Presuda Suda (veliko vijeće) od 23. travnja 2013.#Laurent Gbagbo i drugi protiv Vijeće Europske unije.#Spojeni predmeti C-478/11 P do C-482/11 P.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. travnja 2015.#Hermann Lutz protiv Elke Bäuerle.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Članci 4. i 13. – Stečajni postupak – Isplata izvršena nakon datuma pokretanja stečajnog postupka na temelju pljenidbe izvršene prije tog datuma – Tužba za pobijanje pravne radnje štetne za interese vjerovnika – Rokovi za zastaru, rokovi za pobijanje i prekluzivni rokovi – Formalna pravila tužbe za pobijanje – Mjerodavno pravo.#Predmet C-557/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑557/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 10. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 29. listopada 2013., u postupku
            Hermann Lutz
            protiv
            Elke Bäuerle , u svojstvu stečajne upraviteljice ECZ Autohandela GmbH,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. rujna 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za M. Lutz, C. Brändle, Rechtsanwalt ,
            – za E. Bäuerle, u svojstvu stečajne upraviteljice ECZ Autohandela GmbH, W. Nassall, Rechtsanwalt ,
            – za njemačku vladu, T. Henze kao i J. Kemper i D. Kuon, u svojstvu agenata,
            – za grčku vladu, G. Skiani i M. Germani, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, M. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i F. de Figueiroa Quelhas, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. studenoga 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. točke (m) i članka 13. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između H. Lutza, čije je boravište u Austriji, i E. Bäuerle, stečajne upraviteljice u stečajnom postupku pokrenutom u Njemačkoj u vezi s imovinom društva ECZ Autohandel GmbH (u daljnjem tekstu: društvo dužnik), povodom tužbe za pobijanje.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U uvodnim izjavama 23. do 25. Uredbe br. 1346/2000 navedeno je:
            „(23)	 Za pitanja koja pokriva, ova Uredba trebala bi propisivati jedinstvena pravila o sukobu zakona koja zamjenjuju, unutar njihovog područja primjene, nacionalna pravila međunarodnog privatnog prava. Osim ako nije drugačije određeno, mjerodavni propis je onaj države članice u kojoj se pokreće postupak ( lex concursus ). Ovo pravilo o sukobu zakona treba jednako važiti i za glavni postupak i za lokalne postupke; lex concurcus  uređuje sve učinke stečajnog postupka, postupovne kao i materijalne, na osobe i pravne odnose kojih se to tiče. On određuje sve uvjete za pokretanje, vođenje i okončanje stečajnog postupka.
            (24) Automatsko priznavanje stečajnog postupka za koji redovno važi propis države u kojoj se postupak pokreće može se kositi s pravilima prema kojima se poduzimaju pravne radnje u ostalim državama članicama. Kako bi se omogućilo otvaranje postupka, zaštitu podataka i pravnu sigurnost [kako bi se zaštitila legitimna očekivanja i sigurnost pravnih radnji] u državama članicama u kojima nisu pokrenuti postupci, trebalo bi osigurati cijeli niz izuzetaka od općeg pravila.
            (25) Postoji osobita potreba za pravom na odstupanje od propisa države u kojoj se postupak pokreće u slučaju stvarnih prava, a zato što su ona od velike važnosti kod odobrenja kredita. Osnovu, važenje i opseg takvih stvarnih prava trebalo bi stoga redovito određivati prema lex situs, te na njih ne bi trebalo utjecati pokretanje stečajnog postupka. Nositelju stvarnih prava trebalo bi stoga biti omogućeno dodatno jamstvo za ostvarivanje prava na izdvajanje ili odvojeno namirenje. [...]“
            4. Članak 4. navedene Uredbe br. 1346/2000 predviđa:
            „1. Ako ova Uredba ne propisuje drugačije, pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem državnom području su takvi postupci pokrenuti, a koja se u daljnjem tekstu navodi kao ,država u kojoj je pokrenut postupak'.
            2. Pravom države u kojoj se pokreću postupci utvrđuju se uvjeti za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje. Posebno se utvrđuje sljedeće:
            [...]
            f) učinke stečajnog postupka na postupke pokrenute od strane pojedinačnih vjerovnika, s izuzetkom parnica u tijeku;
            [...]
            m) pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost i nemogućnost izvršenja pravnih radnji štetnih za sve vjerovnike.“
            5. Članak 5. Uredbe br. 1346/2000 predviđa:
            „1. Pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s materijalnom ili nematerijalnom, pokretnom ili nepokretnom imovinom – i određenom imovinom i naplatom neodređene imovine kao cjeline koja se mijenja s vremena na vrijeme – koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice u vrijeme pokretanja postupka.
            2. Prava navedena u stavku 1. posebno se odnose na:
            a) pravo na raspolaganje imovinom ili davanje na raspolaganje, te dobivanje naknade od sredstava ili prihoda od te imovine, posebno na temelju založnog prava ili hipoteke;
            b) isključivo pravo na podmirenje tražbine, posebno pravo u vezi s tražbinom osiguranom založnim pravom ili ustupanjem potraživanja na temelju jamstva;
            [...]
            4. Stavak 1. ne onemogućava ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja pravnih radnji iz članka 4. stavka 2. točke (m).“
            6. Sukladno članku 13. Uredbe br. 1346/2000:
            „Članak 4. stavak 2. točka (m) ne primjenjuje se kada osoba koja je imala korist od radnje štetne za vjerovnike dokaže da:
            – je za navedenu radnju mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut, i
            – u tom se slučaju te radnje ni na koji način ne smiju osporiti sukladno tom pravu.“
            7. U Uredbi br. 1346/2000 članak 20. stavak 1. glasi:
            „Vjerovnik koji nakon pokretanja postupka navedenog u članku 3. stavku 1. bilo kojim sredstvima, posebno izvršenjem, djelomično ili potpuno namiri svoju tražbinu od imovine koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice, preuzeto vraća upravitelju, sukladno člancima 5. i 7.“
            8. Članak 12. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL L 177, str. 6., u daljnjem tekstu: Uredba Rim I) određuje:
            „Mjerodavno pravo za ugovor na temelju ove Uredbe posebno regulira:
            [...]
            d) razne načine ukidanja obveza te preskripciju i zastaru tužbi;
            [...]“
            Njemačko pravo
            9. Članak 88. Insolvenzordnunga (Stečajni zakon) od 5. listopada 1994. (BGBl. 1994 I, str. 2866.), u verziji mjerodavnoj za činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: InsO), određuje:
            „Ako neki vjerovnik, tijekom mjeseca koji prethodi pokretanju zahtjeva za stečajni postupak ili nakon pokretanja takvog zahtjeva, izvršenjem dobije jamstvo na imovini dužnika koja je dio ukupne stečajne imovine, takvo osiguranje postaje nevaljano pokretanjem stečajnog postupka.“
            Austrijsko pravo
            10. Članak 43. stavci 1. i 2. Insolvenzordnunga (Stečajni zakon) (RGBl. 337/1914), u verziji mjerodavnoj za činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: IO), određuje:
            „(1) Pobijanje se može valjano zahtijevati samo tužbom [...]
            (2) Tužba za pobijanje mora biti podnesena u prekluzivnom roku od jedne godine od pokretanja stečajnog postupka. [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            11. ECZ‑a GmbH bilo je njemačko društvo čije je sjedište u trenutku zbivanja činjenica iz glavnog postupka bilo u Tettnangu (Njemačka). Predmet poslovanja ECZ‑a GmbH bila je prodaja vozila. Na austrijskom tržištu poslovalo je preko društva kćeri sa sjedištem u Bregenzu (Austrija), koje je u predmetnom slučaju bilo društvo dužnik. H. Lutz je od tog društva kupio vozilo, ali je, zbog toga što ono nije isporučeno, podnio pred Bezirksgerichtom Bregenz (kantonalni sud u Bregenzu) tužbu za povrat cijene koju je platio navedenom društvu. Taj je sud 17. ožujka 2008. u odnosu na isto društvo donio odluku o izvršnom nalogu za plaćanje iznosa od 9566 eura isključujući kamate.
            12. Društvo dužnik je 13. travnja 2008. zatražilo pokretanje stečajnog postupka pred Amtsgerichtom Ravensburg (kantonalni sud u Ravensburgu, Njemačka).
            13. Budući da je Bezirksgericht Bregenz 20. svibnja 2008. odobrio izvršenje svoje odluke od 17. ožujka 2008. o nalogu za plaćanje, zaplijenjena su novčana sredstva na tri bankovna računa koja je društvo dužnik držalo pri kreditnoj instituciji sa sjedištem u Austriji. Ta je banka bila obaviještena o pljenidbi 23. svibnja 2008.
            14. Amtsgericht Ravensburg pokrenuo je protiv društva dužnika 4. kolovoza 2008. stečajni postupak.
            15. Banka kod koje su 17. ožujka 2009. zaplijenjena novčana sredstva na bankovnim računima društva dužnika isplatila je H. Lutzu iznos od 11.778,48 eura. Prije toga datuma, tadašnji je stečajni upravitelj dopisom od 10. ožujka 2009. toj banci priopćio da temeljem stečaja pridržava mogućnost osporavanja svake isplate izvršene u korist vjerovnika društva dužnika.
            16. Dopisom od 3. lipnja 2009. tadašnji stečajni upravitelj obavijestio je H. Lutza da osporava izvršenje koje je 20. svibnja 2008. odobrio Bezirksgericht Bregenz kao i isplatu izvršenu 17. ožujka 2009. Djelujući u svojstvu stečajne upraviteljice društva dužnika, E. Bäuerle podigla je 23. listopada 2009. protiv H. Lutza tužbu za pobijanje zahtijevajući da se u ukupnu imovinu vrati iznos koji mu je plaćen 17. ožujka 2009.
            17. Landgericht Ravensburg (regionalni sud u Ravensburgu) prihvatio je tužbu koju je podnijela E. Bäuerle. H. Lutz je uložio žalbu protiv odluke Landgerichta Ravensburg, ali s njome nije uspio. On je tada uložio reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni sud), ostajući pri svojem zahtjevu za odbijanje te tužbe.
            18. Sud koji je uputio zahtjev smatra da ishod žalbe ovisi o tumačenju članka 13. Uredbe br. 1346/2000, pod pretpostavkom da je ta odredba mjerodavna za činjenice iz glavnog postupka. Članak 4. stavak 2. točka (m) te uredbe predviđa da pravo države u kojoj se pokreće stečajni postupak (u daljnjem tekstu: lex fori concursus ) određuje pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost i nemogućnost izvršenja pravnih radnji štetnih za sve vjerovnike. Ipak, članak 13. navedene uredbe isključuje primjenu te odredbe u slučaju kad osoba koja je imala koristi od radnje štetne za vjerovnike dokaže da je za navedenu radnju mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut i da se u tom slučaju te radnje ni na koji način ne smiju osporiti sukladno tom pravu.
            19. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je, u glavnom postupku, u skladu s mjerodavnim lex fori concursus , u predmetnom slučaju člankom 88. InsO‑a pravo pljenidbe sredstava na bankovnim računima postalo nevaljano s datumom pokretanja stečajnog postupka protiv tog društva, s obzirom na to da je ta pljenidba odobrena i provedena nakon zahtjeva za pokretanje tog postupka. Stoga je isplata zaplijenjenog iznosa s bankovnih računa također nevaljana.
            20. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da se, prema navodima H. Lutza koji se poziva na članak 13. Uredbe br. 1346/2000, isplata iz glavnog postupka ne može više pobijati na temelju prava mjerodavnog za tu isplatu, odnosno austrijskog prava. U odnosu na podnošenje tužbe za pobijanje članak 43. stavak 2. IO‑a određuje prekluzivni rok od jedne godine, računajući od datuma pokretanja stečajnog postupka. Sud koji je uputio zahtjev napominje da u glavnom postupku taj rok nije poštovan.
            21. Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da, s druge strane, prema njemačkom pravu rok za podnošenje tužbe za pobijanje iznosi tri godine i da je on u glavnom postupku poštovan.
