju stoga je nužno za osiguranje toga da su provedbene mjere Pravilnika o osoblju, koje donose različite institucije, koherentne i u skladu s načelom jedinstva Pravilnika o osoblju.

               38

               Napokon, treba utvrditi da je mišljenje vanjskog i međuinstitucijskog tijela, kao što je to odbor za Pravilnik o osoblju, nužno za osiguranje toga da su kriteriji kojima se određuju uvjeti života u trećim zemljama utvrđeni apstraktno i neovisno o bilo kojem postupku čiji je predmet usklađivanje iznosa NŽU‑a kako bi se izbjeglo da na izbor tih kriterija utječe rezultat koji bi eventualno bio u skladu sa željama uprave. To vrijedi tim više što su neki kriteriji iz članka 3. odluke od 3. prosinca 2014., kao što su „ciljevi opće politike”, „problemi pri zapošljavanju” ili „procjena utjecaja na proračun”, koji se mogu uzeti u obzir u posljednjoj fazi određivanja NŽU‑a, kriteriji koji utječu na sve institucije, a ne samo na ESVD.

               39

               Stoga, s obzirom na obvezu ESVD‑a da donese OPO‑e članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju, činjenica da je tijelo za imenovanje ili TNSUR u odluci od 17. prosinca 2013. i u odluci od 3. prosinca 2014. odredilo kriterije za njegovu ocjenu prilikom usklađivanja NŽU‑a koji se primjenjuje na službenike koji rade u trećim zemljama nije relevantna s obzirom na to da navedene odluke ne čine OPO‑e u smislu članka 110. Pravilnika o osoblju zato što nisu donesene u skladu s postupkom predviđenim tim člankom.

               40

               Kao drugo, što se tiče argumenta ESVD‑a prema kojem je presuda od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156), donesena samo mjesec dana prije donošenja pobijane odluke, valja istaknuti da je obveza donošenja OPO‑a navedena u članku 1. trećem stavku Priloga X. Pravilniku o osoblju. Osim toga, u točki 33. presude od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156), Opći je sud dao tumačenje pravila navedenih u članku 110. stavku 1. Pravilnika o osoblju i u članku 1. trećem stavku Priloga X. Pravilniku o osoblju kojime ih pojašnjava i po potrebi precizira njihovo značenje i njihov doseg, osobito navodeći na koji ih način treba ili ih je trebalo shvatiti i primjenjivati od trenutka njihova stupanja na snagu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. srpnja 2011., Komisija/Q, T‑80/09 P, EU:T:2011:347, t. 164. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Usto, ESVD nije naveo nikakve posebne okolnosti koje bi mogle biti prepreka za primjenu svih učinaka presude od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156), prije donošenja pobijane odluke, tako da se, po potrebi, odgodi donošenje te odluke.

               42

               U tim uvjetima ništa ne može opravdati kašnjenje ESVD‑a da ispuni svoju obvezu donošenja OPO‑a za cijeli Prilog X. Pravilniku o osoblju.

               43

               Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da je ESVD povrijedio svoju obvezu donošenja OPO‑a članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju.

               44

               Posljedično, valja poništiti pobijanu odluku u dijelu u kojem se, počevši od 1. siječnja 2016., smanjuje NŽU koji se isplaćuje osoblju Unije koje radi u Etiopiji a da pritom ne treba ispitivati druge tužbene razloge koje su naveli tužitelji.

            Zahtjev za naknadu štete

               45

               Tužitelji ističu da su pretrpjeli neimovinsku štetu zbog toga što ESVD nije izvršio presudu od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156), o obvezi donošenja OPO‑a. U tom pogledu traže da se ESVD‑u naloži isplata paušalnog iznosa koji će ex aequo et bono odrediti Opći sud, na ime neimovinske štete koju su pretrpjeli.

               46

               ESVD zahtijeva da se zahtjev za naknadu štete odbije.

               47

               U tom pogledu, s jedne strane, u odnosu na erga omnes učinke presude o poništenju, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se neizvršenjem presude o poništenju povrjeđuje povjerenje koje svaki pojedinac mora imati u pravni sustav Unije, koji se osobito temelji na poštovanju odluka njegovih sudova, te to neizvršenje, samo po sebi, neovisno o bilo kakvoj imovinskoj šteti koja iz njega može proizaći, čini neimovinsku štetu za stranku u čiju korist je presuda donesena (presude od 12. prosinca 2000., Hautem/EIB, T‑11/00, EU:T:2000:295, t. 51., i od 15. listopada 2008., Camar/Komisija, T‑457/04 i T‑223/05, neobjavljena, EU:T:2008:439, t. 60.).

