title: Presuda Suda (peto vijeće) od 8. svibnja 2014.#Technische Universität Hamburg‑Harburg i Hochschul‑Informations‑System GmbH protiv Datenlotsen Informationssysteme GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg.#Javna nabava robe – Direktiva 2004/18/EZ – Dodjela ugovora bez započinjanja postupka poziva na nadmetanje – Dodjela ,in houseʼ – Uspješni ponuditelj pravno različit od javnog naručitelja – Uvjet ,sličnog nadzoraʼ – Između javnog naručitelja i uspješnog ponuditelja ne postoji odnos nadzora – Javno tijelo koje je treća strana izvršava djelomičan nadzor nad javnim naručiteljem i nadzor nad uspješnim ponuditeljem koji može biti kvalificiran kao ,sličanʼ – ,Unutarnja horizontalna operacijaʼ.#Predmet C‑15/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      8. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Ugovori o javnoj nabavi robe — Direktiva 2004/18/EZ — Dodjela ugovora bez započinjanja postupka poziva na nadmetanje — Dodjela „in house“ — Uspješni ponuditelj pravno različit od javnog naručitelja — Uvjet ,sličnog nadzora' — Između javnog naručitelja i uspješnog ponuditelja ne postoji odnos nadzora — Javno tijelo koje je treća strana izvršava djelomičan nadzor nad javnim naručiteljem i nadzor nad uspješnim ponuditeljem koji može biti kvalificiran kao „sličan“ — ,Unutarnja horizontalna operacija'“
      U predmetu C‑15/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Njemačka), odlukom od 6. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 10. siječnja 2013., u postupku

         Technische Universität Hamburg‑Harburg,

         Hochschul‑Informations‑System GmbH

      protiv

         Datenlotsen Informationssysteme GmbH,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Technische Universität Hamburg‑Harburg, T. Noelle i I. Argyriadou, Rechtsanwälte,

               —

               za Hochschul‑Informations‑System GmbH, K. Willenbruch i M. Kober, Rechtsanwälte,

               —

               za Datenlotsen Informationssysteme GmbH, S. Görgens, Rechtsanwalt,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér kao i K. Szíjjártó i K. Molnár, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i M. Noll‑Ehlers, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134., str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Technische Universität Hamburg‑Harburg (Politehničko sveučilište u Hamburgu, u daljnjem tekstu: sveučilište) i Hochschul‑Informations‑System GmbH (u daljnjem tekstu: HIS) protiv Datenlotsen Informationssysteme GmbH u vezi s izravnim sklapanjem ugovora između sveučilišta i društva HIS bez primjene postupaka nabave predviđenih Direktivom 2004/18.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2004/18 utvrđuje zakonodavni okvir koji je primjenjiv na sklopljene ugovore javnih naručitelja.

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Definicije“, u stavku 2. točki (a) predviđa:
               „,Ugovori o javnoj nabavi' su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.“

               5

               U članku 1. stavku 8. određuje se:
               „Izraz ,izvoditelj radova', ,dobavljač' i ,pružatelj usluga' znači bilo koja ili fizička ili pravna osoba ili javno tijelo ili zajednice tih osoba i/ili tijela koja na tržištu nude izvođenje radova i/ili posla, isporuku robe ili pružanje usluga.
               Izraz „gospodarski subjekt“ obuhvaća u jednakoj mjeri pojmove izvoditelja radova, dobavljača i pružatelja usluga. On se koristi samo zbog pojednostavljenja.
               [...]“

               6

               Članak 1. stavak 9. Direktive 2004/18 detaljno definira subjekte koji se smatraju javnim naručiteljima i koji trebaju prilikom zaključenja naplatnih ugovora s gospodarskim subjektom započeti postupak sklapanja ugovora o javnoj nabavi prema pravilima ove direktive.

               7

               Članak 7. Direktive 2004/18, naslovljen „Pragovi za ugovore o javnoj nabavi“, određuje procijenjene vrijednosne pragove prema kojima sklapanje ugovora o nabavi treba biti provedeno u skladu s pravilima te direktive. Ti su pragovi mijenjani u redovnim vremenskim razmacima uredbama Komisije i prilagođavani gospodarskim okolnostima. Na datum okolnosti u glavnom postupku prag za sklopljene ugovore o javnoj nabavi robe od strane javnih naručitelja različitih od tijela središnje državne uprave utvrđen je na 193.000 eura Uredbom Komisije (EZ) br. 1177/2009 od 30. studenoga 2009. (SL L 314, str. 64.).

         Dodjela ugovora o javnoj nabavi bez primjene postupaka temeljenih na Direktivi 2004/18 – Dodjela „in house“

               8

               Uvjeti takve dodjele utvrđeni su i objašnjeni sudskom praksom Suda, koji smatra da poziv na podnošenje ponuda pokretanjem postupka u skladu s Direktivom 2004/18 nije obvezan u slučaju kad javni naručitelj istodobno izvršava nad osobom, pravno različitom od nje, sličan nadzor kao nad vlastitim službama i kad ta osoba ostvaruje znatan dio svoje djelatnosti s javnim naručiteljima koji ju nadziru (vidjeti u tom smislu presudu Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, t. 50.).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Sveučilište je javna ustanova u sustavu visokog obrazovanja Bundesland Freie und Hansestadt Hamburg (savezna zemlja slobodnoga i hanzeatskoga grada Hamburga) (u daljnjem tekstu: „grad Hamburg“). Ono predstavlja tijelo javnog prava u smislu članka 1. stavka 9. Direktive 2004/18 i, posljedično, javnog naručitelja. Kako bi nabavilo informatički sustav upravljanja visokim obrazovanjem, sveučilište je provelo procjenu u okviru koje su uspoređeni informatički sustavi društava Datenlotsen Informationssysteme GmbH i HIS. Nakon provedbe procjene, sveučilište je odabralo sustav potonjeg društva i 7. travnja 2011. sklopilo je ugovor o nabavi robe izravnom dodjelom, bez primjene postupka nabave predviđenog Direktivom 2004/18. Procijenjena vrijednost ugovora bila je 840.000 eura.

               10

               Iz spisa dostavljenoga Sudu proizlazi da je HIS društvo s ograničenom odgovornošću privatnog prava, čiju jednu trećinu kapitala drži Savezna Republika Njemačka, dvije trećine šesnaest njemačkih Ländera i dio od 4,16% toga kapitala grad Hamburg. U skladu s člankom 2. statuta tog društva, cilj mu je pomaganje javnim ustanovama u sustavu visokog obrazovanjai nadležnim tijelima u učinkovitom i racionalnom ostvarivanju visokoobrazovnih zadataka. Informatički sustavi HIS‑a upotrebljavaju se u više od 220 javnih i vjerskih ustanova u sustavu visokog obrazovanja u Njemačkoj.

               11

               U skladu s člankom 12. stavkom 1. Statuta društva HIS, nadzorni odbor tog društva sastoji se od deset članova, od kojih je sedam imenovano na prijedlog konferencije ministara Ländera, dva na prijedlog konferencije rektora ustanova u sustavu visokog obrazovanja, udruge koja okuplja njemačka sveučilišta i ustanove u sustavu visokog obrazovanja priznate od strane države, i jedan član na prijedlog saveznih organa. U skladu s člankom 15. stavkom 1. njegova statuta HIS ima savjetodavni odbor (Kuratorium), u kojem devetnaest od trideset sedam članova potječe od konferencije ministara Ländera. Što se tiče opsega djelatnosti HIS‑a, 5,14% ukupnog prihoda odgovara djelatnostima izvršenima za račun subjekata različitih od ustanova u sustavu visokog obrazovanja.

               12

               Prema ugovornim strankama izravna dodjela ugovora sveučilišta društvu HIS je opravdana time što je, premda između dvaju subjekata nema odnosa nadzora, uvjet „sličnog nadzora“ utvrđen u gore navedenoj sudskoj praksi Suda ispunjen zato što su obje stranke pod nadzorom grada Hamburga.

               13

               Društvo Datenlotsen Informationssysteme GmbH podnijelo je prigovor zbog izravne dodjele ugovora Vergabekammeru grada Hamburga, tijelu nadležnome u prvom stupnju u području javne nabave, koje je prihvatilo prigovor. To je tijelo smatralo da uvjeti koje zahtijeva sudska praksa Suda za dodjelu „in house“ nisu ispunjeni u ovom predmetu. Konkretno, nije ispunjen uvjet „sličnog nadzora“ s obzirom na to da sveučilište, kao javni naručitelj, ne može nad društvom HIS izvršavati nadzor sličan onome koji izvršava nad vlastitim službama. Dakako, sveučilište je pravna osoba javnog prava iz grada Hamburga i taj grad drži 4,16% kapitala društva HIS. Međutim, Sveučilište i grad Hamburg su različite pravne osobe.

               14

               Također, razlog da grad Hamburg nadzire i sveučilište i društvo HIS nije dostatan da ispuni taj uvjet jer takav oblik „neizravnog nadzora“ nema opravdanje u sudskoj praksi Suda. Vergabekammer je također primijetio da je sveučilište autonomno i da nadzor zakonitosti i svrsishodnosti koji je nad njim izvršio grad Hamburg u vezi s upravljanjem dodijeljenih sredstava nije jednak pravima upravljanja koje bi trebao imati javni naručitelj. Ne može se smatrati da je nadzor nad društvom HIS izvršio grad Hamburg s obzirom na to on nema stalnog predstavnika u nadzornom odboru tog društva.

               15

               HIS i sveučilište su pobijali odluku Vergabekammera pred sudom koji je uputio zahtjev.

               16

               Taj sud primjećuje da to pitanje, o kojem se žučljivo raspravljalo na nacionalnoj razini, o tome kvalificira li se sklapanje ugovora unutar odnosa između tri osobe kao „unutarnja horizontalna operacija“ u sudskoj praksi koja proizlazi iz presude Teckal (EU:C:1999:562), dosad nije bilo predmet sudske prakse Suda. On procjenjuje da smisao i svrha iznimke koja se odnosi na dodjelu „in house“, uvedene spomenutom presudom, mogu dopustiti unutarnjim horizontalnim operacijama, kao što su one u glavnom postupku, da budu obuhvaćene tom iznimkom. Ističe da u predmetnom slučaju to ipak ne može biti pitanje suradnje lokalnih i regionalnih tijela u smislu sudske prakse Suda (presude Komisija/Njemačka, C-480/06, EU:C:2009:357 kao i Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr., C‑159/11, EU:C:2012:817) s obzirom na to da ni sveučilište ni društvo HIS nisu javna tijela i društvo HIS nije izravno ovlašteno za izvršavanje javne usluge.