            22. U tim je uvjetima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Može li se članak 13. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 primijeniti u slučaju kada je isplata iznosa zaplijenjenog prije pokretanja stečajnog postupka, a koju pobija stečajni upravitelj, uslijedila tek nakon pokretanja postupka?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: odnosi li se sustav prigovora iz članka 13. Uredbe br. 1346/2000 i na rokove za zastaru i pobijanje te prekluzivne rokove mjerodavnog prava za pobijanu pravnu radnju?
            3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: određuju li se formalna pravila koja treba uzeti u obzir za ostvarenje prava u smislu članka 13. Uredbe br. 1346/2000 prema lex causae  ili prema lex fori concursus ?“
            O prethodnim pitanjima
            Uvodna razmatranja
            23. Pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose se u biti na primjenjivost članka 13. Uredbe br. 1346/2000 na isplatu izvršenu vjerovniku nakon pokretanja stečajnog postupka protiv dužnika, temeljem prava na pljenidbu nastalog prije pokretanja tog postupka. Prije davanja odgovora na ta pitanja, valja primijetiti da se ona, međutim, temelje na dvije pretpostavke koje valja razmotriti.
            24. Sud koji je uputio zahtjev podsjeća da iako članak 5. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 određuje da pokretanje stečajnog postupka nema utjecaja na stvarna prava vjerovnika u vezi s imovinom koja pripada dužniku, članak 5. stavak 4. te uredbe određuje da „stavak 1. ne onemogućava ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja pravnih radnji“.
            25. Sud koji je uputio zahtjev stoga implicira da je, kao prvo, pravo na bankovnu pljenidbu putem izvršenja „stvarno pravo“ koje može biti zaštićeno temeljem članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000.
            26. Kao drugo, navedeni sud smatra da se tako dodijeljena zaštita ipak može isključiti, sukladno članku 5. stavku 4. Uredbe br. 1346/2000, pod pretpostavkama i na način koje određuje lex fori concursus . Stoga isti taj sud navodi da, s obzirom na to da je pravo na pljenidbu sredstava na bankovnim računima iz glavnog postupka nastalo tek nakon 13. travnja 2008., kad je podnesen zahtjev za pokretanje stečajnog postupka protiv društva dužnika, to je pravo, temeljem članka 88. InsO‑a, postalo nevaljano 4. kolovoza 2008., kad je pokrenut taj postupak, kao što je postala nevaljana i isplata H. Lutzu iznosa zaplijenjenog na bankovnim računima tog društva, izvršena 17. ožujka 2009.
            27. U tom pogledu, što se tiče kvalifikacije prava na pljenidbu sredstava na bankovnim računima kao „stvarnog prava“, valja primijetiti da članak 5. stavak 2. Uredbe br. 1346/2000 među „stvarnim pravima“ navodi isključivo pravo na podmirenje tražbine. Osim toga, kao što i proizlazi iz uvodne izjave 25. navedene uredbe, osnovu, važenje i opseg stvarnih prava trebalo bi redovito određivati prema lex situs .
            28. Stoga je očito da je pravo koje proizlazi iz pljenidbe sredstava na bankovnim računima iz glavnog postupka ustvari moglo predstavljati „stvarno pravo“ u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, pod uvjetom da je prema relevantnom nacionalnom pravu, što je u predmetnom slučaju bilo austrijsko pravo, to pravo imalo isključivi karakter u odnosu na druge vjerovnike društva dužnika, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.
            29. Usto, što se tiče pitanja je li pravo koje proizlazi iz pljenidbe sredstava na bankovnim računima iz glavnog postupka, pod pretpostavkom da se radi o „stvarnom pravu“ iz članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, po samom pravu postalo nevaljano zbog pokretanja stečajnog postupka protiv društva dužnika, točno je da članak 5. stavak 4. te uredbe dopušta isključenje primjene članka 5. stavka 1. navedene uredbe samo u slučaju „zahtjeva“ zbog ništavosti, pobojnosti ili nemogućnosti izvršenja predviđenih u članku 4. stavku 2. točki (m) Uredbe br. 1346/2000.
            30. Ipak, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 49. svojeg mišljenja, pozivanje, u većini jezičnih verzija članka 5. stavka 4. Uredbe br. 1346/2000, na „zahtjeve“ zbog ništavosti, pobojnosti ili nemogućnosti izvršenja ne navodi na zaključak da je područje primjene te odredbe ograničeno samo na radnje pred sudom. Navedena se odredba treba tumačiti u vezi s člankom 4. stavkom 2. točkom (m) te uredbe, koji se poziva općenito na „pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja“, a ne samo na „zahtjeve“ za poništenje, pobijanje ili nemogućnost izvršenja. Kako bi se utvrdilo može li ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja određene radnje nastati kao posljedica sudske tužbe, druge pravne radnje ili čak učinka zakona, valja uputiti na lex fori concursus koji je mjerodavno pravo za utvrđivanje, primjenom članka 4. stavka 2. točke (m) Uredbe br. 1346/2000, pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja.
            31. U vezi s time valja dodati da iako prema članku 4. stavku 2. točki (m) Uredbe br. 1346/2000 lex fori concursus određuje pravila koja se odnose na ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja pravnih radnji štetnih za sve vjerovnike, članak 13. te uredbe, na koji se poziva H. Lutz, dopušta iznimku od tog pravila jer isključuje primjenu članka 4. stavka 2. točke (m) te uredbe i propisuje primjenu prava mjerodavnog za radnju koju osporava stečajni upravitelj (u daljnjem tekstu: lex causae ), ako su ispunjeni određeni uvjeti. Na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev stoga treba odgovoriti tako da se tom sudu omogući da provjeri i je li zbog primjene austrijskog prava temeljem tog članka 13. Uredbe br. 1346/2000 isključena primjena članka 88. InsO‑a, a time i ipso iure  nevaljanost prava na pljenidbu sredstava na bankovnim računima iz glavnog postupka.
            Prvo pitanje
            32. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li članak 13. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju kada je isplata iznosa zaplijenjenog prije pokretanja stečajnog postupka, a koju pobija stečajni upravitelj, uslijedila tek nakon pokretanja postupka.
            33. U tom smislu valja na početku napomenuti da formulacija članka 13. Uredbe br. 1346/2000 ne sadrži nijedno ograničenje svojeg područja primjene prema datumu kad je izvršena odnosna štetna radnja.
            34. Ipak, članak 13. Uredbe br. 1346/2000 predviđa iznimku od općeg pravila, propisanog u članku 4. stavku 1. Uredbe br. 1346/2000 prema kojem je mjerodavno pravo za stečajni postupak i njegove posljedice lex fori concursus . Ta se iznimka, čiji je cilj, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 24. te uredbe, zaštititi legitimna očekivanja i sigurnost pravnih radnji u državama članicama u kojima nisu pokrenuti postupci, mora strogo tumačiti te njezin opseg ne smije prelaziti ono što je nužno za ostvarenje tog cilja.
            35. Tumačenje članka 13. Uredbe br. 1346/2000 na način da se on primjenjuje i na radnje izvršene nakon pokretanja stečajnog postupka prelazilo bi ono što je nužno za zaštitu legitimnih očekivanja i sigurnosti pravnih radnji u državama članicama u kojima nije pokrenut stečajni postupak. Od trenutka pokretanja stečajnog postupka, dotični dužnikovi vjerovnici mogu predvidjeti učinke primjene lex fori concursus  na svoje pravne odnose s tim dužnikom. Oni se stoga načelno ne mogu pozivati, kao što je pravilno naveo nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, na pojačanu zaštitu.
            36. Valja stoga utvrditi da se članak 13. Uredbe br. 1346/2000 načelno ne primjenjuje na radnje izvršene nakon pokretanja stečajnog postupka.
            37. Bez obzira na zaključak iz prethodne točke, valja primijetiti da je radnja koja je predmet tužbe za pobijanje iz glavnog postupka, a to je u predmetnom slučaju isplata od 17. ožujka 2009. u korist H. Lutza, mogla biti izvršena temeljem stvarnog prava, odnosno prava na pljenidbu sredstava na bankovnim računima društva dužnika. S obzirom na to da je to pravo na pljenidbu nastalo prije pokretanja stečajnog postupka protiv društva dužnika, ta je radnja, prema odredbama Uredbe br. 1346/2000, mogla uživati posebnu zaštitu.
            38. Kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 25. Uredbe br. 1346/2000, zakonodavac je u slučaju stvarnih prava namjeravao predvidjeti posebno odstupanje od lex fori concursus  zato što su ta prava od velike važnosti kod odobrenja kredita. Prema toj istoj izjavi, nositelju stvarnog prava, koje je nastalo prije pokretanja stečajnog postupka, trebalo bi biti omogućeno da i nakon tog pokretanja ostvaruje svoje pravo na izdvajanje ili odvojeno namirenje.
            39. U svrhu ostvarenja tog cilja, članak 5. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 određuje da pokretanje stečajnog postupka „nema učinka“ na stvarna prava obuhvaćena područjem primjene te odredbe. Jasno je da je cilj tog pravila, među ostalim, omogućiti vjerovniku da se čak i nakon pokretanja stečajnog postupka učinkovito poziva na svoje stvarno pravo nastalo prije pokretanja postupka.
            40. Kako bi se vjerovniku omogućilo učinkovito pozivanje na njegovo stvarno pravo, nužno je da taj vjerovnik, nakon pokretanja stečajnog postupka, može ostvarivati to pravo, u načelu primjenom lex causae . Posebnost je članka 5. Uredbe br. 1346/2000 u tome što je njegov cilj zaštititi ne samo radnje počinjene prije pokretanja stečajnog postupka već iznad svega i radnje počinjene nakon pokretanja tog postupka. U tom pogledu valja dodati da iako članak 20. stavak 1. te uredbe predviđa da vjerovnik koji, nakon pokretanja stečajnog postupka, djelomično ili potpuno namiri svoju tražbinu od imovine koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području države članice različite od one u kojoj je pokrenut stečajni postupak, preuzeto vraća stečajnom upravitelju, ta ista odredba određuje da dotični vjerovnik ima obvezu povrata samo „u skladu“ s člankom 5. navedene uredbe. Stoga članak 20. stavak 1. te iste uredbe u predmetu iz glavnog postupka nije relevantan.
            41. Posljedično, s obzirom na to da članak 5. Uredbe br. 1346/2000 među ostalim obuhvaća radnje izvršene nakon pokretanja stečajnog postupka, razmatranja iz točaka 33. do 36. ove presude prema kojima se članak 13. te uredbe u načelu ne primjenjuje na radnje počinjene nakon pokretanja tog stečajnog postupka ne mogu se primijeniti na situaciju u kojoj vjerovnik ostvaruje stvarno pravo iz članka 5. stavka 1. navedene uredbe.
            42. Nadalje, iako članak 5. stavak 4. Uredbe br. 1346/2000, u vezi s člankom 4. stavkom 2. točkom (m) te uredbe, dopušta podnošenje zahtjeva zbog ništavosti, pobojnosti ili nemogućnosti izvršenja pravne radnje čiji je cilj ostvarivanje stvarnog prava nakon pokretanja stečajnog postupka, te odredbe valja tumačiti, kako bi se osigurala učinkovitost članka 5. stavka 1. navedene uredbe, na način da sprečavaju vjerovnika da se pozove na članak 13. iste uredbe kako bi pokazao da je za navedenu radnju mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut i da se tu radnju ni na koji način ne smije osporiti sukladno tom pravu.
            43. U tim uvjetima na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 13. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju kada je isplata novčanog iznosa zaplijenjenog prije pokretanja stečajnog postupka, koju pobija stečajni upravitelj, uslijedila tek nakon pokretanja tog postupka.
            Drugo pitanje
            44. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da se njime uspostavljena iznimka odnosi i na rokove za zastaru i pobijanje te prekluzivne rokove koje određuje lex causae .
            45. U tom pogledu valja kao prvo primijetiti da članak 13. Uredbe br. 1346/2000, time što upućuje na lex causae , ni na koji način ne razlikuje rokove za zastaru i pobijanje i prekluzivne rokove.
