title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 6. ožujka 2014.#Lorenzo Amatori i dr. protiv Telecom Italia SpA i Telecom Italia Information Technology Srl.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Trento.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Prijenos poduzeća – Zadržavanje prava radnika – Direktiva 2001/23/EZ – Prijenos radnih odnosa u slučaju ugovornog prijenosa dijela pogona koji ne predstavlja gospodarsku jedinicu koja je prije samostalno postojala.#Predmet C‑458/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑458/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Trento (Italija), odlukom od 20. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 11. listopada 2012., u postupku
            Lorenzo Amatori i dr.
            protiv
            Telecom Italia SpA,
            Telecom Italia Information Technology Srl , prije Shared Service Center Srl,
            SUD (deveto vijeće),
            u sastavu: M. Safjan, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za L. Amatorija i dr., R. Bolognesi, avvocato ,
            – za Telecom Italia SpA i Telecom Italia Information Technology Srl, prije Shared Service Center Srl, A. Maresca, R. Romei i F. R. Boccia, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. D’Ascie, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, C. Cattabriga i J. Enegren, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 2001/23/EZ Vijeća od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Lorenza Amatorija i 74 druga tužitelja, s jedne strane, i Telecom Italia SpA (u daljnjem tekstu: Telecom Italia) i Telecom Italia Information Technology Srl, prije Shared Service Center Srl (u daljnjem tekstu: TIIT), s druge strane, o kvalificiranju kao „prijenosa dijela poduzeća“ od strane Telecoma Italia ogranka informatičkih djelatnosti pod nazivom „IT Operations“ (u daljnjem tekstu: ogranak IT Operations) na TIIT.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktiva 2001/23 ukida i zamjenjuje Direktivu Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL L 61, str. 26.), kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (SL L 201, str. 88.).
            4. Uvodna izjava 3. Direktive 2001/23 navodi slijedeće:
            „Treba osigurati zaštitu zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava.“
            5. Članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) te direktive propisuje:
            „(a) 	Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.
            (b) Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.“
            6. Članak 3. stavak 1. prvi podstavak navedene direktive predviđa:
            „Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.“
            7. Članak 6. stavak 1. prvi i četvrti podstavak iste direktive glasi kako slijedi:
            „Ako poduzeće, pogon ili dio poduzeća ili pogona zadrži svoju samostalnost, status i funkcija predstavnika ili predstavništva zaposlenika na koje utječe prijenos, zadržava se pod istim uvjetima koji su postojali do dana prijenosa na temelju zakona i drugih propisa ili sporazuma, pod uvjetom da su ispunjeni potrebni uvjeti za uspostavljanje predstavništva zaposlenika.
            [...]
            Ako poduzeće, pogon ili dio poduzeća ili pogona ne očuva svoju samostalnost, države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da preuzeti zaposlenici koji su bili zastupani prije prijenosa i dalje budu primjereno zastupani u razdoblju koje je potrebno za ponovnu uspostavu ili ponovno imenovanje predstavništva zaposlenika u skladu s nacionalnim pravom ili praksom.“
            8. Članak 8. Direktive 2001/23 glasi:
            „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise koji su povoljniji za zaposlenike ili da promiču ili dopuste kolektivne ugovore ili ugovore između socijalnih partnera koji su povoljniji za zaposlenike.“
            Talijansko pravo
            9. Članak 2112. stavci 1. i 5. građanskog zakonika u verziji iz članka 32. uredbe sa zakonskom snagom br. 276/2003 o primjeni habilitacija u području zapošljavanja i tržišta rada koje su predviđene zakonom br. 30 od 14. veljače 2003. (decreto legislativo n. 276 – Attuazione delle deleghe in materia di occupazione e mercato del lavoro, di cui alla legge 14 febbraio 2003, n. 30), od 10. rujna 2003. (redovni dodatak GURI‑ju br. 235, od 9. listopada 2003., u daljnjem tekstu: građanski zakonik), na snazi na datum činjenica iz glavnog predmeta, navodi kako slijedi:
            „1. U slučaju prijenosa poduzeća radni odnos se nastavlja s preuzimateljem. [...]
            [...]
            5. U svrhu i radi učinaka ovog članka, prijenos poduzeća podrazumijeva sve radnje koje, slijedom ugovornog prijenosa ili pripajanja ili spajanja, uzrokuju izmjenu [nadzora] nad gospodarskom djelatnošću neovisno je li ona naplatna ili nije, koja je postojala prije prijenosa i koja prilikom prijenosa zadržava svoj identitet, neovisno o vrsti pravnog akta ili mjeri na temelju koje se prijenos provodi, uključujući plodouživanje ili zakup poduzeća. Odredbe ovog članka jednako se primjenjuju na prijenos dijela poduzeća koji predstavlja funkcionalno samostalni dio organizirane gospodarske djelatnosti, određen takvim od strane prenositelja i preuzimatelja u trenutku njegovog prijenosa.“
            10. Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da zadnja rečenica članka 2112. stavka 5., kako je glasila prije navedene uredbe sa zakonskom snagom, propisuje:
            „Odredbe ovog članka jednako se primjenjuju na prijenos dijela poduzeća koji predstavlja funkcionalno samostalni dio organizirane gospodarske djelatnosti u smislu ovog stavka, koja postoji prije prijenosa i koja prilikom prijenosa zadržava svoj identitet“
            11. Nadalje, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje naglašava da se, u odsutnosti „prijenosa poduzeća ili dijela poduzeća“ u smislu članka 2112. stavka 5. građanskog zakonika, prijenos ugovora o radu između poslodavaca temelji na članku 1406. građanskog zakonika. Taj članak predviđa da takav prijenos zahtijeva suglasnost zaposlenika.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            12. Tijekom veljače 2010. Telecom Italia proveo je unutarnju reorganizaciju.
            13. Prije te reorganizacije struktura Telecoma Italije sadržavala je organizacijsku jedinicu pod imenom „Technology and operations“ koja se sastojala od više sektora, uključujući, među ostalim, ogranak „Information technology“. Taj ogranak sastojao se od jedinstvene strukture u kojoj su se obavljale operativne informatičke aktivnosti vezane uz inovacije, projektiranje, provedbu, iskorištavanje, korištenje aplikacija, korištenje infrastrukture. Prilikom spomenute unutarnje reorganizacije Telecom Italia podijelio je taj ogranak na desetak ogranaka, uključujući i one pod imenima „IT Operations“, „IT Governance“ i „Inženjerstvo“. Ogranak „Inženjerstvo“ obuhvaćao je poslove inovacije i projektiranja.
            14. Tri podjedinice, od kojih „Software and test factory“ pripada poslovima izvršavanja, pripojene su ogranku IT Operations.
            15. Nakon osnivanja ogranka IT Operations zaposlenici raspoređeni u ogranku „Inženjerstvo“ i službe „Software and test factory“ nisu nikad prestali međusobno surađivati.
            16. K tome, nakon osnivanja i prijenosa u ogranak IT Operations služba „Software and test factory“ bila je adresat posebnih uputa od strane Telecoma Italia.
            17. Dana 28. travnja iste godine Telecom Italia prenio je taj ogranak u svoje društvo kćer TIIT u obliku unosa nenovčanog uloga na kapital TIIT‑a. Tužitelji u glavnom postupku, raspoređeni su u navedeni ogranak i nastavili su, iako nisu dali za to suglasnost, svoj radni odnos s preuzimateljem sukladno članku 2112. stavku 1. građanskog zakonika.
            18. Ocjenjujući da se navedeni unos ne može okvalificirati kao prijenos dijela poduzeća u smislu članka 2112. stavka 5. građanskog zakonika, tužitelji u glavnom postupku podnijeli su tužbu pred Tribunale di Trento, sudu nadležnom za radne sporove, kako bi se utvrdilo da je isti unos u odnosu na njih bio neizvršiv i kako je slijedom toga nastavljen njihov radni odnos s Telecomom Italia.
            19. Tužitelji u glavnom postupku u prilog tužbi istaknuli su da prije unošenja ogranka IT Operations u kapital TIIT‑a taj ogranak nije predstavljao funkcionalno samostalnu podjedinicu u strukturi Telecoma Italia. K tome, navedeni ogranak nije ni postojao prije prijenosa. Nadalje, prevladavajući utjecaj prenositelja nad preuzimateljem također je prepreka za kvalificiranje ovog unosa kao prijenosa poduzeća.
            20. Osim toga, nakon unosa ogranka IT Operations TIIT je nastavio obavljati jasno prevladavajući dio svojih aktivnosti za Telecom Italia.
            21. U tim je uvjetima Tribunale di Trento odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Protive li se propisi Europske unije u području ,prijenosa dijela poduzeća', posebno članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) [Direktive 2001/23] u vezi s člankom 3. stavkom 1. [te] direktive nacionalnom propisu, poput članka 2112. stavka 5. građanskog zakonika, koji omogućuje preuzimatelju da preuzme radne odnose od prenositelja bez potrebne suglasnosti zaposlenika čiji se ugovori o radu prenose, i u slučaju kada dio poduzeća koji je predmet prijenosa ne predstavlja funkcionalno samostalnu gospodarsku jedinicu koja je postojala i prije prijenosa, a koju prenositelj i preuzimatelj kvalificiraju kao takvu u trenutku njezinog prijenosa?
            2. Protive li se propisi Europske unije u području ,prijenosa dijela poduzeća', posebno članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) [Direktive 2001/23] u vezi s člankom 3. stavkom 1. te direktive nacionalnom propisu, poput članka 2112. stavka 5. građanskog zakonika, koji omogućuje preuzimatelju da preuzme radne odnose od prenositelja bez potrebne suglasnosti zaposlenika čiji se ugovori o radu prenose u slučaju kada, nakon prijenosa, poduzeće prenositelj pokazuje, u odnosu na preuzimatelja, značajnu premoć koja se očituje kroz usku vezu između nalogodavca i izvršitelja i podjelu poslovnog rizika?“
            O prethodnim pitanjima
            O prvom pitanju
            22. Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita, treba li članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23 tumačiti u smislu da se protivi nacionalnim propisima poput onoga u glavnom predmetu, koji prilikom prijenosa dijela poduzeća omogućuju preuzimatelju da preuzme radne odnose od prenositelja u slučaju kada taj dio poduzeća ne predstavlja funkcionalno samostalnu gospodarsku jedinicu koja je postojala i prije njegovog prijenosa.
            O dopuštenosti
            23. Telecom Italia i TIIT smatraju da prvo pitanje nije dopušteno jer se temelji na neosnovanoj pretpostavci prema kojoj ogranak koji je predmet prijenosa mora činiti jedinicu koja je postojala prije prijenosa. Naime, pojam „prethodnog postojanja“ ne spominje se ni u novom izričaju članka 2112. građanskog zakonika i Direktive 2001/23, kao ni u sudskoj praksi Suda.
            24. U tom pogledu, treba istaknuti da taj prigovor koji se odnosi na članak 2112. građanskog zakonika ne otvara pitanje dopuštenosti prvog pitanja, već pitanje nadležnosti Suda.
            25. Ali iako je na temelju članka 267. prvog podstavka UFEU‑a Sud nadležan za odlučivanje o prethodnim pitanjima koja se tiču tumačenja Ugovora i valjanosti i tumačenja akata institucija, tijela, ureda ili agencija Unije, tumačenje nacionalnog prava ne potpada u njegovu nadležnost.
            26. Međutim, suprotno navodima Telecoma Italia i TIIT‑a, sud koji je uputio zahtjev ne traži od Suda tumačenje svog nacionalnog prava po kojemu je sam postupio.