               17

               Sud koji je postavio prethodno pitanje ističe da javna ustanove u sustavu visokog obrazovanja, u skladu sa svojim statutima, imaju široku autonomiju unutar područja istraživanja i obrazovanja te da izvršavanje autonomnih ovlasti nije podvrgnuto pukoj ocjeni zakonitosti. Međutim, ugovor o kojemu se raspravlja u glavnom postupku pripada području upravljanja sredstvima dodijeljenima sveučilištu unutar kojega nadležna tijela imaju pravo nadzora koje ide do mogućnosti da ponište ili izmijene odluke donesene u području nabave.

               18

               Sud koji je postavio prethodno pitanje smatra da je u području nabave i isporuke robe za javne ustanove u sustavu visokog obrazovanja uvjet „sličnog nadzora“ ispunjen. Međutim, on se pita ne zahtijeva li takav uvjet da nadzor pokriva sva područja djelatnosti podređenog subjekta, tako da se ograničavanje područja primjene tog nadzora na ugovore o robi ne može smatrati ispunjavanjem tog uvjeta. U tom smislu izjašnjava se i sudska praksa Suda prema kojoj javni naručitelj mora imati mogućnost izvršavanja odlučujućeg utjecaja kako na strateške ciljeve tako i na važne odluke podređenog subjekta.

               19

               Što se tiče nadzora koji je izvršio grad Hamburg nad društvom HIS, sud koji je postavio prethodno pitanje ističe da je činjenica da grad Hamburg drži 4,16% kapitala tog društva i da nema stalnog predstavnika u nadzornom odboru može biti argument protiv postojanja nadzora sličnoga onome koji izvršava nad vlastitim službama. Što se tiče drugog uvjeta, koji je nametnula sudska praksa Suda, koji se odnosi na „izvršavanje bitnog dijela“ djelatnosti uspješnog ponuditelja, sud koji je postavio prethodno pitanje smatra da je taj uvjet u ovom slučaju ispunjen s obzirom na to da je djelatnost HIS‑a ponajprije usmjerena na javne ustanove u sustavu visokog obrazovanja i da druge djelatnosti tog društva imaju akcesoran karakter.

               20

               Imajući u vidu ta razmatranja, Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li „javnim ugovorom“ u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18 [...] također smatrati ugovor u okviru kojeg naručitelj nad uspješnim ponuditeljem doista ne izvršava nadzor sličan onome koji izvršava na vlastitim službama, ali kako naručitelja i uspješnog ponuditelja nadzire isti subjekt, koje je samo javni naručitelj u smislu Direktive 2004/18, i naručitelj i uspješni ponuditelj izvršavaju bitan dio svoje djelatnosti u zajedničkom subjektu (unutarnja horizontalna operacija)?

                  U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                        2)

                        Treba li se nadzor sličan onome koji naručitelj izvršava nad vlastitim službama proširiti na djelatnost uspješnog ponuditelja ili je dovoljno da je nadzor ograničen na područje nabave?“

         O prethodnim pitanjima

               21

               Tim pitanjima, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je postavio prethodno pitanje u biti pita treba li članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18 tumačiti u smislu da je ugovor s ciljem isporuke robe sklopljen između, s jedne strane, sveučilišta koje je javni naručitelj i koje u području nabava proizvoda i usluga nadzire njemačka savezna zemlja i, s druge strane, poduzetnika privatnog prava u vlasništvu savezne države i vlasništvu njemačkih saveznih zemalja, uključujući i spomenutu saveznu zemlju, javni ugovor u smislu te odredbe.

               22

               U skladu sa sudskom praksom Suda, glavni cilj pravila prava Unije iz područja javne nabave jest otvaranje nenarušenom tržišnom natjecanju u svim državama članicama u područjima izvođenja radova, nabave robe ili pružanja usluga, što podrazumijeva obvezu primjenjivanja relevantnih pravila prava Unije za svakog javnog naručitelja kad su tako predviđeni uvjeti ispunjeni (vidjeti u tom smislu presudu Stadt Halle i RPL Lochau, C-26/03, EU:C:2005:5, t. 44.).

               23

               Stoga se svaka iznimka od te obveze mora tumačiti usko (vidjeti presudu Stadt Halle i RPL Lochau, EU:C:2005:5, t. 46.).

               24

               Sud je zaključio da je glede primjene postupaka sklapanja ugovora o javnoj nabavi predviđenih Direktivom 2004/18 u načelu dovoljno, u skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom (a) te direktive, da je naplatni ugovor sklopljen s jedne strane između javnog naručitelja i s druge strane osobe pravno različite od potonjega (vidjeti u tom smislu presudu Teckal, EU:C:1999:562, t. 50.)

               25

               Iznimka od primjene tog načela o dodjeli ugovora „in house“, koju je priznao Sud, opravdana je time što javno tijelo, koje je javni naručitelj, ima mogućnost ostvariti svoje zadaće u javnom interesu s vlastitim administrativnim, tehničkim i ostalim sredstvima bez obveze povjeravanja vanjskim tijelima, koja ne pripadaju njegovim službama, i da se ta iznimka može proširiti na situacije u kojima je suugovaratelj subjekt pravno različit od javnog naručitelja kada potonji nad naručiteljem izvršava nadzor sličan onome koji izvršava nad vlastitim službama i da taj subjekt izvršava bitan dio svoje djelatnosti s njim ili s javnim naručiteljem koji ga nadzire (vidjeti u tom smislu presude Teckal, EU:C:1999:562, t. 50. kao i Stadt Halle i RPL Lochau, EU:C:2005:5, t. 48. i t. 49.). U tim se predmetima može smatrati da javni naručitelj koristi vlastita sredstva.

               26

               Sud je nadalje razjasnio pojam „sličnog nadzora“, istaknuvši da za javnog naručitelja treba postojati mogućnost izvršavanja odlučujućeg utjecaja kako na strateške odluke tako i na važne odluke uspješnog ponuditelja i da nadzor koji je izvršio javni naručitelj treba biti učinkovit, strukturni i funkcionalan (vidjeti u tom smislu presudu Econord, C‑182/11 i C‑183/11, EU:C:2012:758, t. 27 i navedenu sudsku praksu).

               27

               Osim toga, Sud je prihvatio da se pod određenim uvjetima učinkovit nadzor može izvršavati zajedno s više javnih tijela koja imaju zajedničkog uspješnog ponuditelja (vidjeti u tom smislu presudu Econord, EU:C:2012:758, t. 28. do 31. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Nesporno je da u glavnom postupku ne postoji odnos nadzora između sveučilišta, javnog naručitelja, i HIS‑a, uspješnog ponuditelja. Naime, sveučilište nije držalo udio u kapitalu tog subjekta niti je imalo pravnog predstavnika u njegovim tijelima upravljanja.

               29

               Stoga razlog koji opravdava priznavanje iznimke o dodjelama „in house“, tj. postojanje posebne unutrašnje veze između javnog naručitelja i uspješnog ponuditelja, nije pronađeno u situaciji kao što je ona u glavnom postupku.

               30

               Stoga, jedna takva situacija ne može biti obuhvaćena spomenutom iznimkom osim ako su ograničenja takve primjene, jasno propisana sudskom praksom Suda, proširena na način koji bi mogao znatno suziti opseg načela iz točke 24. ove presude.

               31

               Nadalje, treba napomenuti da, u svakom slučaju, na temelju činjenica iz spisa koji su na raspolaganju Sudu i u svjetlu gore prikazane sudske prakse, grad Hamburg ne može izvršavati „sličan nadzor“ nad sveučilištem.

               32

               Naime, valja ustvrditi da se nadzor koji je izvršio grad Hamburg nad sveučilištem odnosi na samo jedan dio djelatnosti, tj. samo na područje nabava, a ne na područje obrazovanja i istraživanja u kojima sveučilište ima visok stupanj autonomije. Priznavanje postojanja „sličnog nadzora“ u takvoj situaciji djelomičnog nadzora bilo bi protivno sudskoj praksi navedenoj u točki 26. ove presude.

               33

               U tim okolnostima ne treba ispitivati može li se iznimka o dodjelama „in house“ primijeniti na „unutarnje horizontalne operacije“, tj. na situaciju u kojoj isti javni naručitelj(i) izvršava(ju) „sličan nadzor“ nad dva različita gospodarska subjekta, od kojih jedan dodjeljuje ugovor drugome.

               34

               Što se tiče primjenjivosti sudske prakse koja se odnosi na suradnju između lokalnih i regionalnih tijela koja proizlazi iz presuda Komisija/Njemačka (EU:C:2009:357) i Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr. (EU:C:2012:817) u predmetu glavnog postupka, valja ustvrditi, poput suda koji je uputio zahtjev, zbog razloga navedenih u točki 16. ove presude, da uvjeti za primjenu iznimke predviđeni tom sudskom praksom nisu ispunjeni.

               35

               Naime, suradnja između sveučilišta i HIS‑a nije usmjerena na zajedničko izvršavanje javnih usluga u smislu sudske prakse (vidjeti presudu Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr., EU:C:2012:817, t. 34. i t. 37.).