            46. Kao drugo, iako je točno da članak 12. stavak 1. točka (d) Uredbe Rim I određuje da „mjerodavno pravo za ugovor“ uređuje preskripciju i zastaru tužbi, valja utvrditi da se te odredbe ne primjenjuju na tužbe za pobijanje iz članaka 4. i 13. Uredbe br. 1346/2000. Ti posljednji članci predstavljaju lex specialis  u odnosu na Uredbu Rim I te se moraju tumačiti vodeći računa o ciljevima Uredbe br. 1346/2000.
            47. Stoga, s obzirom na to da članak 13. Uredbe br. 1346/2000 ne razlikuje materijalne od postupovnih odredbi te konkretno ne sadrži nijedan kriterij prema kojem bi se moglo utvrditi koji od rokova imaju postupovnu narav, kvalifikaciju roka kao postupovnog ili materijalnog trebalo bi izvršiti u skladu s lex causae .
            48. Ipak, kao što je to u bitnome navela Komisija, ako je članak 13. Uredbe br. 1346/2000 trebalo tumačiti na način da su rokovi koji su prema lex causae  kvalificirani kao postupovni isključeni iz područja primjene tog članka, to bi tumačenje, prema teorijskim modelima koje su usvojile države članice, dovelo do arbitrarne diskriminacije. Osim toga, bez obzira na to određuje li se postupovna ili materijalna narav roka prema lex fori concursus  ili lex causae , očito je da bi navedeno tumačenje onemogućilo ujednačenu primjenu članka 13. Uredbe br. 1346/2000.
            49. U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 13. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da se njime uspostavljena iznimka primjenjuje i na rokove za zastaru, pobijanje i prekluzivne rokove koje određuje lex causae .
            Treće pitanje
            50. Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati određuju li se formalna pravila za podnošenje tužbe za pobijanje prema lex causae  ili lex fori concursus .
            51. U tom smislu najprije treba zamijetiti da formulacijom članka 13. Uredbe br. 1346/2000 nije naznačena nikakva mogućnost isključenja formalnih pravila iz područja primjene te odredbe.
            52. Osim toga, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 85. svojeg mišljenja, formalna pravila mogu biti postupovne ili materijalne naravi. Stoga, osobito s obzirom na austrijsko pravo, za obvezu iz članka 43. stavka 2. IO‑a podizanja tužbe za pobijanje u roku od jedne godine od pokretanja stečajnog postupka može se smatrati ne samo da je usmjerena na olakšavanje dokazivanja da je taj rok poštovan već i da predstavlja materijalni uvjet za podizanje te tužbe.
            53. Iz uvodnih izjava iz točaka 45. do 48. ove presude, koje se mogu primijeniti u okviru razmatranja trećeg pitanja, proizlazi da članak 13. Uredbe br. 1346/2000 ni na koji način ne razlikuje postupovne od materijalnih odredbi.
            54. Osim toga, formalni zahtjevi kojima su podvrgnuti zahtjevi zbog ništavosti, pobojnosti ili nemogućnosti izvršenja pravne radnje mogu biti namijenjeni i zaštiti javih interesa, poput interesa za dostatnom javnošću tih radnji kako bi se zaštitila legitimna očekivanja ne samo osoba protiv kojih su navedeni zahtjevi podneseni već i u odnosu na treće stjecatelje imovine koja je predmet tih zahtjeva. Kao što proizlazi iz uvodne izjave 24. Uredbe br. 1346/2000, cilj iznimaka od primjene lex fori concursus , uključujući iznimku iz članka 13. te uredbe, upravo je zaštita legitimnih očekivanja i sigurnosti pravnih radnji u državama članicama različitima od onih u kojima su pokrenuti stečajni postupci.
            55. Budući da se odredbe Uredbe Rim I, kao što proizlazi iz točke 46. ove presude, ne primjenjuju na predmet iz glavnog postupka, kvalifikacija danog pravila kao formalnog kao i utvrđenje ciljeva tog pravila trebali bi stoga biti određeni prema lex causae . Tumačenje članka 13. Uredbe br. 1346/2000 na način da pravila koja su prema lex causae  okvalificirana kao formalna moraju biti isključena iz područja primjene tog članka dovelo bi opet do arbitrarne diskriminacije s obzirom na teoretske modele koje su usvojile države članice te bi onemogućilo ujednačenu primjenu tog članka.
            56. S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da se formalna pravila za podizanje tužbe za pobijanje utvrđuju, u svrhu primjene članka 13. Uredbe br. 1346/2000, prema lex causae .
            Troškovi
            57. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 13. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku treba tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju kada je isplata novčanog iznosa zaplijenjenog prije pokretanja stečajnog postupka, koju pobija stečajni upravitelj, uslijedila tek nakon pokretanja tog postupka.
            2. Članak 13. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da se njime uspostavljena iznimka primjenjuje i na rokove za zastaru, pobijanje i prekluzivne rokove koje određuje pravo mjerodavno za radnju koju pobija stečajni upravitelj.
            3. Formalna pravila za podizanje tužbe za pobijanje utvrđuju se, u svrhu primjene članka 13. Uredbe br. 1346/2000, prema pravu mjerodavnom za radnju koju pobija stečajni upravitelj.


title: presuda od 30. travnja 1996., CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172)

text:
PRESUDA SUDA30. travnja 1996.*(1)„Mjere s istovrsnim učinkom – Središnji alarmni sustav“U predmetu C-194/94,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku – Trgovački sud u Liègeu – Tumačenje
članka 30. Ugovora o EZ-u i članaka 8. i 9. Direktive Vijeća 83/189/EEZ
od 28. ožujka 1983. o utvrđivanju postupka obavješćivanja u području
tehničkih normi i propisa (SL L 109, str. 8.) – Ograničavajuće
nacionalno zakonodavstvo u području prodaje središnjih alarmnih sustava –
 Prethodno administrativno odobrenje koje je uputio Trgovački sud (FR)
(Belgija), odlukom od 20. lipnja 1994., koju je Sud zaprimio 4. srpnja
1994., u postupkuCIA Security International SAprotivSignalson SA,Securitel SPRL,SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. N. Kakouris, D. A.
O. Edward i J.-P. Puissochet, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, J. C.
Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (izvjestitelj), J. L.
Murray, H. Ragnemalm i L. Sevón, suci,nezavisni odvjetnik: M. B. Elmer,tajnik: Louterman-Hubeau, glavna administratoricauzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za
 CIA Security International SA, C. van Rutten, odvjetnik pri
odvjetničkoj komori u Liègeu,–        za Signalson SA, V.-V. Dehin, odvjetnik pri odvjetničkoj komori u Liègeu,–        za
 Securitel SPRL, J.-L. Brandenberg, odvjetnik pri odvjetničkoj komori u
Liègeu,–        za
 belgijsku vladu, J. Devadder, upravni direktor u Ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta,–        za
 njemačku vladu, E. Röder, Ministerialrat u Saveznome ministarstvu
gospodarstva, u svojstvu agenta,–        za nizozemsku vladu, A. Bos, pravni savjetnik, u svojstvu agenta,–        za
 vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Braviner, Treasury Solicitor's
Department i E. Sharpston, barrister, u svojstvu agenata,–        za
 Komisiju Europskih zajednica, R. Wainwright, glavni pravni savjetnik i
J.-F. Pasquier, državni dužnosnik na raspolaganju pravnoj službi, u
svojstvu agenata,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši usmena očitovanja CIA Security International SA, koje zastupa C. van Rutten, Signalson SA, koje zastupa V.-V. Dehin, belgijske vlade, koju zastupa D.Jacob, zamjenica savjetnika u Ministarstvu unutarnjih poslova, u svojstvu agenta, nizozemske vlade, koju zastupa J. S. van den Oosterkamp, zamjenik pravnog savjetnika, vlade Ujedinjene Kraljevine, koju zastupaju S. Braviner i E. Sharpston te Komisije Europskih zajednica, koju zastupaju R. Wainwright i J.-F. Pasquier, na raspravi 5. srpnja 1995.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. listopada 1995.,donosi sljedećuPresudu1        Odlukom
 od 20. lipnja 1994., koju je Sud zaprimio 4. srpnja 1994., Trgovački
sud u Liègeu postavio je Sudu, u skladu s člankom 177. UEZ-a, šest
prethodnih pitanja koja se odnose na tumačenje članka 30. tog ugovora i
Direktive Vijeća 83/189/EEZ od 28. ožujka 1983. o utvrđivanju postupka
obavješćivanja u području tehničkih normi i propisa (SL L 109, str.
 8., u daljnjem tekstu: Direktiva 83/189), kako je izmijenjena
Direktivom Vijeća 88/182/EEZ od 22. ožujka 1988. (SL L 81, str. 75.)2        Ta
 su pitanja postavljena u sudskim postupcima između društva CIA Security
 International (u daljnjem tekstu: CIA Security) i društava Signalson (u
 daljnjem tekstu: Signalson) i Securitel (u daljnjem tekstu: Securitel),
 pri čemu su ta tri društva zaštitarska poduzeća u smislu belgijskog
Zakona od 10. travnja 1990. o poduzećima za nadzor, zaštitarskim
poduzećima i uslugama internog nadzora (u daljnjem tekstu: Zakon o
zaštitarskim poduzećima).3        U
 skladu s člankom 1. stavkom 3. tog zakona, „u smislu ovog zakona
zaštitarskim poduzećem se smatra svaka fizička ili pravna osoba koja
obavlja aktivnost koja se sastoji od pružanja trećima, stalno ili
povremeno, usluga osmišljavanja, instaliranja i održavanja alarmnih
sustava i mreža“.4        Prema
 članku 1. stavku 4. Zakona o zaštitarskim poduzećima, „alarmni sustavi i
 mreže iz prethodnog članka su oni koji su namijenjeni sprečavanju ili
snimanju kažnjivih djela protiv ljudi ili imovine“.5        Članak
 4. istog zakona određuje da „samo osobe koje imaju prethodno odobrenje
Ministarstva unutarnjih poslova mogu gospodarski iskorištavati
zaštitarsko poduzeće. Odobrenje se daje samo ako poduzeće ispuni
zahtjeve iz ovog zakona i uvjete koji se tiču financijskih sredstava i
tehničke opreme propisane Kraljevskim dekretom…“.6        Članak
 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima predviđa da se „alarmni sustavi i
mreže iz članka 1. stavka 4. i njihovi sastavni dijelovi mogu prodavati
ili na bilo koji drugi način učiniti dostupnim korisnicima tek nakon što
 je dano prethodno odobrenje u skladu s postupkom utvrđenim kraljevskim
dekretom…“. 7        Taj
 je postupak utvrđen Dekretom od 14. svibnja 1991., kojim se utvrđuje
postupak odobrenja alarmnih sustava i mreža iz Zakona od 10. travnja
1990. o poduzećima za nadzor, zaštitarskim poduzećima i uslugama
internog nadzora (u daljnjem tekstu: Dekret od 14. svibnja 1991.).8        Članak
 2. stavak 1. tog dekreta predviđa da „nijedan proizvođač, uvoznik,
trgovac na veliko ili bilo koja druga fizička ili pravna osoba ne može u
 Belgiji prodavati ili na bilo koji drugi način učiniti dostupnim
korisnicima novu opremu ako ju prethodno nije odobrila komisija osnovana
 u tu svrhu, u daljnjem tekstu: komisija za opremu“.9        Članci
 4. do 7. Dekreta od 14. svibnja 1991. propisuju da opremu treba
ispitati i testirati prije davanja odobrenja.10      U
 skladu s člankom 5., ispitivanje se sastoji od identificiranja opreme,
provjeravanja strujnih krugova u odnosu na dokumente koje je podnio
proizvođač i provjere minimalno potrebnih funkcija. Testovi koji se
provode na opremi, predviđeni člankom 6. Dekreta od 14. svibnja 1991.,
tiču se funkcionalne prikladnosti, mehaničkog aspekta, mehaničke i/ili
elektroničke pouzdanosti, neosjetljivosti na lažne uzbune, zaštite od
prijevare ili pokušaja neutraliziranja opreme. Oprema se u tu svrhu
podvrgava testovima iz priloga 3. i 4. navedenom dekretu. 11      Članak
 8. Dekreta od 14. svibnja 1991. određuje da „ako podnositelj zahtjeva
dokaže potrebnim dokumentima da je njegova oprema već bila podvrgnuta
testovima koji su u najmanjoj mjeri jednaki onima opisanima u članku 7. u
 ovlaštenom laboratoriju u nekoj drugoj državi članici EEZ-a u skladu s
normama EEZ-a te da je oprema odobrena najviše tri godine prije datuma
podnošenja aktualnog zahtjeva, tijelo iz članka 4. stavka 1. provest će
samo one testove na opremi koji još nisu bili provedeni u drugoj državi
članici EEZ-a“.12      Iz
 spisa također proizlazi da Dekret od 14. svibnja 1991. nije bio
priopćen Komisiji u skladu s postupkom obavješćivanja o tehničkim
propisima predviđenima Direktivom 83/189 i da je, nakon zaprimanja
obrazloženog mišljenja Komisije u skladu s člankom 169. UEEZ-a,
belgijska vlada u veljači 1993. priopćila novi prijedlog dekreta kojim
se utvrđuje postupak odobrenja alarmnih sustava i mreža. Taj prijedlog,
koji je usvojen 31. ožujka 1994., u osnovi je istovjetan Dekretu od 14.
