title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. studenoga 2013.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište industrijskih plastičnih vreća – Pripisivanje društvu majci protupravnog ponašanja društva kćeri – Prekomjerna duljina postupka pred Općim sudom – Načelo djelotvorne sudske zaštite.#Predmet C-40/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      26. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Tržište industrijskih plastičnih vreća — Pripisivanje društvu majci protupravnog ponašanja društva kćeri — Prekomjerna duljina postupka pred Općim sudom — Načelo učinkovite sudske zaštite“
      U predmetu C‑40/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 27. siječnja 2012.,

         Gascogne Sack Deutschland GmbH, ranije Sachsa Verpackung GmbH, sa sjedištem u Wiedi (Njemačka), koje zastupaju F. Puel i L. François‑Martin, avocats,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castillo de la Torre i N. von Lingen, u svojstvu agenata, sa stalnom adresom u Luksemburgu,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Safjan, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, D. Šváby, te M. Berger (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. veljače 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Gascogne Sack Deutschland GmbH, ranije Sachsa Verpackung GmbH (u daljnjem tekstu, u oba slučaja: žalitelj), svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. studenoga 2011., Sachsa Verpackung/Komisija (T‑79/06, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio tužbu tužitelja kojom je on zahtijevao djelomično poništenje i preinaku Odluke Komisije C(2005) 4634 final, od 30. studenoga 2005., o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] (predmet COMP/F/38.354 – Industrijske vreće) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), ili, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena tom odlukom.

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [81. UEZ‑a] i [82. UEZ‑a] (SL 2003, L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.)., koja je zamijenila Uredbu Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prvu uredbu o provedbi članaka [81. UEZ‑a] i [82. UEZ‑a] (SL 1962, 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), propisuje u svom članku 23. stavcima 2. i 3., kojim je zamijenjen članak 15. stavak 2. Uredbe br. 17:
               „2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati [izreći] novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka [81. UEZ‑a] ili [82. UEZ‑a] […]

                  […]
               Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               […]
               3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”

               3

               Smjernice o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17. i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (SL 1998, C 9, str. 3., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 1998.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.), primjenjive u vrijeme donošenja sporne odluke, određuju u točki 1. da „[o]snovni će se iznos [novčane kazne] utvrditi prema težini i trajanju povrede, koji su jedini kriterij iz članka 15. stavka 2. Uredbe br. 17.

               4

               Što se tiče težine povrede, prema točki 1. A. stavku 1. navedenih smjernica kod ocjene težine povrede, mora se uzeti u obzir vrsta povrede, njezin stvaran učinak na tržište, kada ga je moguće izmjeriti, kao i veličina mjerodavnog tržišta u zemljopisnom smislu.

               5

               Sukladno stavku 2. iste točke Smjernica iz 1998., povrede se mogu podijeliti u tri kategorije, i to manje povrede, teške povrede i vrlo teške povrede. Potonje su posebno horizontalna ograničenja kao što su „cjenovni karteli” i kvote koje proizlaze iz podjele tržišta.

         Okolnosti spora i sporna odluka

               6

               Žalitelj je društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom. Gascogne Deutschland GmbH, društvo kći u 100 % vlasništvu Groupe Gascogne SA (u daljnjem tekstu: Groupe Gascogne), društva osnovanog u skladu s francuskim pravom, 1994. godine stekao je 90 % udjela žalitelja. Preostalih 10 % njegovih udjela izravno je stekao Groupe Gascogne. Tužitelj je 2008. promijenio tvrtku i postao Gascogne Sack Deutschland GmbH.

               7

               British Polythene Industries plc obavijestio je 2001. Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru industrijskih vreća.

               8

               Komisija je pristupila provjerama tijekom lipnja 2002., a u srpnju 2002. žalitelj ju je obavijestio da želi surađivati. Komisija je pokrenula upravni postupak 29. travnja 2004. i donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u odnosu na nekoliko društava, među kojima i u odnosu na žalitelja.

               9

               Komisija je 30. studenoga 2005. donijela spornu odluku, u članku 1. stavku 1. podstavku k), u kojem se navodi da su žalitelj i Groupe Gascogne prekršili članak 81. UEZ‑a sudjelujući, prvi put od 9. veljače 1988. do 26. lipnja 2002. i drugi put od 1. siječnja 1994. do 26. lipnja 2002., u više sporazuma i usklađenih djelovanja u sektoru industrijskih plastičnih vreća u Belgiji, Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Luksemburgu i Nizozemskoj, koji su se odnosili na određivanje cijena i uspostavu zajedničkih modela izračunavanja cijena, podjelu tržišta i dodjele prodajnih kvota, podjele kupaca, poslova i narudžbi, usklađeno dostavljanje ponuda na određene javne natječaje i razmjenu individualiziranih informacija.

               10

               Stoga je Komisija žalitelju u članku 2. stavku 1. podstavku i) sporne odluke izrekla novčanu kaznu u iznosu od 13,20 milijuna eura, precizirajući kako je, u odnosu na taj iznos, Groupe Gascogne odgovoran solidarno u visini od 9,90 milijuna eura.

         Pobijana presuda

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. veljače 2006. žalitelj je pokrenuo postupak protiv sporne odluke. U bitnom, zahtijevao je da Opći sud poništi spornu odluku u dijelu u kojem se ista odnosi na njega ili, podredno, da smanji iznos novčane kazne koja mu je izrečena.