               36

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prethodna pitanja valja odgovoriti tako da se članak 1. stavak 2. točku (a) treba tumačiti u smislu da ugovor koji ima za cilj isporuku robe, sklopljen između, s jedne strane, sveučilišta koje je javni naručitelj i koje u području nabava nadzire njemačka savezna zemlja i, s druge strane, poduzetnika privatnog prava u vlasništvu savezne države i vlasništvu njemačkih saveznih zemalja, koje uključuje spomenutu saveznu zemlju, čini javni ugovor u smislu te odredbe i, prema tome, treba biti podvrgnut pravilima sklapanja ugovora o javnoj nabavi predviđenima u toj direktivi.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti u smislu da ugovor koji ima za cilj isporuku robe, sklopljen između, s jedne strane, Sveučilišta koje je javni naručitelj i koje u području nabava nadzire njemačka savezna zemlja i, s druge strane, poduzetnika privatnog prava vlasništvu savezne države i vlasništvu njemačkih saveznih zemalja, koje uključuje spomenutu saveznu zemlju, čini javni ugovor u smislu te odredbe i, prema tome, treba biti podvrgnut pravilima sklapanja ugovora o javnoj nabavi predviđenima u toj direktivi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 4. listopada 2012. # ED & F Man Alcohols Ltd protiv Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l'horticulture (Viniflhor). # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska. # Predmet C-669/11.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 14. siječnja 2016.#Doux SA protiv Europske komisije.#Poljoprivreda – Izvozna subvencija – Meso peradi – Provedbena uredba kojom se iznos subvencije određuje na 0 eura – Tužba za poništenje – Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere – Izravan utjecaj – Dopuštenost – Članak 3. stavak 3. Uredbe (EU) br. 182/2011 – Obveza obrazlaganja – Članak 164. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 1234/2007 – Legitimna očekivanja.#Predmet T-434/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. listopada 2009.#Christel Meerts protiv Proost NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija.#Direktiva 96/34/EZ.#Predmet C-116/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 3. svibnja 2012. # Legris Industries SA protiv Europske komisije. # Žalba - Tržišno natjecanje - Novčane kazne. # Predmet C-289/11 P.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 23. studenog 2010. # Luigi Marcuccio protiv Europske komisije. # Javna služba - Dužnosnici - Socijalna sigurnost. # Predmet F-65/09.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 5. lipnja 2014. # European Drinks SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmeti T-495/12 do T-497/12.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. srpnja 2015.#Maria Bucura protiv SC Bancpost SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Judecătoria Câmpulung.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 87/102/EEZ – Članak 1. stavak 2. točka (a) – Potrošački kredit – Pojam ,potrošač’ – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 2. točka (b), članci 3. do 5. i članak 6. stavak 1. – Nepoštene odredbe – Ex officio ispitivanje od strane nacionalnog suda – ,Jasno i razumljivo’ sastavljene odredbe – Informacije koje treba pružiti vjerovnik.#Predmet C-348/14.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. rujna 2011. # Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique protiv Accor SA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska. # Predmet C-310/09.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 14. srpnja 2014. # Vila Vita Hotel und Touristik GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-204/12.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 19. travnja 2013. # Associação de Empresas de Construção e Obras Públicas e Serviços (Aecops) protiv Europske komisije. # Predmet T-51/11.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 30. svibnja 2013. # José Carlos Morte Navarro protiv Europskog parlamenta. # Tužba za poništenje - Akt kojim se nanosi šteta - Dopuštenost. # Predmet T-280/09.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 29. veljače 2016.#UTi Worldwide, Inc. i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Usluge međunarodnog zračnog provoza – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a – Dodatne pristojbe i mehanizmi određivanja cijena koji imaju utjecaj na konačnu cijenu usluga – Pogreške u ocjeni – Dokaz – Utjecaj na trgovinu između država članica – Znatan utjecaj na tržišno natjecanje – Iznos novčane kazne – Težina povrede – Proporcionalnost – Solidarna odgovornost – Neograničena nadležnost.#Predmet T-264/12.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 3. prosinca 2014.#Edgard Jan De Clercq i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank van eerste aanleg te Mechelen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda pružanja usluga – Članci 56. i 57. UFEU‑a – Direktiva 96/71/EZ – Članak 3. stavci 1. i 10. – Direktiva 2006/123/EZ – Članak 19. – Nacionalni propis koji nalaže osobi kod koje su zaposleni upućeni radnici ili vježbenici davanje izjave za one osobe koje ne mogu pokazati potvrdu o primitku izjave koju je u državi članici domaćina morao dati njihov poslodavac koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici – Kaznena sankcija.#Predmet C‑315/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      3. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda pružanja usluga — Članci 56. i 57. UFEU‑a — Direktiva 96/71/EZ — Članak 3. stavci 1. i 10. — Direktiva 2006/123/EZ — Članak 19. — Nacionalni propis koji nalaže osobi kod koje su zaposleni upućeni radnici ili vježbenici davanje izjave za one osobe koje ne mogu pokazati potvrdu o primitku izjave koju je u državi članici domaćina morao dati njihov poslodavac koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici — Kaznena sankcija“
      U predmetu C‑315/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio rechtbank van eerste aanleg te Mechelen (Belgija), odlukom od 28. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 7. lipnja 2013., u kaznenom postupku protiv

         Edgarda Jana De Clercqa,

         Emiela Amedea Rose De Clercqa,

         Nancy Genevieve Wilhelmine Rottiers,

         Ermelinde Jozef Marthe Tampère,

         Thermotec NV,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za E. J. De Clercqa i E. A. R. De Clercqa kao i za N. G. W. Rottiers, S. Bouzoumita, advocaat,

               —

               za belgijsku vladu, L. Van den Broeck i M. Jacobs, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Rodriguesa i I. Majumdara, odvjetnici,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning i M. Wolff, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, R. Coesme i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman i J. Enegren kao i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 56. i 57. UFEU‑a, članka 3. stavaka 1. i 10. Direktive 96/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga (SL 1997, L 18, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 127.), i članka 19. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka protiv E. J. De Clercqa i E. A. R. De Clercqa, N. G. W. Rottiers i E. J. M. Tampère, belgijskih državljana, s jedne strane, i Thermotec NV, belgijskog društva (u daljnjem tekstu, zajedno: optuženici), s druge strane, jer su, u prvom redu, tijekom razdoblja između 1. travnja 2007. i 18. studenoga 2008., više puta povrijedili obvezu davanja izjave koja se odnosi na upućene radnike koju nalaže nacionalno zakonodavstvo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 96/71

               3

               Članak 1. Direktive 96/71 naslovljen „Opseg“ utvrđuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na poduzeća s poslovnim nastanom u državi članici koja, u okviru transnacionalnog pružanja usluga, upućuju radnike u skladu sa stavkom 3. na državno područje države članice.
               [...]
               3.   Ova se Direktiva primjenjuje u mjeri u kojoj poduzeća iz stavka 1. poduzimaju jednu od sljedećih transnacionalnih mjera:

                        (a)

                        upućuju radnike, za svoj račun i pod svojim vodstvom, na državno područje države članice na temelju ugovora sklopljenog između poduzeća koje upućuje i primatelja usluge koji posluje u toj državi članici, pod uvjetom da postoji radni odnos između poduzeća koje vrši upućivanje i radnika za vrijeme upućivanja;
                        ili

                        (b)

                        upućuju radnike u pogon ili poduzeće koje pripada skupini poduzeća na državnom području države članice, pod uvjetom da postoji radni odnos između poduzeća koje vrši upućivanje i radnika za vrijeme upućivanja

                  [...]“

               4

               Članak 3. Direktive 96/71 naslovljen „Uvjeti zaposlenja“ utvrđuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da, neovisno o pravu koje se primjenjuje na radni odnos, poduzeća iz članka 1. stavka 1. radnicima upućenim na njihovo državno područje jamče uvjete zaposlenja u odnosu na sljedeća pitanja, koja su u državi članicu u kojoj se obavlja posao određena:

                        —

                        zakonom ili drugim propisom,
                        i/ili

                        —

                        kolektivnim ugovorima ili arbitražnim pravorijecima proglašenim univerzalno primjenjivim u smislu stavka 8., ako se odnose na djelatnosti iz Priloga [, odnosno sve građevinske poslove koji se odnose na izgradnju, popravljanje, održavanje, preinake ili rušenje zgrada]:

                                 (a)

                                 maksimalno radno vrijeme i minimalno vrijeme odmora;

                                 (b)

                                 minimalni plaćeni godišnji odmori;

                                 (c)

                                 minimalne plaće, uključujući one uvećane za prekovremeni rad; [...]

                                 (d)

                                 uvjete ustupanja radnika, posebno od strane poduzeća za privremeno zapošljavanje;

                                 (e)

                                 zdravstvene uvjete, sigurnost i higijenu na radu;

                                 (f)

                                 zaštitne mjere u odnosu na uvjete zaposlenja trudnica ili žena koje su nedavno rodile, djece i mladih;

                                 (g)

                                 jednako postupanje prema muškarcima i ženama i ostale odredbe u odnosu na nediskriminaciju.

                  [...]
               10.   Ova Direktiva ne sprečava države članice da, u skladu s Ugovorom, na svoja poduzeća i poduzeća drugih država na jednak način primjenjuju:

                        —

                        uvjete zaposlenja na pitanja osim pitanja iz prvog podstavka stavka 1. u mjeri u kojoj se radi o odredbama javnog poretka;

                        —

                        uvjete zaposlenja određenih kolektivnim ugovorima ili arbitražnim pravorijecima u smislu stavka 8. i koji se odnose na djelatnosti osim onih spomenutih u Prilogu.“

               5

               Članak 5. iste direktive naslovljen „Mjere“ glasi:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere za slučaj nepoštovanja odredaba ove Direktive.
               Posebno osiguravaju da radnicima i/ili njihovim predstavnicima budu na raspolaganju odgovarajući postupci za izvršavanje obveza na temelju ove Direktive.“

         Direktiva 2006/123

               6

               Članak 16. Direktive 2006/123 naslovljen „Sloboda pružanja usluga“ u stavku 2. utvrđuje:
               „Države članice ne smiju ograničiti slobodu pružanja usluga, ako pružatelj ima poslovni nastan u drugoj državi članici, namećući neki od sljedećih zahtjeva:
               [...]

                        (g)

                        ograničenja slobode pružanja usluga iz članka 19.“.

               7

               Članak 19. Direktive 2006/123, koji je dio poglavlja IV. odjeljka 2., odnosi se na prava primatelja usluga u okviru slobode pružanja usluga, naslovljen je „Zabranjena ograničenja“. Taj članak propisuje:
               „Države članice ne smiju primatelju postaviti zahtjeve koji ograničavaju korištenje usluga pružatelja s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, a posebno sljedeće zahtjeve:

                        (a)

                        obvezu da pribavi ovlaštenje od nadležnih tijela ili da podnese izjavu pri takvim tijelima;

                  [...]“

               8

               Sukladno članku 44. stavku 1. podstavku 1. države članice trebale su donijeti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom do 28. prosinca 2009.

         Belgijsko pravo

      Zakon o gospodarskom prilagođavanju od 4. kolovoza 1978.

               9

               Zakon o gospodarskom prilagođavanju od 4. kolovoza 1978. (Moniteur belge od 17. kolovoza 1978., str. 9106.) u članku 69. utvrđuje:
               „§ 1   Svaka osoba kod koje ili za koju rade radnici treće strane koji ostanu i dalje u sustavu socijalne sigurnosti države članice […] osim Belgije, mora prvog dana nazočnosti na poslu tih radnika prijaviti službi socijalne inspekcije Ministarstva socijalne skrbi imena onih koji ne mogu pružiti kao dokaz svoje pripadnosti potvrdu o upućivanju predviđenu člankom 11. Uredbe (EEZ) br. 574/12 Vijeća od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EEZ) br. 1408/71 o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice [SL L 74, str. 1.] [SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.] kao i ime, odnosno naziv i adresu njihovih poslodavaca.
               [...]
               § 2   [...]
               Kaznene sankcije navedene u člancima 35. i 39. [zakona od 27. lipnja 1969. kojim se mijenja uredba sa zakonskom snagom od 28. prosinca 1944. o socijalnoj sigurnosti radnika] primjenjuju se na osobe koje ne poštuju odredbe iz § 1.“

               10

               Navedeni članak 69. ukinut je člankom 149. Programskog zakona (I) od 27. prosinca 2006. (Moniteur belge od 28. prosinca 2006., str. 75.178., u daljnjem tekstu: Programski zakon).