svibnja 1991. koji je stavio izvan snage, međutim, članak 8. Dekreta od
14. svibnja 1991. izmijenjen je u skladu sa sugestijama Komisije. 13      Tri
 društva iz glavnog postupka su konkurenti čija se poslovna djelatnost
osobito sastoji od proizvodnje i prodaje alarmnih sustava i mreža.14      CIA
 Security je 21. siječnja 1994. pokrenulo postupak pred Trgovačkim sudom
 u Liègeu protiv Signalsona i Securitela, u kojem je zatražilo da
prestanu sa svojim nepoštenim načinima prodaje izvršenim u siječnju
1994. Zahtjeve je utemeljilo na člancima 93. i 95. belgijskog Zakona od
14. srpnja 1991. o trgovačkim običajima koji su zabranjivali nepoštene
načine prodaje. CIA Security tvrdi da su ga Signalson i Securitel
oklevetali tvrdeći između ostalog da alarmni sustav Andromède koji
prodaje nije ispunjavao uvjete propisane belgijskim pravom o sigurnosnim
 sustavima. 15      Signalsom
 i Securitel su podnijeli protuzahtjeve kojima su ponajprije zatražili
da se CIA Security zabrani obavljanje djelatnosti zato što ono nije
ovlašteno zaštitarsko poduzeće i zato što prodaje alarmni sustav koji
nije odobren.16      Trgovački
 sud u Liègeu je u svojoj privremenoj odluci smatrao da iako glavni
zahtjevi i protuzahtjevi traže zabranu nepoštene prakse koja je
zabranjena Zakonom o trgovačkim običajima, te se prakse svejedno moraju
ocijeniti u skladu s odredbama Zakona o zaštitarskim poduzećima i
Dekretom od 14. svibnja 1991.17      Sud
 koji je uputio zahtjev je zatim ustvrdio da ako je, s jedne strane, CIA
 Security povrijedilo Zakon o zaštitarskim poduzećima i Dekret od 14.
travnja 1991., njegove pravne radnje mogu se proglasiti nedopuštenima
zbog nepostojanja procesne legitimacije i pravnog interesa te, s druge
strane, ako su Zakon o zaštitarskim poduzećima i Dekret od 14. svibnja
1991. nespojivi s pravom Zajednice, Signalson i Securitel ne bi mogli
temeljiti svoje protuzahtjeve kojima traže zabranu povrede tih odredbi.18      Sumnjajući
 u usklađenost predmetnog belgijskog propisa s člankom 30. Ugovora i
ustvrdivši da taj propis nije bio prije usvajanja priopćen Komisiji u
skladu s Direktivom 83/189, Trgovački sud u Liègeu je odlučio prekinuti
postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:„1)      Stvara
 li Zakon od 10. travnja 1990. o poduzećima za nadzor, zaštitarskim
poduzećima i uslugama internog nadzora, točnije njegovi članci 4. i 12.,
 količinska ograničenja na uvoz ili sadrži mjere s istovrsnim učinkom
kao količinska ograničenja, zabranjene člankom 30. Ugovora o EEZ-u?2)      Je
 li Dekret od 14. svibnja 1991., koji utvrđuje postupak odobrenja
alarmnih sustava i mreža predviđen Zakonom od 10. travnja 1990., osobito
 njegovi članci 2. i 8., u skladu s člankom 30. Ugovora, koji zabranjuje
 količinska ograničenja na uvoz kao i mjere s istovrsnim učinkom kao
količinska ograničenja?3)      Sadržava
 li ranije navedeni Zakon od 10. travnja 1990., osobito njegovi članci
4. i 12., tehničke propise koji trebaju prethodno biti priopćeni
Komisiji u skladu s člankom 8. Direktive 83/189/EEZ?4)      Sadržava
 li Dekret od 14. svibnja 1991., osobito njegovi članci 2. i 8.,
tehničke propise koji trebaju prethodno biti priopćeni Komisiji u skladu
 s člankom 8. Direktive 83/189/EEZ?5)      Jesu
 li odredbe Direktive Vijeća 83/189/EEZ koje predviđaju postupak
obavješćivanja u području tehničkih normi i propisa te osobito
njezini članci 8. i 9. bezuvjetni i dovoljno precizni kako bi se na njih
 mogli pozivati pojedinci pred nacionalnim sudovima?6)      Zahtijeva
 li pravo Zajednice i zaštita koju pruža pojedincima to da nacionalni
sud odbije primijeniti nacionalni tehnički propis koji država članica
koja ga je usvojila nije dostavila Komisiji u skladu s obvezom
predviđenom u članku 8. Direktive Vijeća 83/189/EEZ?“Preliminarna očitovanja19      Najprije
 je potrebno istaknuti da je prema mišljenju belgijske vlade, Signalsona
 i Securitela svako pitanje o usklađenosti Dekreta od 14. svibnja 1991. s
 pravom Zajednice bespredmetno zato što nacionalni sudac treba, u vrsti
postupka za koji je nadležan, primjenjivati pravo koje je na snazi u
trenutku kada donosi odluku i zato što je u trenutku kada je postupak
započeo Dekret od 14. svibnja 1991. bio izmijenjen Dekretom od 31.
ožujka 1994., koji je prema mišljenju Komisije bio u skladu s pravom
Zajednice.20      Taj
 se argument ne može prihvatiti. U skladu sa sudskom praksom Suda,
zadatak je nacionalnog suca ocijeniti doseg nacionalnih odredbi i način
na koji se one trebaju primijeniti (vidjeti između ostalog presudu od 7.
 prosinca 1995., Ayuntamiento de Ceuta, C-45/94, Zb., str. I-4385., t.
26.). S obzirom na to da nacionalni sudac može najbolje ocijeniti, u
pogledu specifičnosti spora, potrebu za donošenjem prethodne odluke kako
 bi mogao presuditi, prethodna pitanja se ne mogu smatrati
bespredmetnima jer je Dekret od 14. svibnja 1991. bio izmijenjen
Dekretom od 31. ožujka 1994.21      S
 obzirom na takvu situaciju, potrebno je najprije odgovoriti na treće,
četvrto, peto i šesto prethodno pitanje.  Treće i četvrto pitanje22      Trećim
 i četvrtim pitanjem nacionalni sud u biti pita sadrže li odredbe kao
što su članci 4. i 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima i Dekret od 14.
svibnja 1991. tehnička pravila koja trebaju biti priopćena Komisiji
prije usvajanja u skladu s člankom 8. Direktive 83/189.23      Pojam
 „tehnički propis“ definiran je u članku 1. točki 5. Direktive 83/189
kao „tehničke specifikacije, uključujući relevantne upravne odredbe,
čije je poštovanje obvezno, de iure ili de facto, za prodaju ili uporabu
 u državi članici ili većem dijelu te države, osim onih koje su utvrdila
 lokalna tijela vlasti“. U skladu s točkom 1. istog članka, pod
„tehničkim specifikacijama“ se podrazumijeva specifikacija koja se
nalazi u dokumentu koji određuje potrebne karakteristike proizvoda, kao
što su razina kvalitete ili performansi, sigurnost, dimenzije,
uključujući zahtjeve koji se primjenjuju na proizvod u pogledu
terminologije, simbola, testiranja i metoda testiranja, ambalaže,
obilježavanja i etiketiranja…“.24      Najprije
 je potrebno provjeriti je li odredba kao što je članak 4. Zakona o
zaštitarskim poduzećima tehnički propis u smislu Direktive 83/189.25      Odgovor
 na to pitanje je negativan jer su tehnički propisi u smislu Direktive
83/189 specifikacije koje određuju karakteristike proizvoda, a članak 4.
 se ograničava na predviđanje uvjeta za osnivanje zaštitarskih poduzeća.26      U
 pogledu odredbi Dekreta od 14. svibnja 1991., potrebno je podsjetiti da
 on sadrži detaljna pravila koja osobito definiraju uvjete u pogledu
testova za ispitivanje kvalitete i dobrog funkcioniranja koji se trebaju
 ispuniti kako bi se alarmni sustav ili mreža mogli odobriti i prodavati
 u Belgiji. Ta pravila stoga predstavljaju tehničke propise u smislu
Direktive 83/189.27      Što
 se tiče članka 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima, potrebno je
podsjetiti da on predviđa da se predmetni proizvodi mogu prodavati tek
nakon što su prethodno bili odobreni u skladu s postupkom utvrđenim
kraljevskim dekretom, a koji je bio utvrđen Dekretom od 14. svibnja
1991.28      Prema
 mišljenju Komisije i CIA Security, članak 12. Zakona predstavlja
tehnički propis u smislu direktive, dok Signalson, vlada Ujedinjene
Kraljevine i belgijska vlada u svojim pisanim očitovanjima tvrde da je
taj članak tek okvirni propis koji ne sadrži nikakav tehnički propis u
smislu Direktive 83/189.29      U
 tom je pogledu važno ustvrditi da se propis smatra tehničkim propisom u
 smislu Direktive 83/189 kada proizvodi vlastite pravne učinke. Ako se
prema nacionalnom pravu propis ograničava na pružanje temelja za
usvajanje upravnih propisa koji sadrže obvezujuća pravila za
zainteresirane stranke, pri čemu sam po sebi nema nikakav pravni učinak
za pojedince, on tehnički nije propis u smislu direktive (vidjeti
presudu od 1. lipnja 1994., Komisija/Njemačka, C-317/92, Zb., str.
I-2039., t. 26.). U tom kontekstu potrebno je podsjetiti da u skladu s
člankom 8. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 83/189 države članice
trebaju dostaviti istodobno s prijedlogom tehničkog propisa i temelj za
njegovo prihvaćanje jer je njegovo poznavanje nužno za ocjenu važnosti
prijedloga.30      S
 druge strane, propis se treba okvalificirati kao tehnički propis u
smislu Direktive 83/189 kada, kao što je to belgijska vlada navela na
raspravi, obvezuje zainteresirana poduzeća da zatraže prethodno
odobrenje za svoju opremu, čak i ako predviđena upravna pravila nisu
bila usvojena.31      Stoga
 je na treće i četvrto pitanje potrebno odgovoriti tako da odredba kao
što je članak 4. Zakona o zaštitarskim poduzećima nije tehnički propis u
 smislu Direktive 83/189, dok odredbe poput onih u Dekretu od 14.
svibnja 1991. predstavljaju tehnička pravila, te da kvalifikacija
pravila kao što je članak 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima ovisi o
njegovim pravnim učincima prema nacionalnom pravu. Peto i šesto pitanje32      Petim
 i šestim pitanjem nacionalni sud u biti pita jesu li odredbe Direktive
83/189, osobito njezini članci 8. i 9., bezuvjetni i dovoljno precizni
kako bi se na njih mogli pozivati pojedinci pred nacionalnim sudovima
koji trebaju odbiti primjenu nacionalnog tehničkog propisa koji nije bio
 priopćen u skladu s tom direktivom.33      Članak 8. stavci 1. i 2. Direktive glase:„1.