               48

               Ipak, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da, iako se erga omnes učinci presude o poništenju suda Unije odnose kako na izreku presude tako i na obrazloženje koje je njezina nužna potpora, oni ne mogu dovesti do poništenja akta koji se ne osporava pred tim sudom, čak i ako bi taj akt također sadržavao istu nezakonitost. Naime, jedini cilj uzimanja u obzir obrazloženja iz kojeg proizlaze razlozi nezakonitosti koju je utvrdio sud Unije je odrediti točan smisao onoga što je odlučeno u izreci. Erga omnes učinci obrazloženja presude o poništenju ne mogu vrijediti za osobe koje nisu bile stranke u postupku i u odnosu na koje stoga presudom ništa nije bilo moguće odlučiti. U tim uvjetima, iako se člankom 266. stavkom 1. UFEU‑a predmetnoj instituciji nameće obveza izbjegavanja da svaki akt kojim se zamjenjuje poništeni akt sadržava jednake nepravilnosti kao što su one utvrđene u presudi o poništenju, ta odredba ne podrazumijeva da ta institucija na zahtjev zainteresiranih osoba mora preispitati istovjetne ili slične odluke koje navodno sadržavaju istu nepravilnost, a koje su upućene drugim adresatima, a ne tužitelju (vidjeti presudu od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr., C‑310/97 P, EU:C:1999:407, t. 54. do 56. i navedena sudska praksa).

               49

               U ovom slučaju tužitelji nisu bili stranke u predmetu u kojemu je donesena presuda od 17. ožujka 2016., Vanhalewyn/ESVD (T‑792/14 P, EU:T:2016:156). Posljedično, ne mogu se osloniti na sudsku praksu iz točke 47. ove presude kako bi se pozvali na postojanje neimovinske štete povezane s neizvršenjem navedene presude.

               50

               S druge strane, što se tiče neimovinske štete stranaka u vezi s nezakonitošću poništenog akta, prema ustaljenoj sudskoj praksi, poništenje koje je proglasio Opći sud samo po sebi primjerena je naknada te je u načelu dovoljno za svaku neimovinsku štetu koju je tužitelj mogao pretrpjeti (vidjeti presudu od 18. rujna 2015., Wahlström/Frontex, T‑653/13 P, EU:T:2015:652, t. 82. i navedenu sudsku praksu.

               51

               Stoga treba odbiti zahtjev za naknadu štete tužiteljâ.

         Troškovi

               52

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da ESVD u velikom dijelu nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova u skladu sa zahtjevima tužiteljâ.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (peto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD) od 19. travnja 2016. kojom se, počevši od 1. siječnja 2016., smanjuje naknada za životne uvjete koja se isplaćuje osoblju Europske unije koje radi u Etiopiji s 30% na 25% referentnog iznosa.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           ESVD‑u se nalaže snošenje troškova.

                           Gratsias

                           Labucka

                           Ulloa Rubio

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. travnja 2018.

                           Tajnik
                           E. Coulon

                           Predsjednik

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski
      (
            1
         )	Popis drugih dužnosnika i službenika ESVD‑a priložen je samo verziji koja se dostavlja strankama.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. travnja 2018.#holyGhost GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije holyGhost – Raniji verbalni žig Europske unije HOLY – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-439/16.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. travnja 2018.#Dimitrios Mitrakos protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije YAMAS – Raniji verbalni žig Europske unije LLAMA - Relativni razlog za odbijanje - Vjerojatnost dovođenja u zabludu - Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001)).#Predmet T-15/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 1. ožujka 2018.#Shoe Branding Europe BVBA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije koji se sastoji od dviju usporednih pruga na cipeli – Raniji figurativni žig Europske unije koji prikazuje tri usporedne pruge na cipeli – Relativni razlog za odbijanje – Narušavanje ugleda – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-85/16.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 17. travnja 2018.#Şölen Çikolata Gıda Sanayi ve Ticaret AŞ protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije BOBO cornet – Raniji figurativni žig Europske unije OZMO cornet – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-648/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 19. travnja 2018.#Bernhard Rintisch protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig PROTICURD – Raniji nacionalni verbalni žigovi PROTI i PROTIPLUS – Raniji nacionalni figurativni žig Proti Power – Relativni razlog za odbijanje – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 94. Uredbe (EU) 2017/1001) – Stvarna uporaba ranijih žigova – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 47. stavci 2. i 3. Uredbe 2017/1001) – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001) – Nepostojanje sličnosti proizvoda – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu.#Predmet T-25/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 17. travnja 2018.#Marcin Bielawski protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije - Prijava verbalnog žiga Europske unije HOUSE OF CARS - Apsolutni razlog za odbijanje - Nepostojanje razlikovnog karaktera - Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) - Legitimna očekivanja - Pravna sigurnost.#Predmet T-364/17.