            27. Osim toga, pitanje je li pojam „prethodnog postojanja“ povezan s Direktivom 2001/23 ne prekoračuje nadležnost Suda jer se ne odnosi na dopuštenost prvog pitanja, već na meritum toga pitanja (vidjeti, po analogiji, presudu od 27. lipnja 2013., VG Wort i dr., C‑457/11 do C‑460/11, t. 46.).
            28. Prema tome, iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je prvo pitanje koje je postavio Tribunale di Trento dopušteno.
            O meritumu
            29. Prvenstveno, potrebno je napomenuti da se Direktiva 2001/23 primjenjuje u svim slučajevima promjena, u okviru ugovornih odnosa, fizičkih ili pravnih osoba odgovornih za rad poduzeća koje ugovaraju obveze poslodavca u odnosu na zaposlenike (vidjeti presudu od 20. si ječnja 2011., CLECE, C‑463/09, Zb., str. I 95., t. 30. i navedena sudska praksa).
            30. Prema stalnoj sudskoj praksi, za utvrđivanje toga postoji li „prijenos“ poduzeća u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 odlučujući kriterij bit će onaj koji će pokazivati je li odnosna jedinica sačuvala svoj identitet nakon što ju je preuzeo novi poslodavac (vidjeti, u tom smislu, osobito, presudu od 6. rujna 2011., Scattolon, C‑108/10, Zb., str. I‑7491., t. 60. i navedena sudska praksa).
            31. Taj prijenos mora se odnositi na stalno organiziranu gospodarsku jedinicu čija se djelatnost ne ograničava samo na izvršenje određenog posla. Takvu jedinicu čini dovoljno strukturirana i samostalna cjelina organiziranih osoba i elemenata koji omogućuju provođenje gospodarske djelatnosti s vlastitim ciljem (vidjeti presude od 10. prosinca 1998., Hernández Vidal i dr., C‑127/96, C‑229/96 i C‑74/97, Zb., str. I‑8179., t. 26. i 27.; od 13. rujna 2007., Jouini i dr., C‑458/05, Zb., str. I‑7301.,t. 31., i gore navedena Scattolon, t. 42.).
            32. Slijedi da, u cilju primjene navedene direktive, odnosna gospodarska jedinica mora, prije prijenosa, uživati dovoljnu funkcionalnu samostalnost, pri čemu se pojam samostalnosti odnosi na ovlasti dodijeljene odgovornim osobama u skupini zaposlenika da organiziraju, na relativno slobodan i nezavisan način, rad unutar te skupine i, posebno, da daju upute i podijele zadatke podređenim zaposlenicima te skupine bez neposrednog miješanja dijela drugih organizacijskih struktura poslodavca (gore navedena presuda Scattolon, t. 51. i navedena sudska praksa).
            33. Ovaj zaključak potvrđuje članak 6. stavak 1. prvi i četvrti podstavak Direktive 2001/23 koji se odnosi na predstavništvo zaposlenika, prema kojemu se ova direktiva primjenjuje na sve prijenose koji odgovaraju uvjetima iz njezinog članka 1. stavka 1., neovisno o tome zadržava li prenesena gospodarska jedinica ili ne svoju samostalnost u strukturi preuzimatelja (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2009., Klarenberg, C‑466/07, Zb., str. I‑803., t. 50.).
            34. Naime, u članku 6. stavku 1. prvom i četvrtom podstavku, primjena pojma „zadržati“ podrazumijeva da samostalnost prenesene jedinice treba, u svakom slučaju, postojati prije prijenosa.
            35. Dakle, ako se u glavnom predmetu utvrdi da jedinica koja se u ovom slučaju prenosi nije imala dovoljnu funkcionalnu autonomiju prije prijenosa, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri pripada li taj prijenos okviru Direktive 2001/23. U tim okolnostima, iz navedene direktive ne bi proizlazila obveza zadržavanja prava preuzetih zaposlenika.
            36. Navedenu direktivu ne treba shvaćati na način da ona zabranjuje državi članici da predvidi takvo zadržavanje prava zaposlenika u situaciji opisanoj u prethodnoj točki ove presude.
            37. Naime, treća uvodna izjava iste direktive navodi da su odredbe potrebne kako bi se osigurala zaštita zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, osobito kako bi se osiguralo zadržavanje njihovih prava.
            38. Znači, navedena uvodna izjava naglašava rizik koji za zadržavanje prava zaposlenika predstavlja situacija promjene poslodavca i nužnost zaštite zaposlenika od tog rizika usvajanjem prilagođenih odredaba.
            39. Stoga, puka odsutnost funkcionalne samostalnosti jedinice koja se prenosi ne bi trebala sama po sebi biti prepreka za to da država članica svojim unutarnjim pravom jamči zadržavanje prava zaposlenika nakon promjene poslodavca.
            40. Ovaj zaključak potvrđen je člankom 8. Direktive 2001/23, koji propisuje da ta direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise koji su povoljniji za zaposlenike.
            41. Naime, cilj spomenute direktive je samo djelomično usklađivanje odnosne materije i ne teži uvođenju jednakog stupnja zaštite u cijeloj Uniji s obzirom na zajedničke kriterije nego osiguranju zaštite predmetnog zaposlenika u odnosima s preuzimateljem na jednak način kao u odnosima s prenositeljem na temelju pravnih propisa dotične države članice (vidjeti, u tom smislu, presude od 12. studenoga 1992., Watson Rask i Christensen, C 209/91, Zb., str. I 5755., t. 27., i od 6. studenoga 2003., Martin i dr., C‑4/01, Zb., str. I‑12859., t. 41.).
            42. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnim propisima, poput propisa u glavnom predmetu, koji prilikom prijenosa dijela poduzeća omogućuje preuzimatelju da preuzme radne odnose od prenositelja u slučaju kada dio poduzeća koji je predmet prijenosa ne predstavlja funkcionalno samostalnu gospodarsku jedinicu koja je postojala i prije prijenosa.
            O drugom pitanju
            43. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23 tumačiti u smislu da se protivi nacionalnim propisima, poput propisa u glavnom predmetu, koji omogućuju preuzimatelju da preuzme radne odnose od prenositelja u slučaju kada nakon prijenosa jednog dijela poduzeća prenositelj pokazuje, u odnosu na preuzimatelja, značajnu premoć.
            O dopuštenosti
            44. Telecom Italia i TIIT smatraju da je drugo pitanje nedopušteno jer podrazumijeva ocjenu činjenica.
            45. U tom pogledu, treba istaknuti da je pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev usmjereno na saznanje je li Direktiva 2001/23 jednako primjenjiva u slučaju kada nakon prijenosa jednog dijela poduzeća prenositelj nad preuzimateljem pokazuje značajnu premoć, što ulazi u opseg tumačenja te direktive i, prema tome, prava Unije.
            46. Budući da je na temelju članka 267. prvog podstavka UFEU‑a Sud nadležan odlučivati o prethodnim pitanjima koja se tiču tumačenja prava Unije, drugo pitanje koje je postavio Tribunale di Trento je dopušteno.
            O meritumu
            47. Ponajprije, ni iz jedne odredbe Direktive 2001/23 ne proizlazi da je zakonodavac Unije predvidio da je uvjet za primjenu te direktive nezavisnost preuzimatelja u odnosu na prenositelja.
            48. Nadalje, treba spomenuti da je Sud prethodno već smatrao da je namjena Direktive 77/187, kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 98/50, ukinuta i zamijenjena u bitnom Direktivom 2001/23, urediti sve pravne promjene osobe poslodavca, ako su ispunjeni ostali uvjeti koje direktiva propisuje, te se stoga može primijeniti na prijenos između dvaju društava kćeri iste grupe, koja čine različite pravne osobe od kojih je svaka uključena u posebne poslovne odnose sa svojim zaposlenicima. Okolnost da društva u pitanju imaju ne samo iste vlasnike nego i istu upravu i iste poslovne prostore te da rade na istim poslovima u tom je pogledu nebitna (presuda od 2. prosinca 1999., Allen i dr., C‑234/98, Zb., str. I‑8643., t. 17.).
            49. Za primjenu navedene direktive nema opravdanja da jedinstveno postupanje društva majke i njezinih društava kćeri na tržištu ima prednost pred formalnim razdvajanjem između tih društava koja imaju različite pravne osobnosti. Naime, takvo rješenje, koje bi dovelo do isključenja prijenosa između društava iste grupe iz područja primjene direktive, bilo bi upravo protivno cilju te direktive, a koji je osigurati, koliko je to moguće, zadržavanje prava zaposlenika u slučaju promjene poslodavca omogućujući im da ostanu u službi novog poslodavca pod istim uvjetima koji su bili dogovoreni s prenositeljem (gore navedena presuda Allen i dr., t. 20.).
            50. Posljedično, slučaj poput onoga u ovom glavnom predmetu, u kojem poduzeće prenositelj u odnosu na preuzimatelja pokazuje značajnu premoć koja se očituje kroz blisku vezu između nalogodavca i izvršitelja i podjelu poslovnog rizika ne čini, sam po sebi, prepreku primjeni Direktive 2001/23.
            51. Konačno, drugačije bi tumačenje omogućilo lako zaobilaženje cilja te direktive koji je, prema stalnoj sudskoj praksi Suda, osiguranje kontinuiteta postojećih radnih odnosa u okviru jedne gospodarske jedinice, neovisno o promjeni vlasnika (gore navedena presuda Klarenberg, t. 40. i navedena sudska praksa).
            52. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnim propisima, poput propisa u glavnom predmetu, koji omogućuje preuzimatelju da preuzme radne odnose od prenositelja u slučaju kada nakon prijenosa dijela dotičnog poduzeća taj prenositelj ima, u odnosu na preuzimatelja, značajnu premoć.
            Troškovi
            53. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23/EZ Vijeća od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnim propisima, poput propisa u glavnom predmetu, koji prilikom prijenosa dijela poduzeća omogućuju preuzimatelju da preuzme radne odnose od prenositelja u slučaju kada taj dio poduzeća ne predstavlja funkcionalno samostalnu gospodarsku jedinicu koja je postojala prije njegovog prijenosa.
            2. Članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnim propisima, poput propisa u glavnom predmetu, koji omogućuju preuzimatelju da preuzme radne odnose od prenositelja u slučaju kada, nakon prijenosa dijela dotičnog poduzeća, taj prenositelj pokazuje u odnosu na preuzimatelja značajnu premoć.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. ožujka 2016.#Naazneen Investments Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba – Žig Zajednice – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Postupak povodom opoziva – Članak 51. stavak 1. točka (a) – Verbalni žig Zajednice SMART WATER – Stvarna uporaba – Obveza obrazlaganja – Članak 75.#Predmet C-252/15 P.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. rujna 2014.#Österreichischer Gewerkschaftsbund protiv Wirtschaftskammer Österreich – Fachverband Autobus-, Luftfahrt- und Schifffahrtsunternehmungen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Zaštita prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona – Obveza preuzimatelja da poštuje odredbe i uvjete rada dogovorene kolektivnim ugovorom sve do stupanja na snagu drugog kolektivnog ugovora – Pojam kolektivnog ugovora – Nacionalno zakonodavstvo koje propisuje da kolektivni ugovor koji je ukinut nastavlja proizvoditi učinke sve do stupanja na snagu drugog ugovora.#Predmet C‑328/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      11. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2001/23/EZ — Zaštita prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona — Obveza preuzimatelja da poštuje odredbe i uvjete rada dogovorene kolektivnim ugovorom sve do stupanja na snagu drugog kolektivnog ugovora — Pojam kolektivnog ugovora — Nacionalno zakonodavstvo koje propisuje da kolektivni ugovor koji je ukinut nastavlja proizvoditi učinke sve do stupanja na snagu drugog ugovora“
      U predmetu C‑328/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija), odlukom od 28. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 17. lipnja 2013., u postupku