               12

               U prilog svojoj tužbi žalitelj je istaknuo osam tužbenih razloga. Prva tri tužbena razloga, koji su istaknuti kao glavni, odnosili su se na poništenje sporne odluke i bili su utemeljeni na, kao prvo, očitoj pogreški u ocjeni stupnja umiješanosti žalitelja u zabranjeni sporazum, kao drugo, nedostacima u obrazloženju sporne odluke u pogledu sudjelovanja žalitelja u podskupini „Njemačka” i, kao treće, povredi, s jedne strane, članka 81. UEZ‑a, koja se sastoji u tome što je Komisija pogrešno pripisala neka postupanja žalitelja njegovom društvu majci, odnosno Groupe Gascogne, i, s druge strane, članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003.

               13

               Ostalih pet tužbenih razloga, koji su istaknuti podredno, odnosili su se na smanjenje iznosa novčane kazne. Četvrti tužbeni razlog odnosio se na pogrešku u ocjeni težine povrede; peti tužbeni razlog na pogrešku u ocjeni duljine povrede; šesti tužbeni razlog, istaknut podredno prethodno navedenima, na pogrešku u ocjeni jer nisu uzete u obzir olakotne okolnosti; sedmi tužbeni razlog na pogrešku u ocjeni u pogledu suradnje žalitelja tijekom upravnog postupka i, osmi tužbeni razlog, istaknut podredno svim prethodno navedenima, na povredu načela proporcionalnosti.

               14

               Podneskom od 20. listopada 2010., žalitelj je zatražio ponovno otvaranje pisanog dijela postupka zbog pojavljivanja novog pravnog pitanja tijekom postupka, i to stupanja na snagu Lisabonskog ugovora i, točnije, članka 6. UFEU‑a, kojim je Povelja temeljnih prava Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja) uzdignuta u rang primarnog prava.

               15

               Na raspravi održanoj 2. veljače 2011. žalitelj je istaknuo, pored tužbenih razloga navedenih u tužbi, povredu pretpostavke nedužnosti zajamčene člancima 48. Povelje i 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP). U tom pogledu Opći sud je u točkama 92. i 93. pobijane presude presudio:

                        „ 92

                        […] prigovor tužitelja koji se temelji na povredi načela pretpostavke nedužnosti, zajamčene člankom 48. [P]ovelje, predstavlja dodatan argument u odnosu na one koji su izneseni u okviru tužbenih razloga istaknutih u fazi tužbe i ne pokazuje dovoljno usku vezu s prvotno iznesenim argumentima da bi se smatralo da proizlazi iz normalnog razvoja rasprave tijekom sudskog postupka. Taj se prigovor stoga mora smatrati novim.

                        93

                        Potrebno je stoga utvrditi predstavlja li stupanje na snagu Ugovora o Europskoj uniji 1. prosinca 2009., i posebno njegovog članka 6., koji [P]ovelji dodjeljuje istu pravnu snagu kao i Ugovorima, novu činjenicu koja opravdava podnošenje novih prigovora. U tom pogledu potrebno je primijetiti da je, na dan donošenja [sporne] odluke, načelo pretpostavke nedužnosti bilo dio pravnog sustava koji je to načelo, kao opće načelo prava Unije, jamčio u postupcima koji se odnose na povrede pravila tržišnog natjecanja […]”

               16

               Opći sud je iz navedenog zaključio da se žalitelj ne može pozivati na izmjene nastale u pravnom sustavu Unije stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora kako bi u fazi rasprave iznio tvrdnju da je došlo do povrede načela pretpostavke nedužnosti.

               17

               Što se tiče triju tužbenih razloga iz tužbe koji se odnose na poništenje, Opći ih je sud otklonio kao neosnovane. Što se tiče posebno prvog dijela trećeg tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 81. UEZ‑a, zato što je Komisija navodno pogrešno pripisala postupanje žalitelja njegovom društvu majci, odnosno Groupe Gascogne, Opći sud najprije je podsjetio, u točki 87. pobijane presude, na praksu Suda iz koje proizlazi da, kada društvo majka drži 100 % kapitala društva kćeri koje je počinilo povredu pravila tržišnog natjecanja, postoji oboriva pretpostavka prema kojoj navedeno društvo majka izvršava odlučujući utjecaj na ponašanje svog društva kćeri. Opći sud potom je utvrdio, u točki 88. navedene presude, da je nesporno da je „Groupe Gascogne [držao] cjelokupni kapital tužitelja, tako da je Komisija mogla pretpostaviti da je društvo majka izvršavalo odlučujući utjecaj na svoje društvo kćer”. Opći sud je dodao kako je Komisija nadalje pojasnila da je „Groupe Gascogne primao mjesečno podatke od tužitelja, da je potonji dio funkcionalno integriran u ogranak 'Savitljiva ambalaža' te grupe i da su neki od čelnika grupe bili članovi 'Beirata', nadzornog i upravnog tijela tužitelja”. Nakon što je u točki 89. te presude ponovio argumente koje je potonji istaknuo radi pobijanja tih utvrđenja, Opći sud je zaključio u točki 90. pobijane presude kako je „potrebno ipak utvrditi da ti dokazi nisu takve prirode da bi oborili pretpostavku prema kojoj je Groupe Gascogne izvršavao odlučujući utjecaj na tužitelja”.