         Programski zakon

               11

               Odjeljak 1. poglavlja VIII. glave IV. Programskog zakona, u kojem se nalaze članci 137. i 138., određuje područje primjene toga poglavlja i pojedine definicije. Članak 137. Programskog zakona utvrđuje:
               „Za primjenu ovog poglavlja i njegovih provedbenih uredbi smatra se da su:

                        1°

                        radnici: osobe koje obavljaju posao za koji zauzvrat primaju naknadu, te su pod vodstvom druge osobe;

                        2°

                        upućeni radnici: osobe navedene u točki 1° koje obavljaju privremeno ili djelomično uslugu rada u Belgiji i koje,

                                    a)

                                 uobičajeno rade na državnom području jedne ili više država osim Belgije, ili

                                    b)

                                 su bile zaposlene u nekoj državi osim Belgije;

                        3°

                        poslodavci: fizičke ili pravne osobe koje zapošljavaju radnike navedene u stavku 2°;

                        4°

                        vježbenici: osobe koje u okviru studijskog programa ili profesionalnog obrazovanja prolaze obvezni ili dobrovoljni staž u cilju stjecanja diplome ili svjedodžbe ili praktičnog iskustva;

                        5°

                        upućeni vježbenici: osobe navedene u stavku 4° koje obavljaju na belgijskom državnom području u okviru stranog studijskog programa ili profesionalnog obrazovanja vježbeništvo ili dio vježbeništva;

                        6°

                        institucija pri kojoj vježbenik pohađa studij ili : poduzeće, privatna ili javna obrazovna ustanova ili bilo koji drugi subjekt u kojem se obavlja vježbeništvo;

                  [...]“

               12

               Sukladno članku 138. Programskog zakona:
               „Ovo se poglavlje primjenjuje na:

                        —

                        upućene zaposlene osobe i njihove poslodavce;

                        —

                        na upućene vježbenike i, ako je potrebno, na institucije u kojima oni pohađaju studij ili obavljaju svoje profesionalno obrazovanje;

                  [...]“

               13

               Poglavlje VIII. glave IV. Programskog zakona naslovljeno je „Prethodna izjava za upućene radnike i samozaposlene osobe“. Ovo poglavlje, koje je stupilo na snagu 1. travnja 2007., uvodi sustav prethodne izjave za upućene radnike i samozaposlene osobe, poznat i kao „sustav prijave Limosa“, a ta je obveza bila uvedena u okviru šireg projekta poznatog kao „Limosa“, što je akronim od „Landenoverschrijdend Informatiesysteem ten behoeve van Migratieonderzoek bij de Sociale Administratie“ (prekogranični informacijski sustav socijalne uprave za istraživanje u području migracija).

               14

               Odjeljak 2. navedenog poglavlja VIII., u kojem se nalaze članci 139. do 152. Programskog zakona, naslovljen je „Prethodna izjava za upućene radnike“. U verziji koja se primjenjivala za vrijeme okolnosti iz glavnog postupka, članak 139. Programskog zakona propisivao je:
               „Prije zapošljavanja upućenog radnika na državnom području Belgije poslodavac, ili njegov službenik ili zastupnik, elektroničkim putem dati izjavu pred Nacionalnim uredom za socijalnu sigurnost, sukladno članku 140. detaljnih pravila koje je donio kralj.
               Prije početka svog vježbeništva na državnom području Belgije, upućeni strani vježbenik ili institucija pri kojoj on pohađa studij ili obavlja profesionalno obrazovanje moraju elektroničkim putem dati izjavu pred Nacionalnim uredom za socijalnu sigurnost, sukladno članku 140. detaljnih pravila koje je donio kralj.
               [...]
               Odmah nakon davanja izjave navedene u prethodnim podstavcima, davatelju se izdaje potvrda o primitku [...]
               [...]“

               15

               Prema članku 140. Programskog zakona, „kralj utvrđuje skupine podataka koji moraju biti navedeni u prethodnoj izjavi iz članka 139.“, a „Nacionalni ured za socijalnu sigurnost određuje sadržaj tih skupina podataka“.

               16

               Članak 141. Programskog zakona, koji se nalazi u pododjeljku 2. odjeljka 2. poglavlja VIII. glave IV. Programskog zakona, koji se odnosi na obveze krajnjih korisnika ili naručitelja upućenih radnika, utvrđuje:
               „Svaka osoba kod koje ili za koju, neposredno ili u podugovornom odnosu, rade osobe navedene u članku 137. stavcima 2° i 5° mora prije nego što te osobe počnu raditi dostaviti elektroničkim putem identifikacijske podatke za one osobe koje ne mogu podnijeti potvrdu o primitku izdanu sukladno članku 139. podstavku 4. ovog poglavlja Nacionalnom uredu za socijalnu sigurnost prema detaljnim uputama koje je donio kralj.
               Odmah nakon davanja izjave navedene u prethodnom podstavku, davatelju se izdaje potvrda o primitku [...]
               [...]“

               17

               U odjeljku 4. navedenog poglavlja VIII. Programskog zakona naslovljenog „Nadzor i kazne“ članak 157. predviđa sankciju koja se primjenjuje u slučaju povrede obveze davanja izjave iz članka 139. istog propisa. Članak 158. Programskog zakona, koji se nalazi u istom odjeljku, odnosi se osobito na izjavu propisanu člankom 141. istog propisa te navodi kako slijedi:
               „Ne dovodeći u pitanje članke 269. do 274. Kaznenog zakona, novčanom kaznom od 250 do 2.500 eura kaznit će se svaka osoba koja ne postupka sukladno odredbama članka 141. […]; novčana kazna primjenjuje se onoliko puta koliko je radnika ili samozaposlenih osoba u pogledu kojih je počinjena povreda, s time da ukupna novčana kazna ne može prijeći iznos od 125.000 eura.“

         Zakon o kaznenim djelima u području socijalne sigurnosti i Kazneni zakonik

               18

               Zakon od 6. lipnja 2010. (Moniteur belge od 1. srpnja 2010., str. 43.712.), koji je stupio na snagu 1. srpnja 2011., u svom članku 2. uveo je Zakon o kaznenim djelima u području socijalne sigurnosti. Članak 109. točka 55° toga zakona ukida ponajprije članak 158. Programskog zakona.

               19

               Članak 183. Zakona o kaznenim djelima u području socijalne sigurnosti, naslovljen „Obveze krajnjih korisnika ili naručitelja“, utvrđuje:
               „Kaznom 3. razine kaznit će se:
               1° svaka osoba kod koje ili za koju rade upućeni radnici ili upućeni vježbenici, neposredno ili u podugovornom odnosu, koja ‐ protivno poglavlju VIII. glave IV. Programskog zakona […] i njegovih provedbenih uredbi ‐ nije dostavila, elektroničkim putem prije početka rada tih osoba, podatke za identifikaciju onih osoba koje nisu u mogućnosti podnijeti potvrdu o primitku.
               [...]
               Što se tiče povreda navedenih u prvom podstavku, kazna se umnožava brojem radnika, vježbenika, samozaposlenih osoba ili samozaposlenih vježbenika na koje se odnosi.“

               20

               Prema članku 101. Zakona o kaznenim djelima u području socijalne sigurnosti, „[k]azna 3. razine sastoji se od novčane kazne od 100 do 1.000 eura ili od administrativne novčane kazne od 50 do 500 eura“. Članak 102. istog zakona predviđa da se dodatne desetine - koje su propisane člankom 1. podstavkom 1. Zakona od 5. ožujka 1952. o dodatnim desetinama na novčane kazne (Moniteur belge od 3. travnja 1952., str. 2606.), koji je izmijenjen Zakonom od 28. prosinca 2011., a odnosi se na različite odredbe u području pravosuđa (II) (Moniteur belge od 30. prosinca 2011., str. 81.669.) - primjenjuju na te novčane kazne kao i na te administrativne novčane kazne. Učinak primjene tih desetina jest šesterostruko umnožavanje navedenih novčanih kazni.

               21

               Članak 2. podstavak 2. Kaznenog zakonika propisuje da „[a]ko se kazna zapriječena u vrijeme presude razlikuje od one koja je bila propisana u vrijeme povrede, primijeniti će se blaža kazna“.

         Kraljeva uredba

               22

               Poglavlje VIII. glave IV. Programskog zakona nadopunjeno je Kraljevom uredbom od 20. ožujka 2007. za provedbu toga poglavlja, (Moniteur belge od 28. ožujka 2007., str. 16.975.), koja je izmijenjena Kraljevom uredbom od 31. kolovoza 2007. (Moniteur belge od 13. rujna 2007., str. 48.537., u daljnjem tekstu: Kraljeva uredba).

               23

               U skladu s člankom 7. Kraljeve uredbe:
               „Izjava navedena u članku 141. […] Programskog zakona […] sadrži sljedeće podatke:

                        1°

                        Identifikacijski podaci davatelja izjave. Ako on raspolaže matičnim brojem subjekta ili identifikacijskim brojem socijalnog osiguranja kada se radi o fizičkoj osobi koja nema svojstvo poduzeća u smislu navedenog zakona od 16. siječnja 2003., taj broj je dovoljan.

                        2°

                        Identifikacijski podaci upućenog radnika […] ili upućenog vježbenika. Kada on raspolaže identifikacijskim brojem iz Nacionalnog registra ili brojem od Banque‑Carrefour (belgijski središnji registar podataka o poduzećima) navedenim u članku 8. navedenog zakona od 15. siječnja 1990., taj broj je dovoljan;

                        3°

                        Podaci za identifikaciju poslodavca upućenog radnika ili institucije kod koje vježbenik obavlja vježbeništvo ili profesionalno obrazovanje. Kada on/ona raspolaže matičnim brojem poduzeća ili identifikacijskim brojem socijalnog osiguranja ako se radi o fizičkoj osobi koja nema svojstvo poduzeća u smislu navedenog zakona od 16. siječnja 2003., taj broj je dovoljan.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               24

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Thermotec NV belgijsko društvo čija je djelatnost proizvodnja industrijskih sustava za hlađenje. Četiri fizičke osobe koje su optužene u glavnom predmetu jesu, ili su bile, rukovoditelji društva. Sestrinsko društvo, Thermotec sp. z o.o. osnovano je u Poljskoj. Ono se bavi istom djelatnošću kao Thermotec NV.

               25

               Tijekom nadzora provedenog 5. svibnja 2008. u sjedištu Thermoteca NV službe socijalne inspekcije utvrdile su prisutnost četiri poljska radnika, od kojih su tri bila zaposlena u Thermotecu sp. z o.o. Za te radnike nije bio predan na uvid nijedan obrazac E 101. Thermotec sp. z o.o. nije mogao dati na uvid ni potvrdu o primitku izdanu povodom davanja izjave o upućivanju sukladno članku 139. Programskog zakona (u daljnjem tekstu: potvrda o primitku), a Thermotec NV kao krajnji korisnik usluga nije nadležnoj belgijskoj službi dostavio podatke za identifikaciju upućenih radnika koje nisu mogli dati na uvid potvrdu o primitku.