         Österreichischer Gewerkschaftsbund

      protiv

         Wirtschaftskammer Österreich - Fachverband Autobus-, Luftfahrt- und Schifffahrtsunternehmungen,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Österreichischer Gewerkschaftsbund, R. Gerlach, Rechtsanwalt,

               —

               za Wirtschaftskammer Österreich ‐ Fachverband Autobus-, Luftfahrt- und Schifffahrtsunternehmungen, K. Körber‑Risak, Rechtsanwältin,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, E.-M. Mamouna i M. Tassopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i F. Schatz, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. lipnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 3. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Österreichischer Gewerkschaftsbund (austrijsko udruženje sindikata, u daljnjem tekstu: Gewerkschaftsbund) i Wirtschaftskammer Österreich ‐ Fachverband Autobus-, Luftfahrt- und Schifffahrtsunternehmungen (austrijska gospodarska komora – sektorska federacija poduzeća za prijevoz autobusom, avionom i brodom, u daljnjem tekstu: Wirtschaftskammer) u području zaštite učinaka ukinutog kolektivnog ugovora prilikom prijenosa pogona.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. stavak 3. Direktive 2001/23/EZ propisuje:
               „Nakon prijenosa, preuzimatelj nastavlja poštovati odredbe i uvjete dogovorene kolektivnim ugovorima pod istim uvjetima koji se prema tom ugovoru primjenjuju na prenositelja, do dana ukidanja ili isteka kolektivnog ugovora ili stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora.
               Države članice mogu ograničiti razdoblje poštovanja takvih odredbi i uvjeta, pod uvjetom da nije kraće od jedne godine.“

         Austrijsko pravo

               4

               Članak 8. Zakona koji regulira radne odnose i socijalno ustrojstvo poduzeća (Arbeitsverfassungsgesetz, BGBl. 22/1974), kako se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ArbVG):
               „Kolektivnim ugovorom obuhvaćeni su, u okviru njegovog teritorijalnog, materijalnog i osobnog područja primjene, ako sam ugovor ne određuje drugačije:

                        1.

                        poslodavci i zaposlenici koji su bili stranke navedenog ugovora kada je on bio zaključen ili čijim strankama su kasnije postali;

                        2.

                        poslodavci kojima je prenesen pogon ili dio pogona poslodavca određenog u točki 1.;

                  […]“

               5

               Članak 13. ARbVG‑a određuje:
               „Pravni učinci kolektivnog ugovora zadržavaju se i nakon njegovog prestanka u odnosu na radne odnose koje je taj ugovor obuhvaćao neposredno prije njegova okončanja, sve dok se ti radni odnosi ne podvrgnu novom kolektivnom ugovoru ili dok se s odnosnim zaposlenicima ne zaključi novi individualni sporazum.“

               6

               Članak 4. Zakona o prilagodbi uvjeta koji uređuju uvjete rada (Arbeitsvertragsrechtsanpassungsgesetzes, BGBl. 459/1993), kako se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku u svom stavku 1. propisuje:
               „Nakon prijenosa poduzeća preuzimatelj nastavlja poštovati odredbe i uvjete dogovorene kolektivnim ugovorima pod istim uvjetima koji se prema tom ugovoru primjenjuju na prenositelja, do dana ukidanja ili isteka kolektivnog ugovora ili stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora. U godini nakon prijenosa odredbe i uvjeti ne mogu se ukinuti ni ograničiti na štetu zaposlenika putem individualnog ugovora o radu.“

               7

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ističe da prema austrijskom pravu kolektivni ugovor načelno ne postaje dijelom ugovora o radu, već na taj ugovor ima isti učinak kao zakon.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku, Wirtschaftskammer je u svrhu zaključivanja kolektivnih ugovora ovlašten zastupati poduzeća koja su njegovi članovi. U tu svrhu Gewerkschaftsbund i Wirtschaftskammer zaključili su za jedno poduzeće koje pripada grupi poduzeća i koje je dio aviosektora (u daljnjem tekstu: društvo majka) kolektivni ugovor koji se primjenjuje na sva zračna poduzeća te grupe, pod uvjetom da njihova djelatnost ne bude ograničena na regionalni prijevoz (u daljnjem tekstu: kolektivni ugovor društva majke).