               18

               Što se tiče drugog dijela trećeg tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, zbog toga što Komisija prilikom izračunavanja novčane kazne izrečene za povredu počinjenu između 9. veljače 1988. i 31. prosinca 1993. nije poštovala gornju granicu od 10 % prihoda poduzetnika u pitanju, Opći sud je u točkama 108. i 109. pobijane presude presudio:

                        „108

                        […] kada je učinjena razlika između prvog razdoblja, za koje je samo društvo kći odgovorno za povredu, i drugog razdoblja, za koje društvo majka solidarno odgovara s društvom kćeri za počinjenu povredu, članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 ne nalaže Komisiji da provjeri je li dio novčane kazne za čije plaćanje se društvo majka ne smatra solidarno odgovornim, niži od gornje granice od 10 % prihoda samog društva kćeri. Cilj je gornje granice iz te odredbe isključivo spriječiti nametanje novčane kazne koja bi bila prekomjerna s obzirom na ukupnu veličinu gospodarskog subjekta na dan donošenja odluke, pri čemu promet društva koje je jedino odgovorno za povredu, kakav je bio u vrijeme počinjenja povrede ili izricanja novčane kazne, u tom pogledu manje važan.

                        109

                        Okolnost da je Komisija, u svojoj ranijoj praksi odlučivanja, drukčije primjenjivala tu odredbu, za što se pokazalo da ide u korist društva u pitanju, ne utječe na to razmatranje. Kao što je to Komisija istaknula, dovoljno je navesti ona da, u tom pogledu, nije vezana svojom ranijom praksom odlučivanja s obzirom na to da potonja ni u kojem slučaju ne predstavlja pravni okvir za izračunavanje iznosa novčanih kazni […]”

               19

               Opći sud je također otklonio pet drugih tužbenih razloga, istaknutih podredno, s ciljem smanjenja iznosa novčane kazne. Što se tiče posebno prvog dijela četvrtog tužbenog razloga, koji se temelji na tome što je Komisija navodno uzela u obzir, radi izračunavanja novčane kazne, stvaran učinak povrede na tržište, a da isti nije bilo moguće izmjeriti, Opći je sud u točki 117. pobijane presude presudio da „kako to proizlazi iz teksta Smjernica [iz 1998.], stvaran učinak povrede na tržište uzima se u obzir radi ocjene težine povrede samo kada ga je moguće izmjeriti”. U točki 118. navedene presude Opći je sud, iz tog razloga, odbacio argument žalitelja prema kojem bi trebao smanjiti iznos novčane kazne koju je izrekla Komisija u slučaju kada učinak povrede na tržište nije moguće izmjeriti. U tom kontekstu nastojao je razlikovati ovaj predmet od predmeta u kojem je donio presudu od 5. travnja 2006., Degussa/Komisija (T‑279/02, Zb., str. II‑897.), na koju se pozvao žalitelj. U tu svrhu utvrdio je, u točki 119. iste presude, da „u predmetnom slučaju, s jedne strane, Komisija ne tvrdi da može izmjeriti učinak povrede na tržište i da, s druge strane, tužitelj nije izložio ni jedan argument niti je iznio ijedan dokaz s ciljem da dokaže da, u stvarnosti, zabranjeni sporazum nije proizveo nikakav učinak i da prema tome nije imao nikakav utjecaj na tržište”.

               20

               Nakon razmatranja svih tužbenih razloga koje je tužitelj istaknuo u prilog svojoj tužbi, Opći ju je sud u cijelosti odbio.

         Žalbeni zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               21

               Žalitelj zahtijeva od Suda da:

                        —

                        da ukine pobijanu presudu i vrati predmet Općem sudu radi odlučivanja o financijskim posljedicama koje su za njega nastale zbog prekoračenja, od strane Općeg suda, razumnog roka za suđenje;

                        —

                        podredno, smanji iznos novčane kazne koju mu je izrekla Komisija kako bi se navedene financijske posljedice uzele u obzir;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               22

               Komisija zahtijeva od Suda da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

               23

               Podneskom od 11. rujna 2012. žalitelj je, pozvavši se na članak 42. stavak 2. podstavak 1. Poslovnika Suda, u verziji primjenjivoj na taj dan, zatražio ponovno otvaranje pisanog dijela postupka zbog nastanka nove okolnosti, i to vrlo teške financijske situacije u kojoj se nalazi.

               24

               Na temelju članka 24. Statuta Suda Europske unije i članka 61. njegovog Poslovnika, Sud je pozvao stranke, Europske parlament i Vijeće Europske unije te države članice, da odgovore na pitanja koja se odnose na kriterije koji omogućuju ocjenu razumnosti duljine postupka vođenog pred Općim sudom te na mjere kojima se mogu popraviti posljedice njegove prekomjerne duljine.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               25

               U okviru svog prvog žalbenog razloga žalitelj ističe da je Opći sud povrijedio pravo time što nije uzeo u obzir posljedice stupanja na snagu Lisabonskog ugovora 1. prosinca 2009., a posebno članka 6. UFEU‑a, koji Povelji dodjeljuje istu pravnu snagu kao i Ugovorima. Potonji nije uzeo u obzir da je riječ o novom pravnom pitanju u smislu članka 48. stavka 2. podstavka 1. njegovog poslovnika i da je ta okolnost ovlastila žalitelja da tijekom postupka iznese novi razlog, koji se temelji na pretpostavci nedužnosti zajamčenoj člankom 48. Povelje. Žalitelj zapravo smatra da pretpostavka, koja dopušta da se društvu majci koje drži 100 % kapitala društva kćeri pripiše protutržišno ponašanje društva kćeri, predstavlja pretpostavku krivnje koja je nespojiva s Poveljom.