 Države članice trebaju odmah dostaviti Komisiji sve prijedloge
tehničkih propisa osim ako se radi o jednostavnom prenošenju međunarodne
 ili europske norme u cijelosti, pri čemu će biti dovoljna informacija o
 predmetnoj normi; također trebaju uputiti Komisiji kratku obavijest u
pogledu razloga zbog kojih je donošenje takvog tehničkog propisa nužno u
 slučaju da to već ne proizlazi iz samog prijedloga. Prema potrebi,
države članice dostavljaju istodobno tekst tih temeljnih zakonskih ili
regulatornih odredbi koje su ponajprije i izravno u pitanju, ako je
poznavanje tog teksta nužno kako bi se ocijenio sadržaj prijedloga
tehničkog propisa.Komisija će odmah
obavijestiti druge države članice o svakom prijedlogu koji zaprimi; ona
također o njemu može zatražiti mišljenje odbora iz članka 5. i, ako je
prikladno, odbora nadležnog u predmetnom području. 2.
 Komisija i države članice mogu uputiti očitovanja državi članici koja
je proslijedila prijedlog tehničkog propisa, koja ona treba uzeti u
obzir koliko je moguće u daljnjoj pripremi tehničkog propisa.“ 34      Prema članku 9. Direktive,„1.
 Ne dovodeći u pitanje stavke 2. i 2.a, države članice će odgoditi
usvajanje prijedloga tehničkog propisa za šest mjeseci računajući od
dana priopćavanja iz članka 8. stavka 1. ako Komisija ili neka druga
država članica pošalju detaljno mišljenje, u roku od tri mjeseca od tog
datuma, prema kojem predviđena mjera treba biti izmijenjena kako bi se
isključile ili smanjile prepreke slobodnom kretanju robe koje bi iz toga
 mogle proizaći. Predmetna država članica obavijestit će Komisiju o
prijedlozima koje ima vezano za ta detaljna mišljenja. Komisija će
komentirati tu reakciju.2. Rok iz stavka 1.
 bit će dvanaest mjeseci ako Komisija, u tri mjeseca koji slijede nakon
obavijesti iz članka 8. stavka 1., iskaže namjeru o predlaganju ili
usvajanju direktive o tom pitanju.2.a Ako
Komisija utvrdi da se priopćenje poput onog iz članka 8. stavka 1.
odnosi na pitanje obuhvaćeno prijedlogom direktive ili uredbe podnesene
Vijeću, ona će obavijestiti predmetnu državu članicu u roku od tri
mjeseca od primanja tog priopćenja.Države
članice će se suzdržati od usvajanja tehničkih propisa koji se odnose na
 pitanje obuhvaćeno prijedlogom direktive ili uredbe podnesene Komisiji
ili Vijeću prije priopćenja iz članka 8. stavka 1. u razdoblju od
dvanaest mjeseci računajući od datuma podnošenja predmetnog prijedloga.Pozivanje na stavke 1., 2. i 2.a ovog članka ne može biti kumulativno. 3.
 Članci 1., 2. i 2.a neće se primjenjivati u slučajevima kada, zbog
hitnih situacija vezanih uz zaštitu zdravlja ljudi i životinja, očuvanje
 bilja ili sigurnosti, država članica treba u vrlo kratkom roku
pripremiti tehničke propise kako bi ih što prije donijela i provela bez
mogućnosti bilo kakvog savjetovanja. Država članica treba navesti u
priopćenju iz članka 8. razloge koji opravdavaju hitnost mjera. Komisija
 će poduzeti odgovarajuće mjere u slučaju zlouporabe tog postupka.“35      Članak
 10. Direktive propisuje da se „članci 8. i 9. neće primjenjivati kada
država članica ispuni svoje obveze koje proizlaze iz direktiva i uredbi
Zajednice; isto vrijedi za obveze koje proizlaze iz međunarodnog
sporazuma koji ima za posljedicu usvajanje jedinstvenih tehničkih
specifikacija u Zajednici“.36      Potrebno
 je podsjetiti da je Komisija 1986. u Komunikaciji (86/C/ 245/05, SL
1986., C 245, str. 4.) definirala svoj položaj o pitanju koje je
postavio Trgovački sud u Liègeu u posljednja dva pitanja. Komisija je u
tom dokumentu ustvrdila, s jedne strane, da joj direktiva daje, kao i
državama članicama, važnu ulogu u sprečavanju stvaranja novih tehničkih
prepreka trgovini i, s druge strane, da su obveze država članica
uspostavljene direktivom jasne i nedvosmislene na način da:–        države
 članice trebaju priopćiti sve prijedloge tehničkih propisa koji se tiču
 direktive;–        automatski
 trebaju odgoditi usvajanje prijedloga tehničkih propisa na tri mjeseca,
 osim u posebnim slučajevima iz članka 9. stavka 3.; –        trebaju
 odgoditi usvajanje prijedloga tehničkih propisa na dodatnih tri do
devet mjeseci ovisno o tome jesu li uloženi prigovori ili je predviđen
zakonski tekst Zajednice.Komisija je
konačno ustanovila da ako države članice ne poštuju obveze koje
proizlaze iz direktive, to će ozbiljno ometati ostvarivanje ciljeva
unutarnjeg tržišta uz postojanje rizika negativnog učinka na trgovinu.37      Iz
 Komunikacije proizlazi da Komisija iz tih tvrdnji zaključuje da „ako
neka država članica usvoji tehnički propis koji potpada pod Direktivu
83/189 a da Komisiji ne priopći njegov prijedlog i ne poštuje obvezu
status quo, pravilo koje je usvojeno na taj način ne može se primijeniti
 na treće osobe unutar pravnog sustava predmetne države članice.
Komisija stoga smatra da stranke u sporu imaju pravo od nacionalnih
sudova očekivati da odbiju primjenu nacionalnih tehničkih propisa koji
nisu bili priopćeni na način koji to zahtijeva pravo Zajednice“.38      U
 ovom predmetu Komisija je zadržala to tumačenje Direktive 83/189, koje
podržava i CIA Security.39      Njemačka
 i nizozemska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine protive se tom
tumačenju i smatraju suprotno, to jest da se tehnički propisi u smislu
Direktive 83/189 mogu primijeniti na pojedince, čak i ako su usvojeni
bez poštovanja obveza koje proizlaze iz Direktive. U nastavku ćemo
ispitati argumente na kojima se temelji to tumačenje.40      Najprije
 je potrebno istaknuti da je cilj Direktive 83/189, putem preventivne
kontrole, zaštititi slobodno kretanje robe, što je jedan od temelja
Zajednice. Ta kontrola je korisna u mjeri u kojoj tehnički propisi na
koje se odnosi direktiva mogu predstavljati prepreke razmjeni robe među
državama članicama, koje su dopuštene samo kada su nužne kako bi se
zadovoljili važni zahtjevi od javnog interesa. Kontrola uspostavljena
direktivom je učinkovita u mjeri u kojoj svi prijedlozi tehničkih
propisa na koje se odnosi direktiva trebaju biti priopćeni i, osim kod
onih propisa čija hitnost opravdava iznimku, njihovo usvajanje ili
stupanje na snagu treba biti odgođeno za vrijeme razdoblja određenih
člankom 9.41      Priopćenje
 i razdoblje suspenzije pružaju priliku Komisiji i drugim državama
članicama da, s jedne strane, ispitaju stvara li predmetni prijedlog
prepreke trgovini suprotne Ugovoru o EZ-u ili prepreke koje treba
izbjeći usvajanjem zajedničkih ili usklađenih mjera i, s druge strane,
predlože izmjene predviđenih nacionalnih mjera. Taj postupak također
Komisiji omogućava da predloži ili usvoji norme Zajednice koje uređuju
materiju koja je predmet predviđene mjere.42      Nadalje
 je potrebno ustvrditi da u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u svim
slučajevima kada se odredbe direktive, sadržajno gledajući, čine
bezuvjetnima i dovoljno preciznima, na njih se može pozivati protiv bilo
 koje nacionalne odredbe koja nije u skladu s direktivom (vidjeti
presude od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Zb., str. 53. i od 19.
studenoga 1991., Francovich i dr., C‑6/90 i C-9/90, Zb., str. I-5357.).43      Prema
 mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, odredbe Direktive 83/189 ne
zadovoljavaju te kriterije, osobito zato što postupak priopćavanja
sadrži niz nepreciznih elemenata.44      To
 se mišljenje ne može usvojiti. Naime članci 8. i 9. Direktive propisuju
 preciznu obvezu prema kojoj države članice trebaju priopćiti Komisiji
prijedloge tehničkih propisa prije njihovog usvajanja. Budući da su ti
članci, u pogledu svojeg sadržaja, bezuvjetni i dovoljno precizni, na
njih se mogu pozivati pojedinci pred nacionalnim sudovima.45      Preostaje
 ispitati pravne posljedice koje je potrebno izvesti iz povrede država
članica vlastite obveze priopćavanja i, preciznije, treba li Direktivu
83/189 tumačiti u smislu da povreda obveze priopćavanja predstavlja
postupovnu povredu prilikom usvajanja predmetnih tehničkih propisa, koja
 ih čini neprimjenjivim na način da se ne mogu primijeniti protiv
pojedinaca.46      Njemačka
 i nizozemska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine u tom pogledu
smatraju da se Direktiva 83/189 isključivo bavi odnosima između država
članica i Komisije, da samo stvara postupovne obveze koje države članice
 trebaju poštovati prilikom usvajanja tehničkih propisa, njihovu
sposobnost da usvajaju predmetne propise nakon isteka razdoblja
suspenzije, koja se međutim ne dovodi u pitanje, i konačno da ne sadrži
nijednu izričitu odredbu koja se odnosi na moguće učinke koji bi
sankcionirali nepoštovanje navedenih postupovnih obveza. 47      U
 tom smislu najprije je potrebno istaknuti da nijedan od tih elemenata
ne sprečava da povreda Direktive 83/189 prouzroči neprimjenjivost
predmetnih tehničkih propisa.48      Nije
 potrebna izričita odredba u tom smislu kako bi nastala takva posljedica
 iz povrede obveza određenih Direktivom 83/189. Kao što je već
istaknuto, nesporno je da je cilj te direktive zaštita slobode kretanja
robe putem preventivne kontrole i da obveza priopćavanja predstavlja
osnovno sredstvo za ostvarivanje te kontrole Zajednice. Učinkovitost
kontrole bit će tim veća ako se direktivu tumači u smislu da povreda
obveze priopćavanja predstavlja bitnu povredu postupka takve prirode da
uzrokuje neprimjenjivost predmetnih tehničkih propisa na pojedince.49      Nadalje
 je potrebno istaknuti da je takvo tumačenje direktive u skladu s
presudom od 13. srpnja 1989., Enichem Base i dr. (380/87, Zb., str.
2491., t. 19. do 24.). U toj presudi, u kojoj je Sud odlučivao o obvezi
država članica da priopćavaju Komisiji prijedloge nacionalnih propisa u
području primjene jednog članka Direktive Vijeća 75/442/EEZ od 15.
srpnja 1975., koja se odnosi na otpad (SL L 194, str. 39.), Sud je
utvrdio da ni tekst ni cilj ispitane odredbe ne dopuštaju da se smatra
da nepoštovanje obveze priopćavanja koju imaju države članice samo po
sebi povlači nezakonitost na taj način usvojenih propisa. U tom smislu,
Sud je izričito istaknuo da predmetna odredba služi nametanju obveze
davanja prethodne obavijesti koja stupanje na snagu predmetnih odredbi
nije podvrgnula Komisijinom odobrenju ili nepostojanju protivljenja te
koja nije propisala postupak Komisijine kontrole predmetnih prijedloga.