               9

               Gewerkschaftsbund i Wirtschaftskammer također su zaključili poseban kolektivni ugovor za podružnicu navedene grupe (u daljnjem tekstu: kolektivni ugovor podružnice).

               10

               S ciljem saniranja poslovnih gubitaka društvo majka je 30. travnja 2012. odlučilo prenijeti, s učinkom stupanja na snagu 1. srpnja 2012., putem prijenosa poduzeća na navedenu podružnicu svoju djelatnost zračnog prijevoza kako bi radnici te djelatnosti bili obuhvaćeni uvjetima koji su propisani kolektivnim ugovorom te podružnice, a koji su nepovoljniji od onih propisanih kolektivnim ugovorom društva majke. U tom je kontekstu Wirtschaftskammer taj posljednji ugovor ukinuo s učinkom od 30. lipnja 2012., na što je Gewerkschaftsbund ukinuo kolektivni ugovor podružnice s učinkom od istog dana. Po ukidanju tih ugovora novi poslodavac zaposlenika na koje se odnosio prijenos pogona, odnosno zaposlenika podružnice, primijenio je unutarnja pravila koja su bila usvojena jednostrano, a koja su dovela do bitnog pogoršanja uvjeta rada i znatnog smanjenja plaća radnika obuhvaćenih prijenosom pogona.

               11

               Pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku Gewerkschaftsbund ističe da se, s obzirom na to da ta podružnica više nije bila podvrgnuta nijednom važećem kolektivnom ugovoru, ukinuti kolektivni ugovor društva majke treba primjenjivati na sve zaposlenike kojima su ugovori preneseni primjenom pravila o poštovanju učinaka koji su propisani člankom 13. ArbVG‑a.

               12

               Suprotno tomu, Wirtschaftskammer tvrdi da se kolektivni ugovor koji je već bio ukinut ili je istekao s danom prijenosa poduzeća ne može obvezatno nametnuti preuzimatelju. Naime, samo se kolektivni ugovor sam po sebi može nastaviti primjenjivati u okviru prijenosa pogona na preuzimatelja.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku navodi kako rješenje spora o kojem odlučuje ovisi o odgovoru na pitanje je li pravilo o poštovanju učinaka kolektivnog ugovora u slučaju ukidanja istog, koje je propisano člankom 13. ArbVG‑a, koji nastoji regulirati nepostojanje kolektivnog ugovora i otkloniti svaki interes koji bi izazvao situaciju bez takvog ugovora, predstavlja kolektivni ugovor u smislu članka 3. stavka 3. Direktive 2001/23. Taj sud dodaje da se postojanje zlouporabe od strane društva majke, na koje se poziva Gewerkschaftsbund, ne može ocjenjivati ako prethodno nisu utanačene pravne posljedice prijenosa pogona ili ukidanja kolektivnih ugovora.

               14

               U tim je uvjetima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li riječi iz članka 3. stavka 3. Direktive [2001/23], prema kojima se 'odredbe i uvjeti' dogovoreni kolektivnim ugovorom i primjenjivi kod prenositelja poštuju 'pod istim uvjetima' 'do dana ukidanja ili isteka kolektivnog ugovora', tumačiti na način da se jednako odnose na odredbe i uvjete koji su određeni kolektivnim ugovorom i koji, prema nacionalnom pravu, usprkos ukidanju navedenog ugovora nastavljaju proizvoditi svoje učinke bez ograničenja rokom, sve dok ne bude primjenjiv drugi kolektivni ugovor ili dok odnosni zaposlenici ne zaključe nove individualne sporazume?

                        2.

                        Treba li članak 3. stavak 3. Direktive [2001/23] tumačiti na način da 'primjena drugog kolektivnog ugovora' preuzimatelja jednako uključuje poštovanje učinaka kolektivnog ugovora preuzimatelja koji je sam bio ukinut na prethodno opisan način?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               15

               Wirtschaftskammer navodi da su prethodna pitanja nedopuštena. Na prvome mjestu, ta pitanja ne sadrže nijedno pitanje koje bi se odnosilo na tumačenje ili valjanost prava Unije, već se isključivo odnose na nacionalna pravna pitanja ili pitanja primjene prava Unije.

               16

               Na drugome mjestu, prethodna pitanja nisu relevantna za odlučivanje u sporu zbog hipotetske situacije jer prethodno pitanje koje se odnosi na postojanje ili nepostojanje prijenosa pogona još uvijek nije razjašnjeno i jer dokaz navodno pretrpljenog gubitka plaće dotičnih zaposlenika zbog prijenosa pogona nije bio iznesen tijekom kontradiktornog postupka u kojem je sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku saslušao Wirtschaftskammer.

               17

               U tom pogledu valja podsjetiti da se zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud može proglasiti nedopuštenim samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti osobito presudu Belvedere Costruzioni, C‑500/10, EU:C:2012:186, t. 16. i tamo navedenu sudsku praksu).

               18

               U vezi s prvim argumentom koji je naveo Wirtschaftskammer, valja utvrditi da se, kao što proizlazi iz samog njegovog teksta, prethodna pitanja odnose na tumačenje prava Unije, a posebno članka 3. stavka 3. Direktive 2001/23.

               19

               U vezi s drugim argumentom koji je naveo Wirtschaftskammer, valja utvrditi da okolnost da činjenična pitanja do sada nisu bila predmetom dokaznog kontradiktornog upravnog postupka proizlazi iz osobitosti postupka pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. Naime, Sud je već presudio da te osobitosti nisu same po sebi takve naravi da bi zbog njih prethodna pitanja u okviru takvog postupka bila nedopuštena (vidjeti u tom smislu presudu Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑195/98, EU:C:2000:655, t. 29.).

               20

               Stoga su prethodna pitanja dopuštena.

         Meritum

      Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 3. stavak 3. Direktive 2001/23 tumačiti na način da „odredbe i uvjeti rada dogovoreni kolektivnim ugovorom“ u smislu te odredbe znače odredbe i uvjete rada koji su određeni kolektivnim ugovorom, koji prema pravu države članice nastavljaju proizvoditi svoje učinke usprkos ukidanju navedenog ugovora, na radne odnose na koje su se izravno odnosili prije nego što je došlo do isteka kolektivnog ugovora, sve dok se navedeni radni odnosi ne podvrgnu novom kolektivnom ugovoru ili dok se s odnosnim radnicima ne zaključi novi individualni sporazum.

               22

               S tim u vezi valja podsjetiti na to da Direktiva 2001/23 teži samo djelomičnom usklađivanju materije koju regulira, proširujući u bitnome zaštitu koja je na autonoman način zaposlenicima zajamčena pravom različitih država članica i na slučaj prijenosa poduzeća. Njome se ne nastoji uspostaviti jednak stupanj zaštite za cijelu Uniju na temelju zajedničkih kriterija (vidjeti osobito presude Collino i Chiappero, C‑343/98, EU:C:2000:441, t. 37., kao i Juuri, C 396/07, EU:C:2008:656, t. 23.).

               23

               S druge strane, svrha članka 3. stavka 3. Direktive 2001/23 nije održavanje primjene jednoga kolektivnog ugovora kao takvog nego „odredaba i uvjeta rada“ dogovorenih kolektivnim ugovorom.

               24

               Stoga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 41. svog mišljenja, članak 3. stavak 3. navedene direktive zahtijeva poštovanje odredbi i uvjeta rada dogovorenih kolektivnim ugovorom, pri čemu nije odlučujuće specifično podrijetlo njihove primjene.

               25

               Iz toga slijedi da se članak 3. stavak 3. Direktive 2001/23 načelno odnosi na odredbe i uvjete rada dogovorene kolektivnim ugovorom, neovisno o načinu na koji si ti uvjeti postali primjenjivi na osobe na koje se odnose. S tim u vezi dostatno je da su te odredbe i uvjeti dogovoreni kolektivnim ugovorom i da učinkovito obvezuju prenositelja i radnike čiji su ugovori preneseni.

               26

               Stoga odredbe i uvjete rada koji su utvrđeni kolektivnim ugovorom ne treba smatrati isključenima iz područja primjene te odredbe samo zato što se primjenjuju na osobe na koje se odnose u skladu s pravilom o poštovanju učinaka kolektivnog ugovora, poput onoga iz predmeta u glavnom postupku.