               26

               Komisija odgovara da je taj žalbeni razlog preopćenit, jer ne objašnjava razlog zbog kojeg bi stupanje na snagu Lisabonskog ugovora predstavljalo novo pravno pitanje, i da je stoga neosnovan.

         Ocjena Suda

               27

               Na početku, potrebno je napomenuti da žalitelj u svojoj žalbi ne navodi da se u tužbi kojom je pokrenut postupak pred Općim sudom na bilo koji način pozivao na Povelju.

               28

               U vezi s pitanjem je li stupanje na snagu Lisabonskog ugovora trebalo uzeti u obzir, kako to tvrdi žalitelj, kao pitanje za koje se saznalo tijekom postupka pred Općim sudom i koje bi, s te osnove, opravdalo, sukladno 48. stavku 2. podstavku 1. Poslovnika Općeg suda, iznošenje novih razloga, potrebno je napomenuti da je Sud već presudio da se njegovo stupanje na snagu, kojim je Povelja postala dio primarnog prava Unije, ne može smatrati novim pravnim pitanjem u smislu članka 42. stavka 2. podstavka 1. njegovog Poslovnika. U tom kontekstu Sud je naglasio da je, i prije stupanja na snagu tog Ugovora, u više navrata utvrdio da pravo na pravično suđenje kakvo proizlazi osobito iz članka 6. EKLJP‑a predstavlja čini pravo koje Europska unija poštuje kao opće načelo sukladno članku 6. stavku 2. UEU‑a (vidjeti, posebno, presudu od 3. svibnja 2012., Legris Industries/Komisija, C‑289/11 P, točku 36.).

               29

               Ovo tumačenje koje je Sud dao u svrhu primjene njegovog Poslovnika vrijedi mutatis mutandis za primjenu odgovarajućih odredaba Poslovnika Općeg suda.

               30

               U svakom slučaju, sudska praksa nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora potvrdila je da pretpostavka, prema kojoj društvo majka koje drži cjelokupni ili gotovo cjelokupni kapital svog društva kćeri stvarno izvršava odlučujući utjecaj na potonju, nije nespojiva s načelom pretpostavke nedužnosti (vidjeti, u tom smislu, presude od 19. lipnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr., C‑628/10 P i C‑14/11 P, točke 46., 47., 108. i 113., te od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija, C‑501/11 P, točke 108. do 111. i navedenu sudsku praksu).

               31

               U tim okolnostima, prvi razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog

               32

               Drugi žalbeni razlog podijeljen je u dva dijela. Prvi dio temelji se na povredi obveze Općeg suda da obrazloži svoju presudu što se tiče odbijanja argumenata koje je žalitelj istaknuo radi dokazivanja svoje poslovne samostalnosti. Drugi dio odnosi se na povredu prava od strane Općeg suda zbog propuštanja da sankcionira nepostojanje obrazloženja sporne odluke u pogledu izračunavanja gornje granice izrečene novčane kazne.

         O prvom dijelu drugog žalbenog razloga
      – Argumentacija stranaka

               33

               Žalitelj navodi da se Opći sud u točki 89. pobijane presude poziva na različite elemente koje je istaknuo radi dokazivanja da Groupe Gascogne nije izvršavao stvarnu kontrolu nad njegovom poslovnom politikom. Međutim, u točki 90. navedene presude Opći sud se ograničio na to da navedene elemente šturo odbije, koristeći uobičajeni izričaj „Potrebno je međutim utvrditi [...]”, bez provjeravanja svakog pojedinog i navođenja razloga zbog kojih nisu bili dovoljno uvjerljivi. Žalitelj drži da je, postupivši na taj način, Opći sud povrijedio obvezu obrazlaganja, koju ima na temelju dobro utvrđene sudske prakse.

               34

               Komisija odgovara kako se obveza Općeg suda da obrazlaže svoje odluke ne može tumačiti na način da je isti obvezan detaljno odgovoriti na svaki argument koji istakne jedna od stranaka, posebno kada taj argument nije dovoljno jasan i precizan, kao što je to bio slučaj s argumentima koje je iznio žalitelj pred Općim sudom.

         – Ocjena Suda

               35

               Prema ustaljenoj praksi Suda, obveza obrazlaganja presuda, koju Opći sud ima na temelju članka 36. i članka 53. stavka 1. Statuta Suda, ne zahtijeva od njega davanje izvješća koje bi iscrpno i jedan po jedan popratilo sve argumente koje su stranke iznijele u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno, pod uvjetom da ono omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge na kojima se temelji presuda, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za izvršavanje svog nadzora povodom žalbe (vidjeti, posebno, presudu Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i gore navedenu Komisija/Alliance One International i dr., točku 64.).