Sud je stoga zaključio da se ispitana odredba odnosi na odnose između
država članica i Komisije, ali da s druge strane ne daje pojedincima
nikakvo pravo koje bi se moglo povrijediti u slučaju kada država članica
 prekrši obvezu davanja prethodnog priopćenja o prijedlogu propisa
Komisiji. 50      Međutim,
 u ovom slučaju cilj direktive nije samo informirati Komisiju, nego
točnije, kako je to već utvrđeno u točki 41. ove presude, općenitija
namjera da se eliminiraju ili ograniče prepreke trgovini, informiraju
druge države o tehničkim propisima koje predviđa određena država,
dodijeli Komisiji i drugim državama članicama vrijeme nužno za
reagiranje i predloži izmjena koja dopušta ublažavanje restrikcija
slobodnom kretanju robe, koja proizlazi iz predviđene mjere, te Komisiji
 osigura vrijeme nužno za predlaganje direktive za usklađivanje. Osim
toga, tekst članaka 8. i 9. Direktive 83/189 je jasan utoliko što ti
članci predviđaju postupak po kojem Zajednica kontrolira prijedloge
nacionalnih propisa i datume njihovog stupanja na snagu, koji su
podložni Komisijinoj potvrdi ili neprotivljenju.51      Na
 kraju je potrebno ispitati postoje li, kao što je to osobito
primijetila vlada Ujedinjene Kraljevine, specifični razlozi koji se
protive tome da se Direktiva 83/189 tumači na način da podrazumijeva
neprimjenjivost na treće osobe tehničkih propisa usvojenih uz povredu
direktive.52      U
 tom pogledu je osobito istaknuto da ako se ta pravila ne mogu
primijeniti protiv trećih osoba, ta činjenica stvara pravnu prazninu u
nacionalnom pravnom sustavu i stoga može dovesti do ozbiljnih smetnji,
osobito kada se radi o odredbama iz područja sigurnosti.53      Ta
 se argumentacija ne može prihvatiti. Država članica može koristiti
hitni postupak iz članka 9. stavka 3. Direktive 83/189 kada, zbog
razloga određenih tom odredbom, ocijeni da je nužno pripremiti u kratkom
 roku tehnička pravila koja se trebaju donijeti i provesti što prije,
bez mogućnosti bilo kakve konzultacije. 54      S
 obzirom na prethodno navedena razmatranja, potrebno je zaključiti da se
 Direktiva 83/189 treba tumačiti na način da povreda obveze priopćavanja
 dovodi do neprimjenjivosti predmetnih tehničkih propisa na način da se
ne mogu primijeniti na pojedince.55      Stoga
 je na peto i šesto pitanje potrebno odgovoriti da se članci 8. i 9.
Direktive 83/189 trebaju tumačiti na način da se pojedinci mogu pozivati
 na njih pred nacionalnim sucem, koji treba odbiti primijeniti
nacionalno tehničko pravilo koje nije bilo priopćeno u skladu s
direktivom.  Prva dva pitanja56      Sud
 koji je uputio zahtjev svojim prvim i drugim pitanjem u biti pita
protivi li se članak 30. Ugovora nacionalnim odredbama kao što su članci
 4. i 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima i Dekretu od 14. svibnja
1991. 57      S
 obzirom na odgovore dane na treće, četvrto, peto i šesto prethodno
pitanje, nije nužno odgovoriti na prva dva prethodna pitanja u mjeri u
kojoj se ona tiču članka 12. Zakona o zaštitarskim poduzećima i Dekreta
od 14. svibnja 1991., koji se ne mogu primijeniti na pojedince. Stoga je
 potrebno odgovoriti samo na dio prvog prethodnog pitanja kojime se pita
 je li odredba kao što je članak 4. Zakona o zaštitarskim poduzećima,
prema kojem nitko ne može gospodarski iskorištavati zaštitarsko poduzeće
 bez odobrenja Ministarstva unutarnjih poslova, u skladu s člankom 30.
Ugovora.58      U
 tom pogledu potrebno je primijetiti da takva odredba, koja nameće uvjet
 za poduzeće kako bi ono moglo poslovati kao zaštitarsko poduzeće, ne
spada izravno u područje primjene članka 30. Ugovora, koji se odnosi na
slobodno kretanje robe među državama članicama. Osim toga, potrebno je
ustvrditi da spis ne sadrži nikakav pokazatelj da bi takva odredba imala
 restriktivne učinke na slobodno kretanje robe ili bila na drugi način
suprotna pravu Zajednice. 59      Stoga
 na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti tako da se članak 30.
Ugovora ne protivi nacionalnoj odredbi kao što je članak 4. Zakona o
zaštitarskim poduzećima. Troškovi60      Troškovi
 podnošenja očitovanja belgijske, njemačke i nizozemske vlade te vlade
Ujedinjene Kraljevine kao i Komisije Europskih zajednica Sudu ne
nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za
 stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je
sudu da odluči o troškovima postupka.  Slijedom navedenoga, SUD,odlučujući o pitanjima koja mu je podnio Trgovački sud u Liègeu, presudom od 20. lipnja 1994. odlučuje:1.      Odredba
 kao što je članak 4. belgijskog Zakona od 10. travnja 1990. o
poduzećima za nadzor, zaštitarskim poduzećima i uslugama internog
nadzora nije tehnički propis u smislu Direktive Vijeća 83/189/EEZ od 28.
 ožujka 1983. o utvrđivanju postupka obavješćivanja u području tehničkih
 normi i propisa, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 88/182/EEZ od
22. ožujka 1988., dok odredbe poput onih sadržanih u Dekretu od 14.
svibnja 1991. kojima se utvrđuje postupak odobrenja alarmnih sustava i
mreža iz Zakona od 10. travnja 1990. predstavljaju tehnička pravila, te
da kvalifikacija pravila kao što je članak 12. ranije navedenog Zakona
od 10. travnja 1990. ovisi o njegovim pravnim učincima prema nacionalnom
 pravu.2.      Članci
 8. i 9. Direktive 83/189, kako je izmijenjena Direktivom 88/182,
trebaju se tumačiti na način da se pojedinci mogu pozivati na njih pred
nacionalnim sucem, koji treba odbiti primijeniti nacionalno tehničko
pravilo koje nije bilo priopćeno u skladu s direktivom.3.      Članak 30. Ugovora o EZ-u ne protivi se nacionalnoj odredbi kao što je članak 4. ranije navedenog Zakona od 10. travnja 1990.PotpisiRodríguez IglesiasKakourisEdward PuissochetMenciniMoitinho de AlmeidaKapteyn Gulmann      Murray       Ragnemalm      SevónObjavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 30. travnja 1996. Tajnik Suda       PredsjednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. rujna 2002. # Finanzamt Hannover-Nord protiv Norddeutsche Gesellschaft zur Beratung und Durchführung von Entsorgungsaufgaben bei Kernkraftwerken mbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Direktiva 69/335/EEZ. # Predmet C-392/00.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. studeni 15.#Vijeće Europske unije protiv Nadiany Bamba.#Predmet C-417/11 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 12. prosinca 2006.#Organisation des Modjahedines du peuple d'Iran protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje - Obrazloženje - Tužba za naknadu štete.#Predmet T-228/02.


Presuda Suda od 5. svibnja 1998. # Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Komisije Europskih zajednica. # Poljoprivreda. # Predmet C-180/96.


title: presuda od 9. prosinca 1997., Komisija/Francuska (C‑265/95, EU:C:1997:595)

text:
PRESUDA SUDA9. prosinca 1997.(*)„Mjere s istovrsnim učinkom – Radnje pojedinaca – Prepreke slobodnom kretanju voća i povrća“U predmetu C-265/95,Komisija Europskih zajednica,
 koju zastupaju Hendrik van Lier, pravni savjetnik i Jean-Francis
Pasquier, državni službenik upućen u pravnu službu, u svojstvu agenata, s
 izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu kod Carlosa Gómeza de la
Cruza, člana pravne službe, Centre Wagner, Kirchberg,tužitelj,koju podupiruKraljevina Španjolska,
 koju zastupaju Alberto José Navarro Gonzalez, generalni direktor pravne
 i institucionalne koordinacije za Zajednicu i Rosario Silva de
Lapuerta, abogado del Estado, iz službe za sporove u Zajednici, u
 svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu u
sjedištu veleposlanstva Španjolske, 4-6, boulevard E. Servais,iUjedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske,
 koju zastupa John E. Collins, iz Treasury Solicitor's Departmenta, u
svojstvu agenta, uz asistenciju Stephena Richardsa i Marka Hoskinsa, barristers, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu u sjedištu veleposlanstva Ujedinjene Kraljevine, 14, boulevard Roosevelt,intervenijenti,protivFrancuske Republike,
 koju zastupaju Jean-François Dobelle, zamjenik direktora u upravi za
pravne poslove Ministarstva vanjskih poslova, Catherine de Salins,
pomoćnica direktora u istoj upravi, Anne de Bourgoing, povjerenica u
istoj upravi i Philippe Martinet, tajnik za vanjske poslove u istome
ministarstvu, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u
Luxembourgu u sjedištu veleposlanstva Francuske, 8 B, boulevard Joseph
II,tuženik,radi
 utvrđivanja toga da je Francuska Republika, ne poduzevši sve potrebne i
 proporcionalne mjere kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale slobodno
kretanje voća i povrća, povrijedila obveze koje proizlaze iz zajedničke
organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i članka 30. Ugovora o
EZ-u, u vezi s člankom 5. tog ugovora,SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. Gulmann, H.
Ragnemalm, M. Wathelet i R. Schintgen (izvjestitelj), predsjednici
vijeća, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J.