               27

               To tumačenje je potvrđeno, u okolnostima poput onih iz predmeta u glavnom postupku, svrhom koja se želi postići Direktivom 2001/23, a koja se sastoji u tome da se spriječi da se radnike koji su podvrgnuti prijenosu ugovora stavi u nepovoljniji položaj zbog samog prijenosa (u tom smislu vidjeti presudu Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, t. 75. i tamo navedenu sudsku praksu).

               28

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 53. svojeg mišljenja, pravilo o poštovanju učinaka kolektivnog ugovora, poput onoga iz predmeta u glavnom postupku, u interesu radnika ima za svrhu izbjeći iznenadni prekid uobičajenog normativnog okvira koji regulira radne odnose. Naime, kad bi se odredbe i uvjeti rada koji su podvrgnuti ovom pravilu isključili iz područja primjene članka 3. stavka 3. Direktive 2001/23, prijenos bi sam po sebi mogao dovesti do učinka koji navedeno pravilo nastoji izbjeći.

               29

               Osim toga, isto tumačenje u skladu je sa svrhom Direktive 2001/23, koja se s jedne strane sastoji u osiguranju pravedne ravnoteže između interesa zaposlenika i preuzimatelja s druge strane, i koja osobito dovodi do toga da preuzimatelj treba biti u stanju provesti prilagodbe i promjene koje su neophodne za nastavak njegove djelatnosti (u tom smislu vidjeti presudu Alemo‑Herron i dr., C‑426/11, EU:C:2013:521, t. 25.).

               30

               Naime, pravilo o poštovanju učinaka kolektivnog ugovora, poput onoga u predmetu iz glavnog postupka, ima ograničene učinke, s obzirom na to da se poštuju samo pravni učinci kolektivnog ugovora o radnim odnosima koji su mu izravno podvrgnuti prije nego što je on ukinut i kada navedeni radni odnosi nisu podvrgnuti novom kolektivnom ugovoru ili kad nije zaključen novi individualni sporazum s odnosnim radnicima. U takvim okolnostima, ne čini se da bi takvo pravilo stvorilo prepreku mogućnosti da preuzimatelj provede prilagodbe i promjene koje su neophodne za nastavak njegove djelatnosti.

               31

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 3. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da čine „odredbe i uvjete rada koji su određeni putem kolektivnog ugovora“, u smislu te odredbe, odredbe i uvjeti rada koji su dogovoreni kolektivnim ugovorom i koji nastavljaju, u smislu prava države članice, usprkos ukidanja navedenog ugovora proizvoditi učinke na radne odnose koji su njime bili uređeni prije nego što je ugovor ukinut, sve dok navedeni radni odnosi ne budu podvrgnuti novom kolektivnom ugovoru ili dok se s odnosnim radnicima ne zaključi novi individualni sporazum.

         Drugo pitanje

               32

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 3. stavak 3. Direktive 2001/23 tumačiti na način da se na kolektivni ugovor prenositelja, koji je sam ukinut i čiji učinci se poštuju pravilom o poštovanju učinaka, poput onoga iz predmeta u glavnom postupku, može odnositi pojam „primjene drugog kolektivnog ugovora“ u smislu te odredbe.

               33

               Međutim, kada se radi o odredbama i uvjetima rada dogovorenima kolektivnim ugovorom prenositelja, koje je naveo sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u svom drugom pitanju, iz spisa koji je podnesen Sudu ne proizlazi da su ti uvjeti takvi da bi se mogli primjenjivati na radnike čiji su ugovori preneseni prema pravilu o poštovanju učinaka tog kolektivnog ugovora.

               34

               Stoga na drugo pitanje ne treba odgovarati.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 3. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da čine „odredbe i uvjete rada koji su određeni putem kolektivnog ugovora“, u smislu te odredbe, odredbe i uvjeti rada koji su dogovoreni kolektivnim ugovorom i koji nastavljaju, u smislu prava države članice, usprkos ukidanja navedenog ugovora proizvoditi učinke na radne odnose koji su njime bili uređeni prije nego što je ugovor ukinut, sve dok navedeni radni odnosi ne budu podvrgnuti novom kolektivnom ugovoru ili dok se s odnosnim radnicima ne zaključi novi individualni sporazum.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


presuda od 7. ožujka 1996., Komisija/Francuska (C‑334/94, EU:C:1996:90


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 3. travnja 2008. # Kongra-Gel i drugi protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje - Obrazloženje. # Predmet T-253/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (žalbeno vijeće) od 4. rujna 2008. # Claudia Gualtieri protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Nedopuštenost. # Predmet T-413/06 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. ožujka 2006.#Emsland-Stärke GmbH protiv Landwirtschaftskammer Hannover.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Predmet C-94/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. ožujak 22.#Génesis Seguros Generales Sociedad Anónima de Seguros y Reaseguros (Génesis) protiv Boys Toys SA i Administración del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Tribunal Supremo.#Predmet C-190/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. rujna 2013.#Europska komisija protiv Češke Republike.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 306. do 310. – Posebna odredba za putničke agente – Razlike u jezičnim verzijama – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa primjenu posebne odredbe na osobe koje nisu putnici – Pojmovi ‚putnik’ i ‚klijent’.#Predmet C-269/11.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. listopada 2015.#Consorci Sanitari del Maresme protiv Corporació de Salut del Maresme i la Selva.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Català de Contractes del Sector Públic.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 267. UFEU‑a – Nadležnost Suda – Kvalifikacija tijela koje je uputilo zahtjev kao suda – Neovisnost – Obvezna nadležnost – Direktiva 89/665/EEZ – Članak 2. – Tijela nadležna za postupak pravne zaštite – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 1. stavak 8. i članak 52. – Provedba postupaka javne nabave – Pojam ,javno tijelo’ – Tijela javne uprave – Uključenost.#Predmet C-203/14.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 267. UFEU‑a — Nadležnost Suda — Kvalifikacija tijela koje je uputilo zahtjev kao suda — Neovisnost — Obvezna nadležnost — Direktiva 89/665/EEZ — Članak 2. — Tijela nadležna za postupak pravne zaštite — Direktiva 2004/18/EZ — Članak 1. stavak 8. i članak 52. — Provedba postupaka javne nabave — Pojam ‚javno tijelo’ — Tijela javne uprave — Uključenost“
      U predmetu C‑203/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Català de Contractes del Sector Públic (katalonski sud za nabavu u javnom sektoru, Španjolska), odlukom od 25. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 23. travnja 2014., u postupku

         Consorci Sanitari del Maresme

      protiv

         Corporació de Salut del Maresme i la Selva,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, C. Vajda i S. Rodin, predsjednici vijeća, A. Arabadjiev, M. Berger (izvjestitelj), E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, J. L. da Cruz Vilaça i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, M. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varone, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i D. Loma‑Osorio Lerena, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 8. i članka 52. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Consorci Sanitari del Maresme (zdravstveni konzorcij okruga Maresme) i Corporació de Salut del Maresme i la Selva (zajednica službi nadležnih za zdravstvene usluge okrugâ Maresme i Selva) u vezi s odlukom kojom je tom konzorciju odbijeno izdavanje odobrenja za sudjelovanje u postupku javne nabave za dodjelu ugovora o pružanju usluga magnetske rezonance u zdravstvenim ustanovama kojima potonji upravlja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 4. Direktive 2004/18 glasi:
               „Države članice trebale bi se pobrinuti da sudjelovanje tijela kojim upravlja javno pravo kao ponuditelja u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja u odnosu na privatne ponuditelje.“

               4

               Članak 1. stavak 8. te direktive glasi:
               „Izraz ‚izvoditelj radova’, ‚dobavljač’ i ‚pružatelj usluga’ znači bilo koja ili fizička ili pravna osoba ili javno tijelo ili zajednice tih osoba i/ili tijela koja na tržištu nude izvođenje radova i/ili posla, isporuku robe ili pružanje usluga.
               Izraz ‚gospodarski subjekt’ obuhvaća u jednakoj mjeri pojmove izvoditelja radova, dobavljača i pružatelja usluga. On se koristi samo zbog pojednostavljenja.
               [...]“

               5

               Sukladno članku 2. navedene direktive, pod naslovom „Načela sklapanja ugovora“:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.“