               36

               U predmetnom slučaju Opći je sud u točkama 78. do 82. pobijane presude ponovio argumentaciju žalitelja, koji smatra da Komisija mora, da bi mogla pripisati postupanje društva kćeri njegovom društvu majci, utvrditi postojanje stvarnog određivanja ponašanja društva kćeri na tržištu od strane društva majke, što ta institucija nije učinila u navedenom slučaju.

               37

               U svom odgovoru na navedenu argumentaciju Opći je sud najprije podsjetio, u točki 87. pobijane presude, na ustaljenu praksu Suda iz koje proizlazi da, kada društvo majka drži 100 % kapitala društva kćeri koje je počinilo povredu pravila tržišnog natjecanja, postoji oboriva pretpostavka prema kojoj navedeno društvo majka izvršava odlučujući utjecaj na ponašanje svog društva kćeri.

               38

               Opći sud je potom utvrdio da je žalitelj 100 %-tno društvo kći Groupe Gascognea, što je dovoljno za opravdanje primjene gore navedene pretpostavke. Također je ukazao na određene dodatne indicije koje je Komisija navela u tom kontekstu.

               39

               Nakon što je u točki 89. pobijane presude naveo konkretne elemente koje je žalitelj istaknuo radi utvrđivanja svoje samostalnosti, Opći sud izričito je u točki 90. iste presude utvrdio da ti elementi nisu takve prirode da bi oborili pretpostavku prema kojoj je Groupe Gascogne izvršavao odlučujući utjecaj na žalitelja. Opći je sud u tom pogledu istaknuo kako je potonji samo iznio tvrdnje i nije dostavio nikakve dokaze kojima bi ih potkrijepio.

               40

               Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 63. svog mišljenja, iako se Opći sud nije izričito pozvao na obvezu žalitelja da obori pretpostavku navedenu u točki 8. pobijane presude, u slijedu od točke 88. do 90. te presude jasno su i nedvosmisleno vidljive etape zaključivanja koje je Opći sud slijedio kako bi otklonio elemente koje je iznio žalitelj.

               41

               U tim okolnostima obrazloženje koje je Opći sud dao u točkama 87. do 90. pobijane presude dovoljno je da omogući žalitelju da sazna razloge na kojima se temelji ta presuda, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata da izvrši svoj nadzor povodom žalbe.

               42

               Stoga se prvi dio drugog žalbenog razloga mora odbiti kao neosnovan.

         O drugom dijelu drugog žalbenog razloga
      – Argumentacija stranaka

               43

               Žalitelj podsjeća da je, pred Općim sudom, osporio iznos od 3,3 milijuna eura koje mora sam platiti s naslova novčane kazne i koji se odnosi na razdoblje između 9. veljače 1988. i 31. prosinca 1993., tijekom kojega nije bio u vlasništvu Groupe Gascogne, ističući da taj iznos premašuje gornju granicu od 10 % prihoda koji je poduzetnik u pitanju ostvario u prethodnoj poslovnoj godini, propisanu člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003. Žalitelj se u tom pogledu pozvao na Odluku Komisije C(2003) 4570 final od 10. prosinca 2003., o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (Predmet COMP/E-2/37.857 – Organski peroksidi), čiji je sažetak objavljen u Službenom listu Europske unije od 30. travnja 2005. (SL L 110, str. 44., u daljnjem tekstu: odluka o organskim peroksidima), iz koje proizlazi da se, kada Komisija pravi razliku između razdoblja u kojem je neko društvo samo odgovorno za svoje postupanje i razdoblja u kojem društvo majka koje je steklo kontrolu nad njim postane odgovorno za postupanje društva kćeri, gornja granica od 10 % prihoda ostvarenog u prethodnoj poslovnoj godini mora odvojeno procjenjivati za ta dva društva.

               44

               U svojoj žalbi žalitelj tvrdi da je, ograničivši se na ocjenu, u točki 109. pobijane presude, kako Komisija nije vezana svojom ranijom praksom odlučivanja, Opći sud povrijedio pravo. Potonji je, zapravo, trebao sankcionirati Komisiju jer je promijenila svoju praksu a da nije iscrpno i nedvosmisleno obrazložila takvu promjenu pristupa. Žalitelj se u tom pogledu oslanja na presudu od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, Zb., str. I‑8947., točka 167.).

               45

               Prema mišljenju Komisije, sama činjenica da je u nekoj ranijoj odluci slijedila drukčiji pristup ne znači da je „uspostavila uobičajenu prasku”. Situacija iz koje je proizišao predmetni spor nema ništa zajedničko sa situacijom koja je bila povod presudi na koju se žalitelj poziva, u kojoj se Sud oslonio na iznimne okolnosti (gore navedena presuda ELF Aquitaine/Komisija, točke 165. i 167.).

         – Ocjena Suda

               46

               Najprije valja podsjetiti kako obveza obrazlaganja propisana člankom 296. stavkom 2. UFEU‑a, predstavlja bitan postupovni zahtjev koji se mora razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost osporenog akta (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Elf Aquitaine/Komisija, točku 146. i navedenu praksu).

               47

               U konkretnom predmetu, žalitelj je pred Općim sudom osporio ispravnost metode koju je Komisija upotrijebila u spornoj odluci za izračunavanje iznosa novčane kazne čije plaćanje on sam mora osigurati. Da bi potkrijepio svoju argumentaciju, pozvao se na odluku o organskim peroksidima, ne dovodeći u pitanje primjerenost obrazloženja sporne odluke u tom pogledu.