               26

               Provjera je pokazala da Thermotec sp. z o.o. nije ni za prethodna razdoblja zapošljavanja poljskih radnika ili vježbenika zatražio obrazac E 101. Osim toga, za razdoblje do 1. travnja 2007. optuženici nisu dostavili socijalnoj inspekciji ni imena tih radnika, ni ime ili naziv i adresu njihovih poslodavaca prvog dana njihove prisutnosti. Identifikacijski podaci osoba koje nisu mogle dati na uvid potvrdu o primitku nisu dostavljeni ni za razdoblje nakon toga datuma.

               27

               Dana 3. listopada 2008. revizor za područje rada pokrenuo je sudsku istragu. U okviru istrage 18. studenoga 2008. provedena je pretraga prostora. Poljska služba socijalne inspekcije dostavila je 21. studenoga 2008. važeće obrasce E 101 s povratnim djelovanjem.

               28

               Sastavljen je zapisnik o utvrđenim prekršajima Thermotec sp. z o.o. Osim toga, odlukom od 17. veljače 2012. protiv Thermoteca NV i četiri okrivljene fizičke osobe pokrenut je pred sudom koji je uputio zahtjev postupak zbog dva prekršaja. Prvi se odnosi na djela počinjena između 27. lipnja 2004. i 31. ožujka 2007., a sastoji se od povrede članka 69. stavka 1. podstavka 1. i stavka 2. podstavka 2. Zakona o gospodarskom prilagođavanju od 4. kolovoza 1978. Drugi se odnosi na okolnosti do kojih je došlo između 1. travnja 2007. i 18. studenoga 2008. te se sastoji od povrede članka 141. Programskog zakona. Ova dva prekršaja kažnjiva su novčanim kaznenim sankcijama.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se optuženike ne progoni zato što nisu dali prethodnu izjavu o upućivanju koju poslodavac mora dati za upućene radnike, nego zato što, kao krajnji korisnici usluga ili naručitelji radova nisu dostavili identifikacijske podatke za osobe koje nisu mogle podnijeti potvrdu o primitku.

               30

               Pred sudom koji je uputio zahtjev E. J. De Clercq i E. A. R. De Clercq te N. Rottiers tvrde da obveza davanja izjave koju nameće članak 141. Programskog zakona (u daljnjem tekstu: predmetna obveza davanja izjave) predstavlja neproporcionalnu prepreku slobodi pružanja usluga. Oni ističu da je potrebno voditi računa o činjenici da se ta obveza nadodaje na obvezu izjave koju stranom pružatelju usluga nameće članak 139. Programskog zakona te se također pozivaju na članak 19. točku (a) Direktive 2006/123.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema mišljenju nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Komisija/Belgija (C‑577/10, EU:C:2012:477, t. 54.), Direktiva 2006/123 nema značaja u ovom slučaju jer su se inkriminirajuće činjenice dogodile prije 2. listopada 2009. Smatra da međutim treba uzeti u obzir Direktivu 96/71.

               32

               Taj sud primjećuje da se obveza korisnika i naručitelja radova da dostave identifikacijske podatke za upućene radnike koje njihov poslodavac nije prethodno prijavio belgijskim vlastima može za korisnike pružatelja usluga koji imaju poslovni nastan u drugoj državi članici osim Kraljevine Belgije kvalificirati kao ograničenje slobode pružanja usluga. Taj sud međutim navodi da se u ovom slučaju mogu razmatrati različita opravdanja, kao što su zaštita upućenih radnika i nužnost posjedovanja podataka kako bi se mogao provoditi djelotvoran nadzor nad poštovanjem belgijskog zakonodavstva koje se na njih primjenjuje, sprečavanje nepoštenog tržišnog natjecanja, u što pripada i borba protiv socijalnog dampinga, očuvanje financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti i nužnost sprečavanja prijevare i borba protiv zlouporaba. Postavlja se pitanje međutim nadilazi li odnosna obveza davanja izjave i sankcija za nepoštovanje iste (u daljnjem tekstu, zajedno: predmetni nacionalni propis) ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.

               33

               Sud koji je uputio zahtjev osim toga navodi da na dan kada je donio odluku o upućivanju Sud još nije bio zauzeo stajalište u predmetu Komisija/Belgija (C‑577/10), koji se također odnosi na Programski zakon. On međutim ističe da se potonji predmet odnosi na samozaposlene osobe, dok su u ovom predmetu u pitanju obveze krajnjeg korisnika kod upućivanja radnika i vježbenika, te se stoga ovaj predmet tiče odredbi Programskog zakona različitih od predmeta Komisija/Belgija.

               34

               U tim je okolnostima rechtbank van eerste aanleg te Mechelen (prvostupanjski sud u Mechelenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 56. i 57. UFEU‑a (bivši članci 49. i 50. UEZ‑a) i članak 3. stavke 1. i 10. [Direktive 96/71], u vezi s ili nevezano s člankom 19. [Direktive 2006/123], tumačiti u smislu da se protive odredbi članka 141. [Programskog zakona], na temelju kojeg se svakoj osobi kod koje ili za koju, neposredno ili u podugovornom odnosu, rade upućeni radnici ili vježbenici, nameće obveza dostavljanja elektroničkim putem (odnosno, u slučaju nemogućnosti, telefaksom ili poštom) Nacionalnom uredu za socijalnu sigurnost, prije početka rada tih osoba, identifikacijskih podataka za osobe koje ne mogu pružiti [potvrdu o primitku], u vezi s člankom 157. [Programskog zakona] i člankom 183. stavkom 1. podstavkom 1. Zakona o kaznenim djelima u području socijalne sigurnosti koji kaznama sankcionira nepoštovanje te obveze?“

         O prethodnom pitanju

               35

               Uvodno treba istaknuti, s jedne strane, da se sud koji je uputio pitanje u svom pitanju poziva na članak 157. Programskog zakona. Taj je članak, među ostalim, propisivao sankciju koja se primjenjuje na poslodavca upućenih radnika koji krši obvezu davanja izjave na temelju članka 139. Programskog zakona. Međutim, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, u slučaju u glavnom predmetu riječ je o sankciji koja se primjenjuje na korisnika usluga koji nije poštovao obvezu davanja izjave za radnike za koje prethodno nije dao izjavu njihov poslodavac. Ova sankcija bila je propisana člankom 158. Programskog zakona. Taj članak zamijenjen je 1. srpnja 2011. člankom 183. Zakona o kaznenim djelima u području socijalne sigurnosti, koji se, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, primjenjuje u postupku u glavnom predmetu sukladno članku 2. podstavku 2. Kaznenog zakona. S druge strane, iako je, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, protiv optuženika pred nacionalnim sudom pokrenut postupak zbog dva prekršaja, taj sud postavlja pitanje Sudu samo u vezi s povredom zbog navodnog kršenja članka 141. Programskog zakona.

               36

               Osim toga, treba odmah istaknuti da su, iako se u svojem pitanju sud koji je uputio zahtjev poziva kako na radnike tako i na vježbenike upućene na državno područje Belgije, nacionalne odredbe koje se na njih primjenjuju mutatis mutandis identične. Stoga događaji u nastavku koji se odnosi na upućene radnike vrijede jednako i za navedene stažiste, s obzirom na to da oni svoj staž obavljaju u uvjetima stvarnog i djelotvornog rada (vidjeti, u tom smislu, presude Lawrie‑Blum, 66/85, EU:C:1986:284, t. 22., kao i Bernini, C‑3/90, EU:C:1992:89, t. 14. i 15.).

               37

               U tim okolnostima treba uzeti u obzir da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita trebaju li članci 56. i 57. UFEU‑a, kao i članak 3. stavci 1. i 10. Direktive 96/71, u vezi s ili nevezano s člankom 19. Direktive 2006/123, biti tumačeni u smislu da se protive propisu države članice na temelju kojeg korisnik usluga, koje ostvaruju radnici upućeni od pružatelja usluga koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici, mora prije početka rada tih radnika dati izjavu nadležnim vlastima o identifikacijskim podacima tih radnika koji ne mogu pružiti dokaz o izjavi koju je njihov poslodavac trebao dati nadležnim tijelima te države članice domaćina prije početka pružanja navedene usluge.

               38

               Belgijska, danska i francuska vlada u biti tvrde da se nacionalni propis u ovom slučaju ne može kvalificirati kao prepreka slobodi pružanja usluga i da je u svakom slučaju takav propis, s jedne strane, opravdan važnim razlozima u općem interesu koji se osobito odnose na zaštitu radnika, sprečavanje nepoštenog tržišnog natjecanja i borbu protiv prijevare te, s druge strane, nužan za provedbu tih ciljeva. Osim toga, te vlade ocjenjuju da, u ovom slučaju, nije potrebno tumačiti ni Direktivu 96/71 ni Direktivu 2006/123.

               39

               Austrijska vlada smatra u biti da nacionalni propis u ovom slučaju odgovara odredbi članka 5. Direktive 96/71 prema kojoj države članice poduzimaju potrebne mjere za slučaj nepoštovanja odredaba te direktive.

               40

               Oba De Clercqa i N. Rottiers naprotiv tvrde da taj propis predstavlja neproporcionalno ograničenje slobode pružanja usluga, protivno člancima 56. i 57. UFEU‑a. Dodaju i da Direktiva 2006/123 izričito zabranjuje državama članicama uvođenje obveze davanja izjave kako bi se moglo koristiti uslugu koju pruža pružatelj usluga koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici.

               41

               Europska komisija tvrdi da, s obzirom na sudsku praksu Suda, u ovom slučaju nije potrebno tumačiti članak 3. stavke 1. i 10. Direktive 96/71 te navodi da Direktiva 2006/123 nije primjenjiva ratione temporis na činjenice u glavnom predmetu. Osim toga, Komisija je mišljenja da nacionalni propis u ovom slučaju predstavlja prepreku slobodi pružanja usluga. Taj se propis može opravdati, ali je na sudu koji je uputio zahtjev da konkretno i precizno utvrdi i ocijeni cilj koji taj nacionalni propis slijedi kao i njegovu proporcionalnost.

         Primjenjivost članka 3. stavaka 1. i 10. Direktive 96/71

               42

               U skladu sa svojim naslovom, članak 3. Direktive 96/71 odnosi se na „[u]vjet[e] zaposlenja“ upućenih radnika.