               6

               Članak 52. Direktive 2004/18, pod naslovom „Službene liste odobrenih gospodarskih subjekata i potvrđivanje od tijela osnovanih sukladno javnom ili privatnom pravu“ glasi:
               „1.   Države članice mogu uvesti ili službene liste odobrenih izvođača radova, dobavljača ili pružatelja usluga ili potvrđivanje od tijela za potvrđivanje osnovanih sukladno javnom ili privatnom pravu.
               Države članice prilagođavaju uvjete za upis na ove liste i za izdavanje potvrda od strane tijela za potvrđivanje odredbama članka 45. stavka 1., članka 45. stavka 2. točaka (a) do (d) i (g), članka 46., članka 47. stavaka 1., 4. i 5., članka 48. stavaka 1., 2., 5., i 6., članka 49. i po potrebi članka 50.
               [...]
               5.   Za upis gospodarskih subjekata drugih država članica u službenu listu ili za izdavanje potvrda od strane tijela navedenih u stavku 1., ne može se tražiti daljnji dokaz ili izjave osim onih koji se traže od nacionalnih gospodarskih subjekata i, u svim slučajevima, onih koji su predviđeni u člancima 45. do 49. i, po potrebi, članku 50.
               Međutim, od gospodarskih subjekata iz drugih država članica ne može se tražiti takav upis ili potvrđivanje kako bi sudjelovali u javnom nadmetanju. Javni naručitelj priznaje jednakovrijedne potvrde tijela osnovanih u drugim državama članicama. Također prihvaća druga jednakovrijedna dokazna sredstva.
               6.   Gospodarski subjekti mogu zatražiti u bilo koje vrijeme upis u službenu listu ili izdavanje potvrde. U razumno kratkom razdoblju mora ih se obavijestiti o odluci tijela koje sastavlja listu ili nadležnog tijela za potvrđivanje.
               [...]“

               7

               Članak 2. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.; u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665), glasi:
               „1.   Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:

                        a)

                        se što je prije moguće putem privremenih postupaka odrede privremene mjere s ciljem ispravljanja navodnog kršenja ili sprečavanja daljnje štete pojedinim zainteresiranima, uključujući mjere obustave ili osiguranja obustave postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi ili provedbe bilo koje odluke koju je donio javni naručitelj;

                        b)

                        se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na dostavu ponuda, dokumentaciji za nadmetanje ili bilo kojem drugom dokumentu vezanom uz postupak sklapanja ugovora;

                        c)

                        se osobama koje su pretrpjele štetu zbog kršenja dodijeli naknada štete.

                  2.   Ovlasti navedene u stavku 1. i člancima 2.d i 2.e mogu se prenijeti na odvojena tijela nadležna za različite aspekte postupka pravne zaštite.
               [...]
               9.   Kad tijela nadležna za postupke pravne zaštite nisu pravosudne naravi, uvijek se moraju pisano navesti obrazloženja njihovih odluka. Nadalje, u takvom se slučaju moraju predvidjeti postupci kojima se bilo kakva navodna nezakonita mjera koju poduzme tijelo nadležno za pravnu zaštitu, ili bilo koja navodna nepravilnost u provođenju ovlasti koje su mu prenesene, može podvrgnuti sudskoj zaštiti ili zaštiti nekog drugog tijela koje je sud ili sudsko vijeće u smislu članka [267. UFEU‑a] i koje je neovisno kako o javnom naručitelju tako i o tijelu nadležnom za pravnu zaštitu.
               Članovi takvog neovisnog tijela imenuju se i razrješuju dužnosti prema istim uvjetima kao i članovi sudbene vlasti, glede tijela odgovornog za njihovo imenovanje, trajanje njihova mandata i njihovo razrješenje. Barem predsjednik tog neovisnog tijela mora imati iste pravne i stručne kvalifikacije kao članovi sudbene vlasti. Neovisno tijelo donosi odluke prema postupku u kojem se saslušavaju obje strane, i njegove su odluke pravno obvezujuće na način kako to odredi svaka pojedina država članica.“

         Španjolsko pravo

               8

               Sukladno članku 40. stavcima 1. i 6. Uredbe sa zakonskom snagom 3/2011 o pročišćenoj verziji Zakona o javnoj nabavi (Real Decreto Legislativo 3/2011 por el que se aprueba el Texto Refundido de la Ley de Contratos del Sector Público) od 14. studenoga 2011. (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom 3/2011), pokretanje posebnog postupka u području javne nabave, prije pokretanja upravnog spora, fakultativne je naravi.

               9

               Sukladno odredbama članka 62. navedene Uredbe sa zakonskom snagom pod nazivom „Zahtjev koji se odnosi na sposobnost“:
               „1.   Kako bi sklopili ugovor s javnim sektorom, izvoditelji radova moraju dokazati da ispunjavaju minimalne uvjete u vezi s gospodarskom, financijskom, profesionalnom ili tehničkom sposobnošću koje je utvrdio naručitelj. Dokaz o ispunjenju ovog uvjeta nadomješta klasifikacija, kad ju je moguće zahtijevati sukladno odredbama ovoga zakona.
               2.   Minimalni uvjeti u vezi sa sposobnošću koje mora ispuniti izvoditelj radova i dokumenti potrebni za dokazivanje njihova postojanja navedeni su u pozivu na nadmetanje i detaljnije pojašnjeni u dokumentaciji za nadmetanje. Ti uvjeti moraju biti povezani s predmetom ugovora i proporcionalni istome.“

               10

               Članak 65. Uredbe sa zakonskom snagom 3/2011, pod nazivom „Zahtjev koji se odnosi na klasifikaciju“ glasi:
               „1.   Kako bi s tijelima javne uprave mogao sklopiti ugovore u vezi s izvršenjem ugovora o radovima čija se vrijednost procjenjuje ili je jednaka odnosno veća od 350.000 eura, ili ugovor o pružanju usluga čija se vrijednost procjenjuje ili je jednaka odnosno veća od 120.000 eura, izvoditelj radova mora obvezno biti valjano klasificiran. [...]
               [...]
               5.   Tijela javnog sektora koja se ne mogu kvalificirati kao tijela javne uprave od ponuditelja mogu zahtijevati određenu klasifikaciju kako bi dokazali postojanje uvjeta koji se odnose na sposobnost potrebnih za sklapanje odgovarajućeg ugovora.“

               11

               Članak 8. Uredbe 221/2013 Generalidada de Catalogne od 3. rujna 2013. o osnivanju, organizaciji i funkcioniranju katalonskog suda za nabavu u javnom sektoru (Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya br. 6454 od 5. rujna 2013.) pod nazivom „Osobni status“ glasi:
               „Osobni status članova suda je sljedeći:

                        1.

                        Članovi suda podliježu istom režimu nespojivosti obavljanja funkcija kao i visoki službenici Generalidada.

                  [...]

                        4.

                        Dužnost članova suda je stalna, iako ih je moguće razriješiti dužnosti ili opozvati zbog sljedećih razloga:

                                 —

                                 smrti;

                                 —

                                 okončanja mandata bez njegova produženja;

                                 —

                                 ostavke [...];

                                 —

                                 gubitka statusa službenika;

                                 —

                                 teške povrede obveze;

                                 —

                                 [...]

                                 —

                                 nemogućnosti obavljanja dužnosti;

                                 —

                                 gubitka državljanstva.

                  [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Zdravstveni konzorcij okruga Maresme bio je jedan od natjecatelja u postupku javne nabave za dodjelu ugovora za pružanje usluga magnetske rezonance u zdravstvenim ustanovama kojima upravlja zajednica službi nadležnih za zdravstvene usluge okrugâ Maresme i Selva. U dokumentaciji za nadmetanje tog postupka javne nabave propisano je da ponuditelji moraju dokazati sposobnost za sklapanje ugovora dostavljanjem potvrde pod nazivom „potvrda o klasifikaciji“.

               13

               Odbor za ocjenu utvrdio je prilikom otvaranja ponuda da zdravstveni konzorcij okruga Maresme nije podnio traženu potvrdu i od njega tražio da je dostavi. Zdravstveni konzorcij okruga Maresme nije dostavio tu potvrdu, ali je dostavio izjavu kojom se obvezuje upotrijebiti sredstva koja potječu od trgovačkog društva i izjavu kojom potvrđuje svoje svojstvo javnog subjekta. U tim je okolnostima, naručitelj 28. studenoga 2013., zdravstveni konzorcij okruga Maresme obavijestio o isključivanju iz postupka jer u propisanom obliku i rokovima nije otklonio nedostatke koji su otkriveni u podnesenim dokumentima.

               14

               Zdravstveni konzorcij okruga Maresme pokrenuo je pred tijelom koje je uputilo zahtjev 10. prosinca 2013. posebni upravni postupak u području javne nabave protiv odluke naručitelja. Tvrdi da se na njega, zbog činjenice da nastupa u svojstvu tijela javne uprave, ne primjenjuje uvjet u vezi s klasifikacijom poslovnih subjekata. Zahtijevao je, s jedne strane, da mu se dopusti sudjelovanje u predmetnom postupku javne nabave, i s druge strane, prekid tog postupka.

               15

               U tim je okolnostima Tribunal Català de Contractes del Sector Públic odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li sukladno Direktivi 2004/18 tijela javne uprave smatrati javnim subjektima?

                        2)

                        U slučaju potvrdnog odgovora, treba li sukladno Direktivi 2004/18 tijela javne uprave smatrati gospodarskim subjektima koji, prema tome, mogu sudjelovati u postupcima javne nabave?