L. Murray, D. Α. O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch i P. Jann, suci,nezavisni odvjetnik: C. O. Lenz,tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši
 izlaganja stranaka na raspravi od 10. lipnja 1997., tijekom koje su
Komisiju zastupali Hendrik van Lier i Jean-Francis Pasquier, Kraljevinu
Španjolsku Rosario Silva de Lapuerta te Francusku Republiku
Jean-François Dobelle i Kareen Rispal-Bellanger, pomoćnica direktora u
upravi za pravne poslove Ministarstva vanjskih poslova, u svojstvu
agenta,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 9. srpnja 1997.,donosi sljedećuPresudu1        Zahtjevom
 podnesenim tajništvu Suda 4. kolovoza 1995. Komisija Europskih
zajednica podnijela je, na temelju članka 169. Ugovora o EZ-u, tužbu
radi utvrđivanja da je Francuska Republika, ne poduzevši sve potrebne i
proporcionalne mjere kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale slobodno
kretanje voća i povrća, povrijedila obveze koje proizlaze iz zajedničke
organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i članka 30. tog ugovora,
 u vezi s člankom 5. tog ugovora.2        Komisija
 navodi da joj se redovito već više od jednog desetljeća podnose
pritužbe o pasivnosti francuskih tijela u pogledu nasilnih akata
pojedinaca i protestnih pokreta francuskih poljoprivrednika u odnosu na
poljoprivredne proizvode podrijetlom iz drugih država članica. Ti se
akti sastoje, među ostalim, od presretanja kamiona koji prevoze takve
proizvode na francusko državno područje i uništavanja njihovog tereta,
nasilja prema vozačima kamiona, prijetnji francuskim supermarketima koji
 prodaju poljoprivredne proizvode podrijetlom iz drugih država članica
kao i oštećivanja te robe izložene u trgovinama u Francuskoj.3        Komisija
 je upozorila da su od 1993. određeni pokreti francuskih
poljoprivrednika, među kojima i organizacija pod nazivom Coordination
rurale, pokrenuli sustavnu kampanju kontrole ponude poljoprivrednih
proizvoda podrijetlom iz drugih država članica, obilježenu osobito
zastrašivanjima trgovaca na veliko i na malo kako bi ih se navelo na to
da se opskrbljuju isključivo francuskim proizvodima, uspostavljanjem
najmanje moguće cijene prodaje za proizvode o kojima je riječ kao i
organizacijom kontrola radi provjere pridržavaju li se gospodarski
subjekti danih uputa.4        Tako
 su od travnja do srpnja 1993. osobito jagode podrijetlom iz Španjolske
bile cilj te kampanje. U kolovozu i rujnu iste godine jednako je
postupano i s rajčicama podrijetlom iz Belgije.5        U
 1994. španjolske jagode osobito su bile predmet iste vrste prijetnji
prema određenim trgovačkim centrima te uništavanja robe i prijevoznih
sredstava, pri čemu su se nasilni događaji dogodili dvaput na istome
mjestu unutar dva tjedna bez intervencije prisutnih organa održavanja
javnog reda radi učinkovite zaštite kamiona i njihovog tereta.6        Komisija
 upućuje i na druge slučajeve vandalizma koji su u Francuskoj ometali
slobodno kretanje poljoprivrednih proizvoda podrijetlom iz Italije i
Danske.7        Nakon
 što se Komisija u više navrata obratila francuskim tijelima, ocijenila
je da je Francuska Republika, ne poduzevši sve potrebne i proporcionalne
 mjere kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale, kažnjivim djelima,
slobodno kretanje poljoprivrednih proizvoda, povrijedila obveze koje
proizlaze iz zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i
 članka 30. Ugovora, u vezi s člankom 5. tog ugovora. Slijedom toga
Komisija je 19. srpnja 1994. dopisom, u skladu s člankom 169. Ugovora,
pozvala francusku vladu da joj u roku od dva mjeseca podnese očitovanja o
 povredi obveze koja joj se predbacuje.8        Francuska
 vlada je u dopisu od 10. listopada 1994. odgovorila da je uvijek
odlučno osuđivala akte vandalizma koje su počinili francuski
poljoprivrednici. Naglasila je da su preventivne mjere nadzora, zaštite i
 prikupljanja informacija omogućile znatno smanjenje incidenata između
1993. i 1994. Usto, činjenica da su državna odvjetništva sustavno
provodila istrage pokazuje odlučnost francuskih tijela da se kazni svako
 kažnjivo ponašanje koje ima za cilj sprječavanje uvoza poljoprivrednih
proizvoda iz drugih država članica. Međutim nepredvidljive diverzantske
akcije malih pokretnih skupina uvelike su otežale intervenciju organa
održavanja javnog reda i objašnjavaju često neplodonosnu narav
pokrenutih sudskih postupaka. Napokon, praksa Coordination rurale kojom
se htjelo regulirati tržište poljoprivrednih proizvoda pribjegavanjem
prijetnjama i uništavanju bila je predmet postupka pred Conseil de la
concurrence (Vijeće za konkurentnost).9        Međutim
 20. travnja 1995. dogodili su se novi ozbiljni incidenti na jugozapadu
Francuske, pri čemu su uništeni poljoprivredni proizvodi podrijetlom iz
Španjolske.10      Komisija
 je stoga 5. svibnja 1995. izdala obrazloženo mišljenje u skladu s
člankom 169. stavkom 1. Ugovora. U tom mišljenju smatrala je da je
Francuska Republika, ne poduzevši sve potrebne i proporcionalne mjere
kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale slobodno kretanje voća i
povrća, povrijedila obveze koje proizlaze iz zajedničke organizacije
tržišta poljoprivrednih proizvoda i članka 30. Ugovora, u vezi s člankom
 5. tog ugovora, te ju je pozvala, na temelju članka 169. stavka 2.
Ugovora, da poduzme potrebne mjere za usklađivanje s tim mišljenjem u
roku od mjesec dana.11      Francuska
 vlada je 16. lipnja 1995. istaknula da je usvojila sve mjere koje su
joj bile na raspolaganju za jamčenje slobodnoga kretanja robe na svojem
državnom području i da su uvedena sredstva odvraćanja omogućila znatno
smanjenje nasilja počinjenoga 1995. Na nacionalnoj razini među
odgovarajućim ministarstvima utvrđena je zajednička akcija borbe protiv
ponovnih akata vandalizma, koja se osobito sastojala od pojačanog
nadzora te uputa prefektima i organima održavanja javnog reda da odlučno
 postupaju. Usto na lokalnoj razini alarmni sustav koji se sastoji od
strogog nadzora osjetljivih objekata omogućio je izbjegavanje
mnogobrojnih incidenata. Iako se rizik uništavanja ne može u potpunosti
izbjeći, zbog toga što se radi o nepredvidljivim akcijama čije je
počinitelje vrlo teško identificirati, Tribunal correctionnel de Nîmes
(kazneni sud u Nîmesu) je 1994. osudio 24 poljoprivrednika zbog
oštećenja tuđe stvari. Od stupanja na snagu članka 322-13 novoga
kaznenog zakona 1. ožujka 1994. suzbijanje prijetnji oštećenja stvari
postalo je učinkovitije. Napokon, uzrokovanu štetu nadoknadila je država
 te su izdane upute radi ubrzavanja dodjele naknade štete koju su
pretrpjeli gospodarski subjekti o kojima je riječ.12      Prema
 Komisiji francuski ministar poljoprivrede svejedno je 1995. izjavio da,
 iako ne odobrava nasilne akte poljoprivrednika i osuđuje ih, nikako ne
planira intervenciju organa održavanja javnog reda kako bi ih zaustavio.13      Nad
 tri kamiona koja su prevozila voće i povrće podrijetlom iz Španjolske
2. lipnja 1995. izvršeni su nasilni akti na jugu Francuske, ali ograni
održavanja javnog reda nisu intervenirali. Početkom srpnja 1995.
francuski poljoprivrednici ponovno su uništili talijansko i španjolsko
voće.14      Komisija je stoga podnijela ovu tužbu.15      Rješenjima
 od 14. i 27. veljače 1996. Sud je Ujedinjenoj Kraljevini Velike
Britanije i Sjeverne Irske te Kraljevini Španjolskoj odobrio
intervenciju u prilog tužbenom zahtjevu Komisije.16      U
 prilog svojoj tužbi Komisija ističe da članak 30. Ugovora i zajednička
organizacija tržišta voća i povrća, koji se temelje na istom načelu
uklanjanja prepreka trgovini, zabranjuju količinska ograničenja na uvoz
među državama članicama kao i sve mjere s istovrsnim učinkom. Usto, u
skladu s člankom 5. Ugovora države članice obvezne su poduzeti sve
prikladne mjere radi osiguranja ispunjenja obveza koje proizlaze iz tog
ugovora.17      Prema
 tome, presretanje prijevoznih sredstava i oštećivanje poljoprivrednih
proizvoda podrijetlom iz drugih država članica kao i ozračje
nesigurnosti koje proizlazi iz prijetnji različitih poljoprivrednih
organizacija prema distributerima voća i povrća takvog podrijetla, koji
su utvrđeni u konkretnom slučaju na francuskom državnom području,
predstavljaju prepreku trgovini tim proizvodima unutar Zajednice, koju
države članice moraju spriječiti usvajanjem odgovarajućih mjera,
uključujući one prema pojedincima koji ugrožavaju slobodno kretanje
roba.18      U
 konkretnom slučaju, činjenica da su ozbiljni incidentni nastavili iz
godine u godinu sprječavati uvoz i provoz voća i povrća podrijetlom iz
drugih država članica u Francusku pokazuje da preventivne i represivne
mjere koje francuska vlada spominje u svoju obranu nisu ni dovoljne ni
proporcionalne da se počinitelje u praksi odvrati od počinjenja ili
ponavljanja tih akata. Štoviše, s obzirom na činjenice kojima raspolaže
Komisija, razvidno je da francuska tijela ustrajno nisu htjela
intervenirati radi učinkovite prevencije i represije nasilnih akata
poljoprivrednika u Francuskoj.19      Španjolska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine podupiru tužbeni zahtjev Komisije.20      Nasuprot tome, francuska vlada tvrdi da tužba Komisije nije osnovana.21      Tako
 tvrdi da su provedene, u okolnostima analognima onima primjenjivima na
usporedive povrede u nacionalnom pravu, sve potrebne i odgovarajuće
mjere za prevenciju i represiju radnji pojedinaca kojima se povređuje
slobodno kretanje poljoprivrednih proizvoda. Nadzorne mjere uvedene
1993. omogućile su znatno smanjenje nasilnih akata u godinama nakon
toga.22      Međutim,
 uzimajući u obzir znatan broj kamiona koji prevoze poljoprivredne
proizvode na francuskom državnom području i velik broj njihovih
odredišta, s jedne strane, kao i nepredvidljivi karakter akcija
poljoprivrednika koji djeluju u malim diverzantskim skupinama, s druge
strane, rizik uništavanja ne može se u potpunosti ukloniti. Taj
posljednji razlog također objašnjava zašto je vrlo teško identificirati
odgovorne počinitelje i dokazati njihovo osobno sudjelovanje u nasilnim
aktima kako bi ih se sustavno kaznilo. Ipak, od 1994. još šest osoba je
osuđeno ili je nad njima proveden istražni postupak. Usto, policiji
treba dopustiti ovlast da ocijeni treba li intervenirati s ciljem
zaštite javnog poretka. U svakom slučaju država nadoknađuje štetu
žrtvama povreda na temelju objektivne odgovornosti države. Tako je
1993., 1994. i 1995. na ime naknade štete isplaćen iznos veći od 17
milijuna FF.23      Francuska
 vlada dodaje da je razlog nezadovoljstva francuskih poljoprivrednika
znatno povećanje izvoza španjolskih proizvoda od pristupanja Kraljevine
Španjolske, što je uzrokovalo znatan pad cijena uvećan konkurentskom
devalvacijom pesete kao i dampinške cijene španjolskih proizvođača.
Francusko tržište voća i povrća bilo je ozbiljno poremećeno zbog toga
što prijelazno razdoblje predviđeno za to pristupanje nije uspostavilo
nikakav mehanizam nadzora izvoznih cijena španjolskih proizvođača.