               43

               Tako stavak 1. članka 3. propisuje da države članice osiguravaju da, neovisno o pravu koje se primjenjuje na radni odnos, poduzeća s poslovnim nastanom u državi članici, koja u okviru prekograničnog pružanja usluga upućuju radnike na državno područje druge države članice, jamče tim radnicima uvjete zaposlenja koji su u državi članici u kojoj se obavlja posao određeni zakonom ili drugim propisom, i/ili kolektivnim ugovorima ili arbitražnim pravorijecima ako se odnose na djelatnosti iz sektora gradnje navedene u prilogu te direktive, a koji se osobito odnose na maksimalno radno vrijeme i minimalno vrijeme odmora, minimalno trajanje plaćenog godišnjeg odmora, iznos minimalne plaće, kao i na sigurnost, zdravstvene uvjete i higijenu na radu.

               44

               Na sličan način stavak 10. navedenog članka 3. navodi da države članice mogu, na jednak način i u skladu s Ugovorom, na svoja poduzeća i poduzeća drugih država članica primjenjivati uvjete zaposlenja koji se odnose na pitanja osim onih iz prvog podstavka stavka 1. istog članka u mjeri u kojoj se radi o odredbama javnog poretka, kao i na uvjete zaposlenja određene kolektivnim ugovorima ili arbitražnim pravorijecima koji se odnose na djelatnosti osim onih spomenutih u prilogu Direktive 96/71.

               45

               Stavcima 1. i 10. članka 3. Direktive 96/71 cilj je, dakle, osigurati upućenim radnicima primjenu pravila za minimalnu zaštitu u državi članici domaćinu što se tiče uvjeta zaposlenja u odnosu na pitanja navedena u stavku 1. istog članka, kao i, ako je potrebno, ona koja navode države članice na temelju stavka 10. istog članka, dok privremeno rade na državnom području navedene države članice (vidjeti, u tom smislu, presudu Laval un Partneri, C‑341/05, EU:C:2007:809, t. 76.).

               46

               U ovom slučaju, iz naznaka koje je pružio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se nacionalni propis u ovom slučaju ne odnosi neposredno na uvjete zaposlenja iz navedenih odredbi, nego mu je namjena jamčenje djelotvornosti nadzora koji mogu provoditi belgijske vlasti u cilju osiguranja poštovanja navedenih uvjeta zaposlenja.

               47

               Međutim, Sud je već sudio da takve mjere nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive 96/71, niti su harmonizirane na razini Europske unije, jer je cilj Direktive 96/71 koordinirati nacionalne materijalne propise koji se odnose na uvjete zaposlenja upućenih radnika, neovisno o dopunskim administrativnim pravilima kojima je namjena omogućavanje provjere poštovanja navedenih uvjeta. Države članice stoga mogu slobodno odrediti te mjere uz poštovanje Ugovora i općih načela prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu dos Santos Palhota i dr., C‑515/08, EU:C:2010:589, t. 25. do 27.).

               48

               Stoga situacija poput one u glavnom predmetu nije obuhvaćena odredbama članka 3. stavaka 1. i 10. Direktive 96/71.

         Primjenjivost članka 19. Direktive 2006/123

               49

               Članak 16. stavak 2. točka (g) Direktive 2006/123 propisuje da države članice ne smiju ograničiti slobodu pružanja usluga pružatelju koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici uvodeći ograničenja slobodi pružanja usluga navedena u članku 19. iste direktive. Međutim, kako to ističu oba De Clercqa i N. Rottiers, iz zajedničkog čitanja navedenog članka 16. stavka 2. točke (g) i članka 19. točke (a) Direktive 2006/123 proizlazi da države članice ne mogu nametnuti primatelju usluga zahtjeve koji ograničavaju korištenje usluge koju pruža pružatelj koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici, osobito ne obvezu davanja izjave pred nadležnim tijelima.

               50

               Međutim, treba istaknuti da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se protiv optuženika provodi postupak zbog činjenica koje su se događale između 1. travnja 2007. i 18. studenoga 2008., što je bilo prije isteka roka za prenošenje Direktive 2006/123, koji je člankom 44. stavkom 1. bio određen za 28. prosinca 2009. Stoga ta direktiva nije primjenjiva ratione temporis na spor u glavnom postupku.

               51

               Pod tim uvjetima nije potrebno uzeti u obzir odredbe članka 19. Direktive 2006/123 u okviru ispitivanja prethodnog pitanja.

         Članci 56. i 57. UFEU‑a

               52

               Ponajprije treba istaknuti da se, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, spor u glavnom postupku odnosi na primatelje usluga koje pruža poduzeće koje ima poslovni nastan u jednoj državi članici i koje je uputilo svoje radnike na određeno razdoblje u poduzeće iz iste grupacije koje ima poslovni nastan u drugoj državi članici u svrhu pružanja usluga u toj drugoj državi članici. Kako članak 56. UFEU‑a daje prava ne samo samom pružatelju usluga, nego i primatelju tih usluga, takva činjenična situacija obuhvaćena je člancima 56. i 57. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu, presude dos Santos Palhota i dr., EU:C:2010:589, t. 28. i navedenu sudsku praksu, kao i Strojírny Prostějov i ACO Industries Tábor, C‑53/13 i C‑80/13, EU:C:2014:2011, t. 26. te također navedenu sudsku praksu).

         Postojanje ograničenja slobode pružanja usluga

               53

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da članak 56. UFEU‑a nalaže ne samo zabranu svake diskriminacije pružatelja usluga na osnovi njegove nacionalnosti ili okolnosti da ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one u kojoj usluga treba biti pružena, nego i ukidanje svakog ograničenja, čak i ako se ono jednako primjenjuje na domaće pružatelje usluga kao i na one iz drugih država članica, ako je takve naravi da zabranjuje, otežava ili čini manje privlačnima djelatnosti pružatelja usluge koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici u kojoj zakonito pruža istovrsne usluge (vidjeti, osobito, presude dos Santos Palhota i dr., EU:C:2010:589, t. 29. i navedenu sudsku praksu; Komisija/Belgija, C‑577/10, EU:C:2012:814, t. 38., kao i Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Nadalje, kao što je to istaknuto u točki 52. ove presude, članak 56. UFEU‑a daje prava ne samo pružateljima usluga, nego i primateljima navedenih usluga.

               55

               U ovom slučaju, iz članka 141. Programskog zakona proizlazi da predmetna obveza davanja izjave podrazumijeva da konačni korisnici ili naručitelji kod kojih ili za koje upućeni radnici neposredno ili u podugovornom odnosu obavljaju posao, provjeravaju prije početka pružanja usluga mogu li ti upućeni radnici podnijeti potvrdu o primitku. Ako se potvrda o primitku ne može podnijeti, ti konačni korisnici ili naručitelji moraju dati elektroničkim putem izjavu pred belgijskim nadležnim vlastima.

               56

               Prema članku 7. Kraljeve uredbe, ta izjava mora sadržavati identifikacijske podatke za davatelja izjave, koji, ako je potrebno, mogu biti ograničeni samo na matični broj subjekta ili identifikacijski broj socijalnog osiguranja, identifikacijske podatke za upućenog radnika koji ne može podnijeti potvrdu o primitku, koji mogu biti, ako je potrebno, identifikacijski broj iz Nacionalnog registra ili broj od „Banque‑Carrefour“, kao i identifikacijske podatke za poslodavca radnika, koji također mogu biti, ako je potrebno, matični broj subjekta ili identifikacijski broj socijalnog osiguranja.

               57

               Temeljem članaka 101. i 183. Zakona o kaznenim djelima u području socijalne sigurnosti, nepoštovanje obveze davanja predmetne izjave od strane primatelja usluga kažnjava se ili novčanom kaznom u iznosu od 100 do 1.000 eura ili administrativnom novčanom kaznom u iznosu od 50 do 500 eura, uz primjenu dodatnih desetina te umnožavanjem novčane kazne za broj radnika na koje se odnosi.

               58

               Na taj način predmetni nacionalni propis nalaže korisnicima usluga, koje pružaju radnici upućeni od strane poslodavca koji ima poslovni nastan u državi članici različitoj od Kraljevine Belgije, ne samo nadzor prije početka pružanja usluge je li poslodavac navedenih radnika sâm ispunio obvezu davanja izjave koju mu nameće članak 139. Programskog zakona, nego i, ako je potrebno, da od navedenih radnika prikupi, također prije svakog početka pružanja usluge, njihove identifikacijske podatke kao i podatke za njihova poslodavca te da ih zajedno sa svojim podacima proslijedi nadležnim belgijskim tijelima.

               59

               Treba dakle zaključiti da je propis koji nameće takve obveze, čije nepoštovanje može biti kazneno sankcionirano, takve naravi da primateljima usluga koji imaju poslovni nastan u Belgiji čini manje privlačnima usluge koje pružaju pružatelji usluga koji imaju poslovni nastan u drugim državama članicama te zbog toga odvraćaju navedene primatelje od korištenja usluga pružatelja koji imaju poslovni nastan u drugim državama članicama.

               60

               Stoga takav propis predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga u smislu članka 57. UFEU‑a koje je, načelno, zabranjeno člankom 56. UFEU‑a.

               61

               Ovaj zaključak nije doveden u pitanje ni argumentom belgijske vlade prema kojem su u biti učinci navedenog propisa zanemarivi, iz razloga što se zahtijeva samo dostava ograničenog broja podataka, jer je odnosna obveza davanja izjave samo deklaratorna te se samo podredno primjenjuje. U tom pogledu dostatno je podsjetiti da je, u svakom slučaju, čak i ograničenje temeljne slobode slabijeg opsega ili male važnosti načelno zabranjeno Ugovorom (presude Corsica Ferries (Francuska), C‑49/89, EU:C:1989:649, t. 8., kao i Strojírny Prostějov i ACO Industries Tábor, EU:C:2014:2011, t. 42.).

         Opravdanje ograničenja slobode pružanja usluga

               62

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nacionalni propis koji se odnosi na područje koje nije predmet usklađivanja na razini Unije i koji se bez razlike primjenjuje na sve osobe ili poduzeća koja obavljaju djelatnost na državnom području odnosne države članice može, usprkos svom ograničavajućem učinku na slobodu pružanja usluga, biti opravdan važnim razlogom u općem interesu koji nije zaštićen pravilima kojima je pružatelj usluga podvrgnut u državi članici u kojoj ima poslovni nastan, a koji je prikladan za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i koji ne nadilazi ono što je nužno kako bi ga se ostvarilo (presude Arblade i dr., C‑369/96 i C‑376/96, EU:C:1999:575, t. 34. i 35.; dos Santos Palhota i dr., EU:C:2010:589, t. 45. i navedena sudska praksa, kao i Komisija/Belgija, EU:C:2012:814, t. 44.).