               48

               U točkama 107. i 108. pobijane presude, Opći je sud ispitao, u odnosu na članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003, pravilnost metode koju je upotrijebila Komisija i odbio argumentaciju žalitelja o osnovanosti.

               49

               Opći sud je samo dodatno naveo, u točki 109. pobijane presude, kako okolnost da je Komisija u svojoj ranijoj praksi odlučivanja drukčije primijenila navedeni članak 23. stavak 2., za što se pokazalo da ide u korist društva u pitanju, ne utječe na tumačenje koje, prema njemu, treba dati toj odredbi.

               50

               Dakle, drugi dio drugog žalbenog razloga ne sadrži nikakvu kritiku pravne analize koju je Opći sud proveo u točkama 107. i 108. pobijane presude, već se odnosi na povredu prava koju smatra da je počinio u točki 109. navedene presude, jer nije sankcionirao nedostatke u obrazloženju sporne odluke u pogledu odstupanja koje ona predstavlja u odnosu na odluku o organskim peroksidima.

               51

               Navedeni dio uvodi tako novi argument, koji se sastoji u osporavanju primjerenosti obrazloženja sporne odluke u pogledu metode izračunavanja koju je Komisija upotrijebila za utvrđivanje zakonske gornje granice od 10 %.

               52

               Slijedi da navedeni argument mora biti proglašen nedopuštenim, jer je nadležnost Suda u okviru žalbe u načelu ograničena na ocjenu pravnog rješenja koje je dano na temelju razloga raspravljenih pred prvostupanjskim sucima.

               53

               Žalitelj ne može stoga tvrditi, kako je to učinio tijekom rasprave, da se drugi dio drugog žalbenog razloga odnosi na povredu prava koju je Opći sud počinio u tumačenju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003.

               54

               Doista, u žalbi se navedeni dio tog žalbenog razloga izričito temelji na „nedostatku u obrazloženju”. Osim toga, žalitelj se u svojoj argumentaciji poziva jedino na točku 109. pobijane presude, u kojoj se samo ponavlja da Komisija nije vezana svojom ranijom praksom odlučivanja i koja ne sadrži nikakvo tumačenje članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003.

               55

               Iz gore navedenog slijedi da drugi dio drugog žalbenog razloga ne može biti prihvaćen. Stoga ga se mora u cijelosti odbaciti.

         Treći žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               56

               U prvom dijelu svog trećeg žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud propustio utvrditi povredu koju je prema njegovu mišljenju Komisija počinila u pogledu svoje obveze obrazlaganja sporne odluke u svezi sa stvarnim učinkom povrede na tržište.

               57

               Žalitelj priznaje da, sukladno Smjernicama iz 1998., kako ih tumači Sud, Komisija nije dužna dokazati stvarni učinak na tržište u slučaju kad je povreda kvalificirana, poput predmetne, kao vrlo teška. Podsjeća da uzimanje u obzir takvog dodatnog elementa ipak dopušta Komisiji da poveća osnovni iznos novčane kazne.

               58

               Stoga je obrazloženje sporne odluke prema mišljenju žalitelja u tom pogledu dvosmisleno. Posvećujući jedan cijeli odlomak učinku povrede, a da na to nije bila obvezana, Komisija je izazvala dvojbu o tome je li taj kriterij bio uzet u obzir ili ne radi povećanja osnovnog iznosa novčane kazne. Nadalje, nejasnoća je pogoršana činjenicom da je Komisija ocijenila, s jedne strane, da učinak na tržište nije bio mjerljiv i, s druge strane, da je taj učinak nužno mogao biti izveden iz uspostavljanja tajnih sporazuma. Žalitelj drži da je na taj način spriječen da uspješno pripremi svoju obranu. Prema njegovom mišljenju, Opći sud je, ne provjerivši obrazloženje sporne odluke, i sam dao nelogično i neprikladno obrazloženje.

               59

               U drugom dijelu svog trećeg žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da nije sankcionirao povredu prava koju je počinila Komisija time što je zaključila o postojanju stvarnog učinka na tržište na temelju same činjenice uspostavljanja tajnih sporazuma, bez pružanja, kako to zahtijeva sudska praksa, konkretnih, vjerodostojnih i dostatnih indicija.

               60

               Komisija smatra da je taj žalbeni razlog nedopušten u oba svoja dijela, jer nije istaknut u prvom stupnju. Pred Općim sudom žalitelj se zapravo ograničio na isticanje da je, s obzirom na to da je njegovo sudjelovanje u povredi bilo ograničeno, njezin učinak također bio smanjen.

         Ocjena Suda

               61

               Kako bi se ocijenila dopuštenost trećeg žalbenog razloga, potrebno je podsjetiti na argumentaciju koju je žalitelj iznio u prvom stupnju o pitanju stvarnog učinka povrede na tržište.