Francuska vlada također ističe da nije zauzela protekcionistički stav,
nego je u tom slučaju pokazala konstruktivan pristup poduzimanjem koraka
 u Vijeću kako bi se riješile poteškoće tržišta voća i povrća te
dogovaranjem sa španjolskim tijelima.24      Kako
 bi se mogla ocijeniti osnovanost Komisijine tužbe, treba najprije
podsjetiti da je slobodno kretanje roba jedno od temeljnih načela
Ugovora.25      U
 tom smislu članak 3. točka (c) Ugovora o EZ-u propisuje da, za ciljeve
određene u članku 2., aktivnosti Zajednice obuhvaćaju unutarnje tržište
koje obilježava ukidanje prepreka slobodnom kretanju robe među državama
članicama.26      U
 skladu s člankom 7.A stavkom 2. Ugovora o EZ-u, unutarnje tržište je
prostor bez unutarnjih granica u kojem se osigurava slobodno kretanje
robe u skladu s odredbama Ugovora.27      To temeljno načelo provodi se člancima 30. i dalje Ugovora.28      Konkretno,
 članak 30. predviđa da su među državama članicama zabranjena količinska
 ograničenja uvoza kao i sve mjere s istovrsnim učinkom.29      Tu
 odredbu, s obzirom na njezin kontekst, treba razumjeti tako da joj je
cilj uklanjanje svih ograničenja, izravnih ili neizravnih, stvarnih ili
mogućih, uvoznih tokova u trgovini unutar Zajednice.30      Kao
 neophodno sredstvo za ostvarenje tržišta bez unutarnjih granica, članak
 30. ne zabranjuje samo državne mjere koje same za sebe stvaraju
ograničenja trgovine među državama članicama, nego se može primijeniti i
 kad država članica ne poduzme potrebne mjere kako bi suzbila prepreke
slobodnom kretanju robe koje nije uzrokovala država.31      Naime,
 činjenica da država članica nije djelovala ili, ovisno o slučaju, nije
usvojila dostatne mjere za sprječavanje prepreka slobodnom kretanju
robe, koje su izazvale, među ostalim, radnje pojedinaca na njezinom
državnom području u odnosu na proizvode podrijetlom iz drugih država
članica, takve je naravi da jednako ograničava trgovinu unutar Zajednice
 kao i pozitivno djelovanje.32      Dakle,
 članak 30. države članice obvezuje ne samo na to da same ne usvajaju
akte ili ponašanja koja mogu predstavljati prepreku trgovini, nego i, u
vezi s člankom 5. Ugovora, na to da poduzmu sve potrebne i odgovarajuće
mjere radi osiguranja poštovanja te temeljne slobode na svojem državnom
području.33      U
 potonjem slučaju, države članice, koje ostaju jedine ovlaštene za
održavanje javnog poretka i zaštitu unutarnje sigurnosti, imaju, doduše,
 marginu prosudbe za utvrđivanje koje su, u danoj situaciji,
najprikladnije mjere za uklanjanje ograničenja uvoza proizvoda.34      Prema
 tome, nije na institucijama Zajednice da nadomjeste države članice u
propisivanju mjera koje trebaju usvojiti i učinkovito primijeniti radi
osiguranja slobodnoga kretanja robe na svojem državnom području.35      Međutim,
 imajući u vidu prethodno spomenutu diskrecijsku ovlast, na Sudu je da
provjeri, u slučaju koji rješava, je li država članica o kojoj je riječ
poduzela sve odgovarajuće mjere radi osiguranja slobodnoga kretanja
robe.36      Treba
 dodati da se prethodna razmatranja također primjenjuju na uredbe Vijeća
 o zajedničkoj organizaciji tržišta različitih poljoprivrednih
proizvoda, u skladu s člancima 38. do 46., u vezi s člankom 7. stavkom
7. Ugovora o EZ-u (vidjeti presude od 14. srpnja 1976., Kramer i dr.,
3/76, 4/76 i 6/76, Zb., str. 1279., t. 53. i 54. te od 25. svibnja
1993., Komisija/Italija, C-228/91, Zb., str. I-2701., t. 11., u pogledu
uredaba o zajedničkoj organizaciji tržišta u području proizvoda
ribarstva).37      Što
 se konkretno tiče ovog predmeta, treba ustvrditi da činjenice na kojima
 se temelji tužba zbog povrede obveze koju je Komisija podnijela protiv
Francuske Republike nisu sporne.38      Nasilni
 akti počinjeni na francuskom državnom području prema poljoprivrednim
proizvodima podrijetlom iz drugih država članica, koji se sastoje, među
ostalim, od presretanja kamiona koji prevoze takve proizvode,
uništavanja njihovog tereta i nasilja nad vozačima kao i od prijetnji
trgovcima na veliko i na malo te oštećenja izložene robe, nedvojbeno
stvaraju prepreke trgovini tim proizvodima unutar Zajednice.39      Stoga
 treba provjeriti je li u ovom slučaju francuska vlada poštovala svoje
obveze iz članka 30. Ugovora, u vezi s člankom 5., time što je
poduzimala dostatne i odgovarajuće mjere radi suzbijanja radnji
pojedinaca koje uzrokuju prepreke slobodnom kretanju određenih
poljoprivrednih proizvoda.40      U
 tom smislu treba naglasiti da iz podnesaka Komisije proizlazi da se
sporni incidenti iz ove tužbe događaju redovito već više od deset
godina.41      Komisija
 je već 8. svibnja 1985. uputila Francuskoj Republici prvo pismo
opomene, u kojem ju je pozvala da poduzme potrebne preventivne i
represivne mjere za okončanje takve vrste akata.42      Usto,
 Komisija je u konkretnom slučaju u više navrata podsjetila francusku
vladu da pravo Zajednice nameće obvezu nadzora učinkovitog poštovanja
načela slobodnoga kretanja robe uklanjanjem svih ograničenja slobodnoj
trgovini poljoprivrednim proizvodima podrijetlom iz drugih država
članica.43      Francuska
 tijela imala su, stoga, u konkretnom slučaju na raspolaganju dovoljno
vremena za usvajanje neophodnih mjera s ciljem ispunjavanja svojih
obveza u skladu s pravom Zajednice.44      Nakon
 toga, unatoč objašnjenjima koja je pružila francuska vlada, prema
kojima su poduzete sve mjere radi sprječavanja nastavka nasilja i
kažnjavanja odgovornih osoba, činjenica je da su godinu za godinom
ozbiljni incidenti znatno ugrožavali trgovinu poljoprivrednim
proizvodima na francuskom državnom području.45      U
 tom smislu iz prikaza činjeničnog stanja koji je podnijela Komisija i
koji francuska vlada nije osporila proizlazi da je riječ prije svega o
određenim razdobljima u godini i da usto postoje osobito ugrožena mjesta
 na kojima su se incidenti dogodili u više navrata tijekom iste godine.46      Od
 1993. nasilni i vandalski akti nisu bili usmjereni samo na sredstva
prijevoza poljoprivrednih proizvoda, nego su se proširili i na sektor
distribucije tih proizvoda na veliko i na malo.47      Novi ozbiljni incidenti iste vrste ponovno su se dogodili 1996. i 1997.48      Treba
 istaknuti i da nije osporeno da tijekom takvih incidenata francuski
organi održavanja javnog reda ili nisu bili prisutni na mjestu događaja,
 unatoč činjenici da su u određenim slučajevima nadležna tijela bila
prethodno obaviještena o neposrednoj opasnosti od prosvjeda
poljoprivrednika, ili nisu intervenirali, čak i u slučajevima kada su
bili mnogobrojniji od izazivača nereda. Štoviše, nije se uvijek radilo o
 brzim iznenadnim akcijama prosvjednika koji bi odmah potom pobjegli,
već su se u određenim slučajevima neredi odvijali nekoliko sati.49      Usto,
 nije sporno da je određen broj akata vandalizma snimljen televizijskim
kamerama, da prosvjednici često nisu imali prekrivena lica i da su
skupine poljoprivrednika koji su sudjelovali u neredima bile poznate
službama održavanja reda. 50      Međutim,
 nije sporno da je samo jedan mali broj osoba koje su sudjelovale u tim
teškim kršenjima javnog reda identificiran i progonjen.51      Tako
 su u pogledu mnogobrojnih akata vandalizma počinjenih tijekom razdoblja
 od travnja do kolovoza 1993. francuska tijela mogla navesti samo jedan
jedini slučaj kaznenog progona.52      S
 obzirom na sve prethodno navedeno, Sud, ne negirajući poteškoće
nadležnih tijela u suočavanju sa situacijama takve vrste poput onih o
kojima je riječ, može jedino zaključiti, uzimajući u obzir učestalost i
ozbiljnost incidenata koje je nabrojala Komisija, da mjere koje je
usvojila francuska vlada u ovom slučaju nisu očigledno bile dostatne za
jamčenje slobodne trgovine poljoprivrednim proizvodima unutar Zajednice
na njezinom državnom području učinkovitim sprječavanjem i odvraćanjem
počinitelja povreda o kojima je riječ od njihovog počinjenja i
ponavljanja.53      Taj
 zaključak nameće se tim više što oštećenja i prijetnje koje navodi
Komisija ne samo da ugrožavaju uvoz ili provoz proizvoda izravno
pogođenih nasilnim aktima u Francuskoj, nego su takve naravi da stvaraju
 ozračje nesigurnosti koje ima odvraćajući učinak na sve trgovinske
tokove.54      Prethodni
 zaključak nikako ne može promijeniti argument francuske vlade prema
kojem je situacija francuskih poljoprivrednika toliko teška da postoji
razumni strah da bi odlučnije intervencije nadležnih tijela mogle
izazvati pojavu nasilnih reakcija subjekata na koje se to odnosi, što bi
 uzrokovalo još ozbiljnija kršenja javnog reda ili čak socijalne nemire.55      Naime,
 strah od unutarnjih poteškoća ne može biti opravdanje za to da država
pravilno ne primijeni pravo Zajednice (vidjeti, u tom smislu, presudu od
 7. prosinca 1995., Komisija/Francuska, C-52/95, Zb., str. I-4443., t.
38.).56      Država
 članica o kojoj je riječ mora, osim ako dokaže da bi njezina radnja
imala posljedice za javni poredak koje ne bi mogla suzbiti sredstvima
koja su joj na raspolaganju, poduzeti sve odgovarajuće mjere za jamčenje
 dosega i učinkovitosti prava Zajednice kako bi se osigurala pravilna
provedba tog prava u interesu svih gospodarskih subjekata.57      Međutim,
 u ovom slučaju francuska vlada nije konkretno dokazala stvarnu opasnost
 za javni poredak koju ne bi mogla suzbiti.58      Iako
 se stoga ne može isključiti da prijetnja ozbiljnih kršenja javnog reda
može, ovisno o slučaju, opravdati neintervenciju organa održavanja
javnog reda, treba dodati da se taj argument može, u svakom slučaju,
iznijeti samo u točno određenom slučaju, a ne kao u ovom slučaju
općenito za sve incidente koje navodi Komisija.59      U
 pogledu činjenice da je Francuska Republika nadoknadila štetu
uzrokovanu žrtvama, treba naglasiti da se francuska vlada ne može
pozvati na taj argument kako bi se oslobodila svojih obveza koje
proizlaze iz prava Zajednice.60      Naime,
 čak i ako je naknada štete takve naravi da nadoknađuje barem dio štete
koju su pretrpjeli gospodarski subjekti o kojima je riječ, ona,
naprotiv, nije takve naravi da bi isključila postojanje povrede obveze
države članice.61      Što
 se tiče argumenata koji se temelje na vrlo teškom
socijalno-gospodarskom kontekstu u kojem se nalazi francusko tržište
voća i povrća nakon pristupanja Kraljevine Španjolske, oni se također ne
 mogu prihvatiti.62      U
 tom smislu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da razlozi gospodarske
 naravi ne mogu ni u kojem slučaju biti opravdanje za ograničenja
zabranjena člankom 30. Ugovora (vidjeti osobito presudu od 11. lipnja
1985., Komisija/Irska, 288/83, Zb., str. 1761., t. 28.).63      U
 pogledu tvrdnji francuske vlade, u prilog tim argumentima, da je
destabilizacija francuskog tržišta voća i povrća uzrokovana nelojalnom
praksom, pa čak i povredama prava Zajednice od strane španjolskih
proizvođača, treba podsjetiti da država članica ne može jednostrano
poduzeti zaštitne mjere ni postupati s ciljem suzbijanja možebitnog
nepoštovanja, od strane druge države članice, odredaba prava Zajednice
(vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. svibnja 1996., Hedley Lomas,
C-5/94, Zb., str. I-2553., t. 20.).64      To
 mora vrijediti još i više u području zajedničke poljoprivredne politike
 u kojem je jedino Zajednica ta koja usvaja, prema potrebi, mjere
potrebne za suzbijanje poteškoća s kojima se susreću određeni subjekti,
osobito nakon pristupanja nove države.65      S
 obzirom na sve prethodno navedeno, treba zaključiti da u ovom slučaju
francuska vlada nije na očit i ustrajan način poduzela dovoljne i
odgovarajuće mjere za suzbijanje akata vandalizma koji na njezinom
državnom području ugrožavaju slobodno kretanje određenih poljoprivrednih
 proizvoda podrijetlom iz drugih država članica i za sprječavanje
ponavljanja tih akata.66      Slijedom
 toga, treba zaključiti da je Francuska Republika, ne poduzevši sve
potrebne i proporcionalne mjere kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale
 slobodno kretanje voća i povrća, povrijedila obveze koje proizlaze iz
članka 30. Ugovora, u vezi s člankom 5. tog ugovora, i iz zajedničke
organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda. Troškovi67      Na
 temelju članka 69. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući
 da Francuska Republika nije uspjela u postupku, treba joj naložiti
snošenje troškova. U skladu s člankom 69. stavkom 4. Poslovnika, države
članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite
troškove.Slijedom navedenoga,SUDproglašava i presuđuje:1.      Ne
 poduzevši sve potrebne i proporcionalne mjere kako radnje pojedinaca ne
 bi sprječavale slobodno kretanje voća i povrća, Francuska Republika
povrijedila je obveze koje proizlaze iz članka 30. Ugovora o EZ-u, u
vezi s člankom 5. tog ugovora, i iz zajedničke organizacije tržišta
poljoprivrednih proizvoda.2.      Francuskoj Republici nalaže se snošenje troškova.3.      Kraljevina Španjolska i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snose vlastite troškove.PotpisiRodríguez IglesiasGulmannRagnelmalmWatheletSchintgenManciniMoitinho de AlmeidaKapteynMurrayEdwardPuissochetHirschJannObjavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. prosinca 1997. Tajnik       PredsjednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: francuski