               63

               Osim toga, Sud je već presudio da se, u pogledu mogućnosti da tijela države članice na državnom području na kojem se usluga pruža provedu nadzor u cilju osiguranja poštovanja prava koje zakonodavstvo navedene države članice daje radnicima na svom državnom području, poduzeća koja imaju poslovni nastan u državi članici na čijem se državnom području pruža usluga i ona koja imaju poslovni nastan u drugoj državi članici te upućuju radnike na državno područje prve države članice radi pružanja usluge u toj prvoj državi članici nalaze u objektivno različitim situacijama (vidjeti, u tom smislu, presude Finalarte i dr., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98 do C‑54/98 i C‑68/98 do C‑71/98, EU:C:2001:564, t. 63., 64. i 73., kao i Komisija/Belgija, EU:C:2012:814, t. 48.).

               64

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev je mišljenja da se predmetna nacionalna odredba može opravdati zaštitom upućenog radnika, nužnošću provedbe djelotvornog nadzora nad poštovanjem belgijskog zakonodavstva koje se na njih primjenjuje, sprečavanjem nepoštenog tržišnog natjecanja, u što ulazi i borba protiv socijalnog dampinga, očuvanjem financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti i nužnošću sprječavanja prijevara i borbom protiv zlouporaba. Belgijska vlada također tvrdi da je nacionalni propis u ovom slučaju opravdan ciljevima zaštite radnika, sprečavanja nepoštenog tržišnog natjecanja i borbe protiv prijevara.

               65

               U tom pogledu treba podsjetiti da je Sud već presudio da među važne razloge u općem interesu koji mogu opravdavati ograničenje slobode pružanja usluga osobito pripadaju zaštita radnika (presuda dos Santos Palhota i dr., EU:C:2010:589, t. 47. kao i navedena sudska praksa), sprečavanje nepoštenog tržišnog natjecanja poduzeća koja svojim upućenim radnicima isplaćuju plaće niže od minimalne razine u mjeri u kojoj taj cilj uključuje cilj zaštite radnika kao sredstvo borbe protiv socijalnog dampinga (vidjeti, u tom smislu, presudu Wolff & Müller, C‑60/03, EU:C:2004:610, t. 35., 36. i 41.), kao i borba protiv prijevara, osobito socijalnih, te sprečavanje zlouporaba, posebno borba protiv neprijavljenog rada u mjeri u kojoj se taj cilj može u prvom redu odnositi na zaštitu financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu Rüffert, C‑346/06, EU:C:2008:189, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               66

               Također, Sud je prepoznao ovlast država članica da provjeravaju poštovanje nacionalnih odredbi i prava Unije u području pružanja usluga te je prihvatio da važni razlozi u općem interesu koji opravdavaju materijalne odredbe propisa mogu također opravdati mjere nadzora potrebne kako bi se osiguralo njihovo poštovanje (vidjeti, u tom smislu, presude Arblade i dr., EU:C:1999:575, t. 38. i navedenu sudsku praksu, kao i dos Santos Palhota i dr., EU:C:2010:589, t. 48.).

               67

               U tom kontekstu treba podsjetiti da je Sud, što se tiče obveze davanja prethodne izjave, koju u biti nameće članak 153. Programskog zakona neovisnim pružateljima usluga koji imaju zakonit poslovni nastan u drugoj državi članici osim Kraljevine Belgije i koji žele pružati usluge u Belgiji na privremenoj osnovi, presudio da se Kraljevina Belgija može koristiti, kao opravdanje za prepreku slobodi pružanja usluga koju stvara ta odredba, ciljevima borbe protiv prijevara, osobito onih socijalnih, sprečavanja zlouporaba i zaštite radnika (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Belgija, EU:C:2012:814, t. 45.).

               68

               U ovom slučaju, iz spisa predmeta kojim raspolaže Sud proizlazi da je obveza davanja izjave u ovom slučaju nametnuta primatelju usluga i da nadopunjuje obvezu davanja prethodne izjave koja je već nametnuta poslodavcu upućenih radnika. Nadalje, treba navesti da, posebno u području radnog prava, radnici upućeni na državno područje Belgije od strane njihovog poslodavca koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici načelno uživaju, osobito na temelju Direktive 96/71, određena socijalna prava čije poštovanje osigurava predmetni nacionalni propis.

               69

               Iz toga proizlazi da ciljevi zaštite upućenih radnika i borbe protiv prijevara, na koje se u ovom slučaju poziva belgijska vlada, mogu također opravdati predmetni nacionalni propis i da je taj propis, s obzirom na to da predstavlja mjeru nadzora nužnu za osiguravanje poštovanja navedenih važnih razloga u općem interesu, u smislu sudske prakse navedene u točkama 65. i 66. ove presude, a priori prikladan za jamčenje ostvarivanja tih ciljeva.

               70

               Pod tim uvjetima, na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni je li taj propis proporcionalan ostvarivanju utvrđenih ciljeva, uzimajući u obzir sve relevantne elemente (vidjeti, u tom smislu, presude Finalarte i dr., EU:C:2001:564, t. 49., kao i International Transport Workers’ Federation i Finnish Seamen’s Union, C‑438/05, EU:C:2007:772, t. 84.).

               71

               U svrhu te ocjene, treba podsjetiti da je Sud već presudio da obveza poslodavca koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici da prije upućivanja obavijesti tijela države članice domaćina o nazočnosti jednog ili više radnika koje se upućuje, o predviđenom trajanju te nazočnosti i o jednoj ili više usluga koje opravdavaju upućivanje, predstavlja učinkovitu i proporcionalnu mjeru koja po naravi omogućuje tim tijelima da, s jedne strane, nadziru poštovanje propisa države članice domaćina koji se odnose na socijalna pitanja i na plaće tijekom trajanja upućivanja, uzimajući u obzir obveze kojima taj poslodavac već podliježe temeljem socijalnih pravnih pravila koja se primjenjuju u državi članici porijekla, i, s druge strane, borbu protiv prijevara (vidjeti, u tom smislu, presudu dos Santos Palhota i dr., EU:C:2010:589, t. 51., 53. i 54. kao i navedenu sudsku praksu).

               72

               Međutim, kao što to navodi belgijska vlada, predmetni nacionalni propis, s obzirom na to da podrazumijeva nadzor obveze davanja izjave koja je na poslodavcu radnika privremeno upućenih na belgijsko državno područje, može se smatrati posljedicom takve obveze koja je nužna kako bi se ostvarili ciljevi koje slijedi sustav Limosa.

               73

               Također je moguće podsjetiti da se uvođenje sankcija, uključujući i one kaznene naravi, može smatrati nužnim u cilju jamčenja djelotvornog poštovanja nacionalnog propisa, pod uvjetom, međutim, da su narav i iznos nametnute sankcije u svakom pojedinačnom slučaju proporcionalni težini povrede koja se njome sankcionira (vidjeti, u tom smislu, presude Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, t. 69. i 70., kao i Komisija/Grčka, C‑156/04, EU:C:2007:316, t. 72.).

               74

               S obzirom na te elemente, čini se da odnosni nacionalni propis može biti proporcionalan ciljevima koje su naveli sud koji je uputio zahtjev i belgijska vlada, što je međutim na nacionalnom sudu da provjeri.

               75

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članke 56. i 57. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se ne protive propisu države članice poput predmetnog propisa u glavnom postupku, na temelju kojega primatelj usluga koje su ostvarili radnici upućeni od pružatelja usluga koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici mora nadležnim tijelima dati izjavu, prije početka rada tih radnika, o njihovim identifikacijskim podacima kad oni ne mogu podnijeti dokaz o izjavi koju je njihov poslodavac morao dati pred nadležnim tijelima te države članice domaćina prije početka pružanja navedene usluge, ako se takav propis može opravdati na temelju zaštite važnog razloga u općem interesu, kao što su to zaštita radnika ili borba protiv socijalnih prijevara, pod uvjetom da je utvrđeno da je prikladan za jamčenje ostvarenja legitimnog zadanog cilja ili ciljeva te da ne nadilazi ono što je nužno kako bi ga se ostvarilo, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               76

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članke 56. i 57. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se ne protive propisu države članice poput predmetnog propisa u glavnom postupku, na temelju kojega primatelj usluga koje su ostvarili radnici upućeni od pružatelja usluga koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici mora nadležnim tijelima dati izjavu, prije početka rada tih radnika, o njihovim identifikacijskim podacima kad oni ne mogu podnijeti dokaz o izjavi koju je njihov poslodavac morao dati pred nadležnim tijelima te države članice domaćina prije početka pružanja navedene usluge, ako se takav propis može opravdati na temelju zaštite važnog razloga u općem interesu, kao što su to zaštita radnika ili borba protiv socijalnih prijevara, pod uvjetom da je utvrđeno da je prikladan za jamčenje ostvarenja legitimnog zadanog cilja ili ciljeva te da ne nadilazi ono što je nužno kako bi ga se ostvarilo, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. rujna 2017.#X protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Primjena sustava socijalne sigurnosti – Radnici migranti – Određivanje primjenjivog zakonodavstva – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 14. stavak 2. točka (b) podtočka i. – Osoba koja je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica – Osoba koja je zaposlena u jednoj državi članici i obavlja svoju djelatnost djelomično u državi članici boravišta.#Predmet C-570/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Primjena sustava socijalne sigurnosti – Radnici migranti – Određivanje primjenjivog zakonodavstva – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 14. stavak 2. točka (b) podtočka i. – Osoba koja je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica – Osoba koja je zaposlena u jednoj državi članici i obavlja svoju djelatnost djelomično u državi članici boravišta”
      U predmetu C‑570/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 30. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 5. studenoga 2015., u postupku

         X

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobu X, A. B. Bongers, belastingadviseur,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 2. točke (a) i članka 14. stavka 2. točke (b) podtočke i. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. (SL 2008., L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 18.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe X i Staatssecretaris van Financiën (Državni tajnik za financije, Nizozemska) povodom odluke o utvrđivanju poreza na dohodak i doprinosa za socijalnu sigurnost.

         Pravni okvir

               3

               U članku 13. Uredbe br. 1408/71 određuje se:
               „1.   Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Ovisno o člancima od 14. do 17.:

                        (a)

                        na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države, čak i ako boravi na državnom području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na državnom području druge države članice;

                  […]”

               4

               Članak 14. te uredbe predviđa:
               „Članak 13. stavak 2. točka (a) primjenjuje se ovisno o sljedećim izuzecima i okolnostima:
               […]

                        2.

                        Na osobu koja je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica primjenjuje se sljedeće zakonodavstvo:
                        […]

                                 (b)

                                 na osobu, osim onih koje su navedene u točki (a), primjenjuje se:

                                          i.

                                          zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi, ako obavlja svoju djelatnost djelomično na tom području ili pripada pod nekoliko poduzeća ili nekoliko poslodavaca koji imaju registrirana sjedišta ili mjesta poslovanja na državnom području različitih država članica;

                                          ii.

                                          zakonodavstvo države članice na čijem se državnom području nalazi registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava, ako ne boravi na državnom području nijedne od država članica gdje obavlja svoju djelatnost.