                        3)

                        U slučaju potvrdnog odgovora, mogu li i moraju li tijela javne uprave sukladno Direktivi 2004/18 biti uvrštena na službene liste odobrenih izvoditelja radova, dobavljača ili pružatelja usluga ili potvrđena od strane tijela za potvrđivanje osnovanih sukladno javnom ili privatnom pravu, sustava koji je u španjolskom pravu poznat pod nazivom sustav klasifikacije poslovnih subjekata?

                        4)

                        Je li sukladno Direktivi 2004/18 došlo do pogrešnog prenošenja te direktive u španjolsko nacionalno pravo Uredbom sa zakonskom snagom 3/2011 i, ako je odgovor potvrdan, je li španjolski zakonodavac člancima 62. i 65. te uredbe sa zakonskom snagom tijelima javne uprave ograničio pristup registrima o klasifikaciji poslovnih subjekata?

                        5)

                        U slučaju da tijela javne uprave mogu sudjelovati u postupcima javne nabave, ali ne mogu biti klasificirana kao poslovni subjekti – sukladno Direktivi 2004/18 – kojim sredstvima mogu dokazati svoju sposobnost za sklapanje ugovora?“

         O prethodnim pitanjima

         Nadležnost Suda

               16

               Prije davanja odgovora na upućena pitanja, valja ispitati nadležnost Suda da na njih odgovori.

               17

               Kada je kao prvo riječ o ocjeni glede pitanja može li se tijelo koje je uputilo zahtjev kvalificirati kao „sud“ u smislu članka 267. UFEU‑a, pitanje koje proizlazi isključivo iz prava Unije, Sud uzima u obzir sve elemente, kao što su njegova utemeljenost na zakonu, stalnost, svojstvo obvezne nadležnosti, kontradiktorna narav postupka, primjena pravnih pravila te njegova neovisnost (vidjeti osobito presude Vaassen‑Göbbels, 61/65, EU:C:1966:39, kao i Umweltanwalt von Kärnten, C‑205/08, EU:C:2009:767, t. 35. i navedenu sudsku praksu). Valja stoga navesti da iako se – kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje – prema španjolskom pravu Tribunal Català de Contractes del Sector Públic smatra upravnim tijelom, ta činjenica kao takva nije ključna u svrhu te ocjene.

               18

               Što se tiče, prije svega, kriterija koji se odnose na utemeljenost na zakonu tijela koje je uputilo zahtjev, njegove stalnosti, kontradiktorne naravi postupka kao i činjenice da to tijelo primjenjuje pravna pravila, u spisu kojim Sud raspolaže ne nalazi se niti jedan element koji bi mogao dovesti u pitanje kvalifikaciju Tribunala Català de Contractes del Sector Públic kao suda u smislu članka 267. UFEU‑a.

               19

               Nadalje, kada je riječ o kriteriju neovisnosti, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da Tribunal Català de Contractes del Sector Públic u odnosu na tijelo koje je donijelo odluku koja je predmet glavnog postupka, postupa u svojstvu treće strane (vidjeti presude Corbiau, C‑24/92, EU:C:1993:118, t. 15., i Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, t. 49.). U tom smislu čini se da navedeni sud svoje funkcije vrši posve samostalno, a da se pritom ne nalazi u hijerarhijskom ili podređenom odnosu u bilo kojem pogledu i da ne prima naloge ili upute ikoje vrste (vidjeti presudu Torresi, C‑58/13 i C‑59/13, EU:C:2014:2088, t. 22.), zbog čega je zaštićeno od vanjskih utjecaja ili pritisaka koji mogu ugroziti neovisnu prosudbu njegovih članova (presude Wilson,C‑506/04, EU:C:2006:587, t. 51., i TDC, C‑222/13, EU:2014:2265, t. 30.).

               20

               Pored toga, nesporno je da sud o kojem je riječ ispunjava svoje zadaće uz potpuno poštovanje objektivnosti i nepristranosti prema strankama spora i njihovim pripadajućim interesima u odnosu na predmet spora. Nadalje, na temelju članka 8. stavka 4. Uredbe 221/2013 Generalidada de Catalogne, dužnost članova tog tijela je stalna i moguće ih je razriješiti samo zbog razloga koji su u njemu izričito navedeni (vidjeti presude Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, t. 52. i 53., kao i TDC, C‑222/13, EU:2014:2265, t. 31. i 32.).

               21

               Stoga tijelo koje je uputilo zahtjev ispunjava kriterij neovisnosti.

               22

               Naposljetku, kada je riječ o svojstvu obvezne nadležnosti tijela koje je uputilo zahtjev, u smislu sudske prakse Suda u vezi s člankom 267. UFEU‑a, valja dakako utvrditi da je nadležnost tijela koje je uputilo zahtjev, na temelju članka 40. stavka 6. Uredbe sa zakonskom snagom 3/2011, fakultativne naravi. Stoga, subjekt koji podnosi tužbu u području javne nabave može izabrati između pokretanja posebnog postupka pred tijelom koje je uputilo zahtjev ili upravnog spora.

               23

               U tom pogledu, valja međutim podsjetiti, s jedne strane, da su odluke tijela koje je uputilo zahtjev – čija nadležnost ne ovisi o sporazumu stranaka – za potonje obvezujuće (vidjeti rješenje Merck Canada, C‑555/13, EU:C:2014:92, t. 18. i navedenu sudsku praksu, kao i presudu Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta, C‑377/13, EU:C:2014:1754, t. 28.).

               24

               S druge strane, španjolska je vlada na raspravi pojasnila da u praksi, ponuditelji u postupcima provedbe javne nabave obično ne koriste mogućnost da izravno pokrenu upravni spor, a da prije toga nisu pokrenuli posebni postupak pred Tribunal Català de Contractes del Sector Públic o kojem je riječ u glavnom postupku. U suštini, upravni sudovi javljaju se u pravilu kao drugostupanjska tijela, tako da je tijelo koje je uputilo zahtjev prvenstveno dužno voditi računa o poštovanju prava Unije na području javne nabave u autonomnoj pokrajini Kataloniji.

               25

               U tim okolnostima, Tribunal Català de Contractes del Sector Públic ispunjava i kriterij koji se odnosi na svojstvo obvezne nadležnosti.

               26

               Naposljetku, valja podsjetiti da je Sud, u okviru ocjene pravnog statusa nacionalnih tijela navedenih u članku 2. stavku 9. Direktive 89/665, nadležnih za postupke pravne zaštite u području provedbe postupka javne nabave, već potvrdio da je nekolicinu drugih nacionalnih tijela koja su u načelu usporediva s tijelom koje je uputilo zahtjev u ovom predmetu moguće klasificirati kao „sudove“ (vidjeti osobito presude Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, t. 22. do 38.; Köllensperger i Atzwanger, C‑103/97, EU:C:1999:52, t. 16. do 25., kao i Bundesdruckerei, C‑549/13, EU:C:2014:2235, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Stoga se Tribunal Català de Contractes del Sector Públic može klasificirati kao „sud“ u smislu članka 267. UFEU‑a.

               28

               Kao drugo, španjolska vlada tvrdi da se obveza „klasifikacije“ koju propisuje španjolsko pravo ne primjenjuje na poslovne subjekte sa sjedištem u državama članicama koje nisu Kraljevina Španjolska. Stoga tvrdi da prethodna pitanja imaju potpuno unutarnji karakter i njihovo rješenje ne zahtijeva ni primjenu ni tumačenje prava Unije.

               29

               U tom smislu valja podsjetiti da Sud u načelu nije nadležan odgovoriti na prethodno pitanje kada je očito da se odredba prava Unije koja podliježe tumačenju Suda ne primjenjuje (presude Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, t. 41., kao i Wojciechowski, C‑408/14, EU:C:2015:591, t. 26.; vidjeti također rješenja Parva Investitsionna Banka i dr., C‑488/13, EU:C:2014:2191, t. 26., kao i De Bellis i dr., C‑246/14, EU:C:2014:2291, t. 14.).

               30

               Međutim, činjenica da se obveza klasifikacije o kojoj je riječ u glavnom postupku ne primjenjuje na poduzetnike sa sjedištem u državama članicama koje nisu Kraljevina Španjolska, ne utječe na nadležnost Suda. Naime, Sud je već presudio da niti jedan element iz direktiva 89/665 i 2004/18 ne omogućuje zaključak da primjenjivost njihovih odredbi ovisi o postojanju stvarne veze sa slobodnim kretanjem između država članica. Naime, primjena odredbi navedenih direktiva na provedbu postupka javne nabave ne ovisi ni o kojem uvjetu koji se odnosi na državljanstvo ili mjesto poslovnog nastana ponuditelja (vidjeti u tom smislu presudu Michaniki,C‑213/07, EU:C:2008:731, t. 29.).

               31

               S obzirom na sve naprijed navedeno, Sud je nadležan odgovoriti na upućena pitanja.

         Prvo i drugo pitanje

               32

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 8. Direktive 2004/18 tumačiti na način da pojam „gospodarski subjekt“ iz drugog podstavka te odredbe uključuje tijela javne uprave i mogu li potonja kao takva sudjelovati u postupcima javne nabave.