               62

               Ovo pitanje raspravljeno je pred Općim sudom u okviru četvrtog tužbenog razloga, koji je bio istaknut u svrhu smanjenja novčane kazne i temeljio se na navodnoj pogrešnoj ocjeni Komisije u pogledu težine povrede. Kako to proizlazi iz točaka 113. do 115. pobijane presude, žalitelj je, kao prvo, prigovorio Komisiji što je smatrala, protivno Smjernicama iz 1998., da za utvrđenje težine povrede nije nužno da njezin učinak bude mjerljiv. Kao drugo, istaknuo je da je Komisija ipak pokušala dokazati stvarne učinke zabranjenog sporazuma navodeći određen broj postupanja, za koja je tvrdio da u njih nije bio umiješan i, što je, prema njegovom mišljenju, trebalo biti uzeto u obzir prilikom ocjene težine povrede koja mu je stavljena na teret. Kao treće, žalitelj ističe da je sama Komisija priznala kako nije bilo moguće precizno izmjeriti stvarni učinak povrede, što, prema njegovom mišljenju, opravdava smanjenje novčane kazne.

               63

               Čini se stoga da je argumentacija žalitelja u prvom dijelu trećeg žalbenog razloga njegove žalbe, koja se temelji na navodnom nepostojanju obrazloženja sporne odluke, nova, s obzirom na to da u prvom stupnju žalitelj nije naveo teškoće u vezi s razumijevanjem navedene odluke niti s iznošenjem svoje obrane.

               64

               Zbog razloga navedenih u točki 52. ove presude, navedeni dio mora se odbaciti kao nedopušten.

               65

               Što se tiče drugog dijela trećeg žalbenog razloga, koji se temelji na nedostatku utvrđenja od strane Općeg suda navodne povrede prava koju je počinila Komisija prilikom ocjene postojanja učinka na tržište, dovoljno je navesti da se, u pogledu argumentacije koju je žalitelj iznio u prvom stupnju, a koja je sažeta u točki 62. ove presude, taj dio žalbenog razloga mora također smatrati novim. U tom pogledu, zbog istih razloga poput onih navedenih u točki 52. ove presude, isti je nedopušten.

               66

               Budući da ni jedan od dvaju dijelova trećeg žalbenog razloga istaknutog u prilog žalbe ne može biti prihvaćen, taj se žalbeni razlog mora odbaciti.

         Četvrti žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               67

               U okviru ovog žalbenog razloga, žalitelj ističe da u predmetnom slučaju nije poštovano njegovo temeljno pravo na suđenje u razumnom roku, kako je zajamčeno člankom 6. EKLJP‑a.

               68

               Žalitelj podsjeća da je postupak vođen pred Općim sudom započeo 23. veljače 2006., a okončan je 16. studenoga 2011. Naglašava da je, između završetka pisanog postupka i prve informacije koju je primio u vezi sa stanjem predmeta, proteklo dugo razdoblje inercije Općeg suda.

               69

               Prema njegovom mišljenju, ni složenost ni opsežnost spisa kao ni broj poduzetnika ili broj jezika postupka u pitanju ne mogu opravdati potpuni izostanak postupanja u predmetu od strane Općeg suda tijekom navedenog razdoblja.

               70

               Žalitelj ističe da je, kad je podnio svoju tužbu Općem sudu protiv sporne odluke, odlučio da neće odmah platiti izrečenu novčanu kaznu i morao je, zauzvrat, prihvatiti plaćanje kamate na iznos novčane kazne te osnovati bankarsko jamstvo. Prekomjerna duljina postupka imala je za posljedicu povećanje troškova vezanih za takve mjere.

               71

               Stoga žalitelj zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu ili, podredno, da smanji iznos izrečene novčane kazne kako bi se vodilo računa o navedenim financijskim posljedicama, uzimajući u obzir financijski teret koji je morao podnijeti zbog povrede svog prava na poštovanje razumnog roka za suđenje.

               72

               Komisija najprije ističe da taj žalbeni razlog nije dopušten, jer nije iznijet na raspravi pred Općim sudom.

               73

               Što se tiče merituma, Komisija ocjenjuje da, pod pretpostavkom da je prekoračen razuman rok u okviru sudskog postupka usmjerenog protiv odluke kojom je izrečena kazna poduzetniku zbog povrede pravila tržišnog natjecanja, primjereno pravno sredstvo ne bi trebalo biti smanjenje izrečene novčane kazne nego tužba za naknadu štete. Podredno, Komisija smatra da bi, ako Sud ocijeni da je došlo do povrede načela razumnog roka i da ta povreda iziskuje pravno sredstvo koje se sastoji u smanjivanju novčane kazne, takvo smanjivanje trebalo biti simbolično.

         Ocjena Suda
      – Dopuštenost

               74

               Kao što proizlazi iz članka 58. stavka 1. Statuta Suda i iz njegove sudske prakse, Sud je nadležan, povodom žalbe, nadzirati je li Opći sud počinio povrede postupka koje štete interesima žalitelja (vidjeti, osobito, presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, Zb., str. I‑6155., točku 176.).

               75

               U odnosu na nepravilnost koja je istaknuta u okviru ovog žalbenog razloga, potrebno je podsjetiti da, neovisno o činjenici što se žalitelj poziva na članak 6. stavak 1. EKLJP‑a, članak 47. stavak 2. Povelje, koji odgovara navedenoj odredbi EKLJP‑a, određuje da „[svatko] ima pravo na pravično, javno suđenje u razumnom vremenskom roku pred neovisnim i nepristranim sudom, prethodno osnovanim u skladu sa zakonom”. Kako je to Sud u više prilika presudio, ovaj članak odnosi se na načelo učinkovite sudske zaštite (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 179. i navedenu sudsku praksu).