                           […]”

               5

               Članak 14.a stavak 2. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Na osobu koja je uobičajeno samozaposlena na državnom području dviju ili više država članica primjenjuje se zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi ako obavlja bilo koji dio svoje djelatnosti na državnom području te države članice. […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               6

               Tijekom 2009. osoba X, nizozemski državljanin koji boravi u Belgiji, radila je 1872 sata kao voditelj računovodstva i voditelj telekomunikacijskih odnosa za poslodavca s poslovnim nastanom u Nizozemskoj.

               7

               Od ta 1872 radna sata, osoba X odradila je 121 sat u Belgiji, što otprilike iznosi 6,5 % ukupnog radnog vremena te godine. Time je obuhvaćeno 17 sati provedenih u posjetima klijentima i 104 sata koja je provela radeći od kuće. Te se djelatnosti nisu obavljale po određenoj shemi i ugovor o radu nije sadržavao nikakve odredbe o radu u Belgiji.

               8

               Tijekom 2009. osoba X obavljala je druge djelatnosti za poslodavca, odnosno 1751 sat u Nizozemskoj, u uredu i u posjetima potencijalnim klijentima.

               9

               Spor između osobe X i Državnog tajnika za financije u glavnom postupku odnosi se na obračun poreza na dohodak i doprinosa iz sustava socijalne sigurnosti za godinu 2009.

               10

               Gerechtshof ‘s‑Hertogenbosch (Žalbeni sud, ‘s‑Hertogenbosch, Nizozemska), u žalbenom postupku protiv presude Rechtbank Zeeland‑West‑Brabant (Sud u Zeeland‑West‑Brabantu), presudio je da je osoba X samo povremeno obavljala djelatnosti u Belgiji u 2009. Zaključio je da se te djelatnosti ne mogu uzeti u obzir u svrhu određivanja zakonodavstva u području primjenjive socijalne sigurnosti i da je to, u skladu s člankom 13. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1408/71, isključiva nadležnost nizozemskog zakonodavstva koje se treba primijeniti za godinu 2009.

               11

               Osoba X podnijela je sudu koji je uputio zahtjev žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude.

               12

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Prema kojem kriteriju ili kojim kriterijima treba ispitati koje se zakonodavstvo primjenjuje u skladu s Uredbom br. 1408/71 u slučaju radnika koji živi u Belgiji i veliku većinu svojega rada za svojega poslodavca obavlja u Nizozemskoj te pored toga 6,5 % toga rada u predmetnoj godini obavlja u Belgiji – u svojem domu i kod klijenata – a da pritom ne može biti riječ o utvrđenom obrascu niti je s njegovim poslodavcem sklopljen sporazum o obavljanju djelatnosti u Belgiji?”

         O prethodnom pitanju

               13

               Svojim pitanjem Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 2. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se za osobu poput one u glavnom postupku, koja je zaposlena kod poslodavca s poslovnim nastanom na državnom području jedne države članice i ima boravište na državnom području druge države članice u kojoj je u prethodnoj godini djelomično obavljala svoju djelatnost zaposlene osobe koja čini 6,5 % njezina radnog vremena, o čemu nije prethodno sklopila sporazum sa svojim poslodavcem, smatra da je uobičajeno zaposlena na državnom teritoriju dviju država članica u smislu te odredbe.

               14

               U tom smislu, valja podsjetiti da odredbe glave II. Uredbe br. 1408/71, čiji je dio članak 14. stavak 2., prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda predstavljaju potpun i ujednačen sustav kolizijskih pravila čiji je cilj da se na radnike koji se kreću unutar Europske unije primjenjuje sustav socijalne sigurnosti samo jedne države članice, kako bi se izbjeglo preklapanje nacionalnih zakonodavstava koja se primjenjuju i komplikacije koje bi zbog toga mogle nastati (presuda od 4. listopada 2012., Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, t. 29. i navedena sudska praksa).

               15

               U tu svrhu, članak 13. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1408/71, postavlja načelo prema kojem se na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje zakonodavstvo te države, čak i ako boravi na državnom području druge države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2012., Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, t. 30.).

               16

               To načelo je, međutim, oblikovano „[o]visno o člancima od 14. do 17.” Uredbe br. 1408/71. Naime, u određenim specifičnim situacijama doslovna primjena općeg pravila iz članka 13. stavka 2. točke (a) te uredbe može zapravo prouzročiti, umjesto izbjeći, upravne komplikacije kako za radnika tako i za poslodavca i tijela socijalne sigurnosti koje bi mogle stvoriti prepreke slobodi kretanja osoba obuhvaćenih navedenom uredbom (presuda od 4. listopada 2012., Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, t. 31.).

               17

               Članak 14. stavak 2. točka (b) podtočka i. Uredbe br. 1408/71 predviđa da se na osobu koja je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica primjenjuje zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi, ako obavlja svoju djelatnost djelomično na tom području.

               18

               Iz te odredbe, koja derogira opće pravilo povezanosti s državom članicom zaposlenja, proizlazi da je njezina primjena uvjetovana činjenicom da je dotična osoba uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica.

               19

               Međutim, to pretpostavlja da dotična osoba uobičajeno obavlja značajni dio djelatnosti na državnom području dviju ili više država članica (vidjeti analogijom presudu od 30. ožujka 2000., Banks i dr., C‑178/97, EU:C:2000:169, t. 25.).

               20

               U tom smislu, u svrhu primjene članka 14. stavka 2. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 1408/71 ne može se uzeti u obzir činjenica da dotična osoba samo povremeno obavlja djelatnost na državnom području države članice.

               21

               Pri utvrđivanju toga treba li osobu smatrati uobičajeno zaposlenom na državnom području dviju ili više država članica ili se, upravo suprotno, radi o djelatnostima koje se povremeno obavljaju na državnom području više država članica, u obzir treba osobito uzeti trajanje razdoblja u kojem se obavljala djelatnost i narav poslova definiranih ugovorima kao i, ovisno o slučaju, stvarno obavljanje djelatnosti (vidjeti u tom smislu presude od 12. srpnja 1973., Hakenberg, 13/73, EU:C:1973:92, t. 20, kao i od 4. listopada 2012., Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, t. 44.).

               22

               Što se tiče utvrđivanja jesu li djelatnosti koje se obavljaju na državnom području dviju ili više država članica uobičajene i značajne, valja istaknuti da je Sud u svojoj presudi od 16. veljače 1995., Calle Grenzshop Andresen (C‑425/93, EU:C:1995:37), presudio da slučaj radnika koji boravi u jednoj državi članici i zaposlen je u poduzeću koje ima sjedište u drugoj državi članici, koji u okviru tog radnog odnosa, do 10 sati tjedno, redovito dio svoje djelatnosti obavlja u državi članici boravišta, potpada pod članak 14. stavak 2. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 1408/71.

               23

               Sud je također smatrao da se za osobu koja polovinu svoje djelatnosti samozaposlene osobe obavlja na državnom području države članice boravišta, a polovinu na državnom području druge države članice, smatra da je uobičajeno samozaposlena na državnom području dviju država članica, u smislu članka 14.a Uredbe br. 1408/71 (vidjeti u tom smislu presudu od 13. listopada 1993., Zinnecker, C‑121/92, EU:C:1993:840, t.15. do 18.).

               24

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da u predmetnom ugovoru o radu nije predviđeno da će osoba X pružati usluge na državnom području države članice boravišta. Usto, od ukupnih radnih sati koje je dotična osoba odradila u predmetnoj godini, samo je otprilike 6,5 % odrađeno u toj državi članici, većinom od kuće.

               25

               U tim okolnostima, ne može se smatrati da osoba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, uobičajeno obavlja značajan dio svojih djelatnosti na državnom području države članice boravišta.

               26

               Takav je zaključak u skladu sa sustavom kolizijskih pravnih pravila predviđenih odredbama iz glave II. Uredbe br. 1408/71.

               27

               Naime, kao što to proizlazi iz članka 13. stavka 2. točke (a) te uredbe, opće pravilo povezanosti s državom članicom zaposlenja derogira se samo u specifičnim situacijama u kojima se povezanost s druge osnove čini prikladnijom.

               28

               Međutim, smatrati opravdanim primjenu članka 14. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 u situaciji u kojoj osoba – od ukupnog broja radnih sati koje je u jednoj godini odradila za svojeg poslodavca s poslovnim nastanom u jednoj državi članici – samo 6,5 % odradi na državnom području druge države članice koja je ujedno država njezina boravišta, o čemu ne postoji prethodni sporazum s navedenim poslodavcem, dovelo bi, s jedne strane, do zanemarivanja derogativnog karaktera povezanosti s državom članicom boravišta i, s druge strane, do opasnosti od zaobilaženja kolizijskih pravila sadržanih u glavi II. te uredbe, kao što je to naglasio nezavisni odvjetnik u točki 29. svojeg mišljenja.

               29

               S obzirom na prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. stavak 2. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da se za osobu, poput one u glavnom postupku, koja je zaposlena kod poslodavca s poslovnim nastanom na državnom području jedne države članice i ima boravište na državnom području druge države članice u kojoj je u prethodnoj godini djelomično obavljala svoju djelatnost zaposlene osobe koja čini 6,5 % njezina radnog vremena, o čemu nije prethodno sklopila sporazum sa svojim poslodavcem, ne može smatrati da je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju država članica u smislu te odredbe.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 14. stavak 2. točku (b) podtočku i. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008., treba tumačiti na način da se za osobu, poput one u predmetu u glavnom postupku, koja je zaposlena kod poslodavca s poslovnim nastanom na državnom području jedne države članice i ima boravište na državnom području druge države članice u kojoj je u prethodnoj godini djelomično obavljala svoju djelatnost zaposlene osobe koja čini 6,5 % njezina radnog vremena, o čemu nije prethodno sklopila sporazum sa svojim poslodavcem, ne može smatrati da je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju država članica u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. rujna 2015.#Mansour Dairek Attoumi protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Dizajni Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Registrirani dizajn Zajednice DIESEL – Raniji verbalni međunarodni žig DIESEL – Razlog za ništavost – Korištenje znaka razlikovanja – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 25. stavak 1. točka (e) Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Dokaz o stvarnoj uporabi – Prekid upravnog postupka.#Predmet T-278/14.


Presuda Suda (veliko vijeće) 15. studenoga 2011.#Europska komisija protiv Savezna Republika Njemačka.#Predmet C-539/09.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 2. prosinca 2015.#European Dynamics Luxembourg SA i Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europskog zajedničkog poduzeća za ITER i razvoj energije fuzije.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Isporuka usluga informacijskih tehnologija, savjetovanja, razvoja softvera, interneta i pomoćnih usluga – Odbijanje ponuditeljeve ponude i dodjela ugovorâ drugim ponuditeljima – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-553/13.