               33

               U tom pogledu, iz uvodne izjave 4. Direktive 2004/18, u kojoj se izričito navodi mogućnost „tijela kojim upravlja javno pravo“ da kao ponuditelj sudjeluje u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi, kao i iz članka 1. stavka 8. navedene direktive koji svojstvo „gospodarskog subjekta“ izričito priznaje svakom „javnom subjektu“, proizlazi da Direktiva 2004/18 ne isključuje tijela javne uprave iz sudjelovanja u postupcima nabave.

               34

               Nadalje, iz sudske prakse Suda proizlazi da bilo koja osoba ili bilo koje tijelo koje, s obzirom na uvjete navedene u pozivu na nadmetanje, smatra da može neposredno ili koristeći se podizvođačima osigurati izvršenje tog ugovora, može predati ponudu ili kandidirati se, bez obzira na svoj privatnopravni ili javnopravni status i na to je li sustavno aktivan na tržištu ili samo povremeno, odnosno financira li se javnim sredstvima ili ne (vidjeti presudu CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, t. 42., kao i u tom smislu presudu Data Medical Service, C‑568/13, EU:C:2014:2466, t. 35.).

               35

               Ukoliko su, i u mjeri u kojoj su, pojedina tijela ovlaštena pružati usluge na tržištu uz naknadu, makar i povremeno, države članice im ne mogu zabraniti da sudjeluju u provedbi postupka javne nabave koji se odnose na pružanje istih usluga [vidjeti u tom smislu presude CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, t. 47. do 49.; Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr., C‑159/11, EU:C:2012:817, t. 27.; vidjeti također u tom smislu – što se tiče odgovarajućih odredbi Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka sklapanja ugovora o javnim uslugama (SL L 209, str. 1.) – presudu Data Medical Service, C‑568/13, EU:C:2014:2466, t. 36.].

               36

               Slijedom toga, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da članak 1. stavak 8. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da pojam „gospodarski subjekt“ iz drugog podstavka te odredbe uključuje tijela javne uprave, koja stoga mogu sudjelovati u postupcima javne nabave ako su, i u mjeri u kojoj su ovlaštena pružati usluge uz naknadu na tržištu.

         Treće pitanje

               37

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 52. Direktive 2004/18 tumačiti na način da nacionalna tijela javne uprave mogu biti uvrštena na nacionalne službene liste odobrenih izvoditelja radova, dobavljača ili pružatelja usluga ili potvrđena od strane tijela za potvrđivanje osnovanih sukladno javnom ili privatnom pravu.

               38

               Kada je riječ o državama članicama koje su izabrale uvesti službene liste odobrenih izvoditelja radova, dobavljača ili pružatelja usluga ili potvrđivanje od strane tijela za potvrđivanje osnovanih sukladno javnom ili privatnom pravu, valja utvrditi da iako su, među ostalim, u članku 52. stavcima 1. i 5. Direktive 2004/18 navedeni pojedini zahtjevi u vezi s određivanjem uvjeta za upis na te liste i za to potvrđivanje, tom direktivom nije određeno pod kojim uvjetima javni subjekti mogu biti upisani na predmetne službene liste ili dobiti navedenu potvrdu, ni jesu li upis ili potvrda o kojima je riječ obavezni.

               39

               Međutim, valja podsjetiti – kao što to u suštini proizlazi iz točke 36. ove presude – da javni subjekti koji su na temelju nacionalnog prava ovlašteni ponuditi izvođenje radova, isporuku robe ili pružanje usluga obuhvaćenih dotičnim pozivom na nadmetanje imaju također pravo sudjelovati u postupcima javne nabave.

               40

               Naime, nacionalni propis na temelju kojeg se odobrenim tijelima javne uprave kao gospodarskim subjektima ne bi priznala mogućnost da ponude izvođenje radova, isporuku robe ili pružanje usluga obuhvaćenih dotičnim pozivom na nadmetanje, budu upisani na liste ili da dobiju potvrdu o kojoj je riječ, dajući pritom pravo da sudjeluju u postupku javne nabave samo drugim gospodarskim subjektima upisanima na te liste ili onima koji imaju tu potvrdu, lišio bi pravo takvih javnih subjekata da sudjeluju u tom postupku javne nabave korisnog učinka i stoga se za taj propis ne može smatrati da je u skladu s pravom Unije.

               41

               U tim okolnostima na treće pitanje valja odgovoriti da članak 52. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da on – unatoč činjenici da su u njemu navedeni pojedini zahtjevi u vezi s određivanjem uvjeta za upis gospodarskih subjekata na nacionalne službene liste i za potvrđivanje – ne definira iscrpno uvjete za upis tih gospodarskih subjekata na nacionalne službene liste ili za njihovo potvrđivanje, kao ni prava i obveze javnih subjekata u tom smislu. U svakom slučaju, Direktivu 2004/18 treba tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis na temelju kojeg, s jedne strane, nacionalna tijela javne uprave kojima je dopušteno ponuditi izvođenje radova, isporuku robe ili pružanje usluga obuhvaćenih dotičnim pozivom na nadmetanje ne mogu biti upisana na te liste, odnosno ne mogu dobiti tu potvrdu, dok je, s druge strane, pravo sudjelovanja u predmetnom postupku javne nabave dano samo subjektima koji se nalaze na navedenim listama ili koji imaju navedenu potvrdu.

         Četvrto pitanje

               42

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li Uredbom sa zakonskom snagom 3/2011 u španjolsko nacionalno pravo točno prenesena Direktiva 2004/18 i, ako je to slučaj, je li španjolski zakonodavac člancima 62. i 65. te uredbe sa zakonskom snagom ograničio pristup tijelima javne uprave registrima o klasifikaciji poslovnih subjekata.

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi nije na Sudu da u okviru prethodnog postupka ocjenjuje usklađenost nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije ni da tumači nacionalne zakonske odredbe ili podzakonske akte (vidjeti osobito presudu Ascafor i Asidac, C‑484/10, EU:C:2012:113, t. 33. kao i navedenu sudsku praksu).

               44

               Slijedom toga Sud nije nadležan odgovoriti na četvrto pitanje.

         Peto pitanje

               45

               Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, u slučaju da tijela javne uprave mogu sudjelovati u postupcima javne nabave, a da ne mogu biti uvrštena na službenu listu odobrenih gospodarskih subjekata ili dobiti potvrdu od tijela za potvrđivanje, kojim sredstvima mogu dokazati svoju sposobnost za sklapanje određenog ugovora, u skladu s Direktivom 2004/18.

               46

               Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u slučaju da španjolsko pravo treba tumačiti u skladu s pravom Unije, samo zahtijeva općenito tumačenje Direktive 2004/18, pri čemu ne pojašnjava da li se i, ako je to slučaj, zašto španjolsko pravo ne može tumačiti u skladu s pravom Unije. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev ne navodi točno određene odredbe te direktive čije tumačenje Suda mu je potrebno kako bi mogao odlučiti o sporu koji je pred njime pokrenut.

               47

               Slijedom toga, to pitanje ne ispunjava pretpostavke predviđene člankom 94. točkom (c) Poslovnika Suda, na temelju kojeg zahtjev za prethodnu odluku mora sadržavati prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju određenih odredbi prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredbi i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.

               48

               U tim okolnostima, peto pitanje treba proglasiti nedopuštenim.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 8. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama, treba tumačiti na način da pojam „gospodarski subjekt“ iz drugog podstavka te odredbe uključuje tijela javne uprave, koja stoga mogu sudjelovati u postupcima javne nabave ako su, i u mjeri u kojoj su ovlaštena pružati usluge uz naknadu na tržištu.

                           2.

                           Članak 52. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da on – unatoč činjenici da su u njemu navedeni pojedini zahtjevi u vezi s određivanjem uvjeta za upis gospodarskih subjekata na nacionalne službene liste i za potvrđivanje – ne definira iscrpno uvjete za upis tih gospodarskih subjekata na nacionalne službene liste ili za njihovo potvrđivanje, kao ni prava i obveze javnih subjekata u tom smislu. U svakom slučaju, Direktivu 2004/18 treba tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis na temelju kojeg, s jedne strane, nacionalna tijela javne uprave kojima je dopušteno ponuditi izvođenje radova, isporuku robe ili pružanje usluga obuhvaćenih dotičnim pozivom na nadmetanje ne mogu biti upisana na te liste, odnosno ne mogu dobiti tu potvrdu, dok je, s druge strane, pravo sudjelovanja u predmetnom postupku javne nabave dano samo subjektima koji se nalaze na navedenim listama ili koji imaju navedenu potvrdu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (osmo vijeće) od 14. srpnja 2011.#Paderborner Brauerei Haus Cramer KG protiv Hauptzollamt Bielefeld.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-196/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 11. srpnja 2007.#Stichting Al-Aqsa protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje - Obrazloženje.#Predmet T-327/03.