               76

               Na gore navedenoj osnovi, takvo pravo primjenjivo je u okviru sudskog postupka protiv odluke Komisije (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 178. i navedenu sudsku praksu).

               77

               Iako svoje prigovore usmjerava prvenstveno na razdoblje procesne neaktivnosti Općeg suda, koje je trajalo od završetka pisanog postupka do početka usmenog postupka, žalitelj nije istaknuo povredu tog prava na raspravi pred Općim sudom.

               78

               Protivno onome što tvrdi Komisija, takav propust ne može imati za posljedicu nedopuštenost četvrtog žalbenog razloga, jer je istaknut po prvi put u žalbenom postupku. Naime, iako stranka mora moći istaknuti postupovnu nepravilnost u trenutku kada smatra da je došlo do povrede primjenjivih pravila, ona ne može biti dužna to učiniti u stadiju kada puni učinci te povrede nisu još poznati. Kada je riječ o prekoračenju razumnog roka za suđenje od strane Općeg suda, tužitelj koji smatra da to prekoračenje pred Općim sudom šteti njegovim interesima nije dužan odmah istaknuti tu povredu. Ako je to potrebno, može sačekati kraj postupka kako bi saznao njegovu ukupnu duljinu i raspolagao na taj način sa svim elementima potrebnim za utvrđivanje povrede koju smatra da je pretrpio.

               79

               Četvrti žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog žalbe je stoga dopušten.

         – O meritumu

               80

               Najprije, potrebno je podsjetiti da, prema Europskom sudu za ljudska prava, prekoračenje razumnog roka za suđenje, kao nepravilnost postupka koja dovodi do povrede temeljnog prava, mora pružiti stranci u pitanju učinkovito pravno sredstvo koje joj pruža odgovarajuće popravljanje posljedica (vidjeti, ESLJP, presuda Kudla/Poljska od 26. listopada 2000., Zbirka presuda i odluka 2000 XI, § 156. i 157.).

               81

               Ako žalitelj zahtijeva ukidanje pobijane presude i, podredno, smanjivanje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena, potrebno je istaknuti da je Sud već presudio da, u nedostatku bilo kakve indicije o tome da je prekomjerna duljina postupka pred Općim sudom utjecala na rješenje spora, nepoštovanje razumnog roka za suđenje ne može dovesti do ukidanja pobijane presude (vidjeti u tom smislu, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točke 190. i 196. te navedenu sudsku praksu).

               82

               Ta sudska praksa temelji se posebno na stajalištu prema kojem bi, ako ne postoji utjecaj nepoštovanja razumnog roka za suđenje na rješenje spora, ukidanje pobijane presude popravilo povredu načela učinkovite sudske zaštite počinjenu od strane Općeg suda (gore navedena presuda Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komsijia, točka 193.).

               83

               U konkretnom predmetu, žalitelj nije Sudu iznio nikakvu indiciju koja bi ukazivala na to da je nepoštovanje razumnog roka za suđenje od strane Općeg suda moglo imati utjecaj na rješenje spora koji je pred njim vođen.

               84

               Nadalje, vodeći računa o potrebi da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Europske unije, Sud žalitelju ne može dopustiti da jedino na osnovi nepoštovanja razumnog roka za suđenje dovede u pitanje osnovanost ili iznos novčane kazne, dok su svi ostali žalbeni razlozi usmjereni protiv utvrđenja Općeg suda o pitanju iznosa te novčane kazne i ponašanja koja su njome sankcionirana bili odbijeni (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 194.).

               85

               Slijedi da, suprotno onome što zahtijeva žalitelj, četvrti žalbeni razlog ne može dovesti, kao takav, do ukidanja pobijane presude.

               86

               Što se tiče zahtjeva žalitelja za smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena na način da se vodilo računa o financijskim posljedicama koje su za njega nastale uslijed prekomjerne duljine postupka pred Općim sudom, potrebno je podsjetiti da je isprva Sud, suočen sa sličnom situacijom, prihvatio takav zahtjev iz razloga procesne ekonomije i radi osiguravanja trenutačnog i učinkovitog pravnog sredstva protiv takve nepravilnosti postupka te je, slijedom toga, smanjio iznos novčane kazne (presuda od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, Zb., str. I‑8417, točka 48.).

               87

               Nakon toga Sud je u okviru jednog predmeta koji se odnosio na odluku Komisije kojom je utvrđeno postojanje zlouporabe vladajućeg položaja ali nije izrečena novčana kazna, presudio da nepoštovanje, od strane Općeg suda, razumnog roka za suđenje može dovesti do tužbe za naknadu štete (gore navedena presuda Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točka 195.).

               88

               Dakako, ovaj predmet odnosi se na situaciju analognu onoj povodom koje je donesena gore navedena presuda Baustahlgewebe/Komisija. Međutim, tužba za naknadu štete podnesena protiv Unije na temelju članaka 268. UFEU‑a i 340. stavka 2. UFEU‑a predstavlja, po tome što može pokriti sve situacije prekoračenja razumnog roka trajanja nekog postupka, učinkovito i opće primjenjivo pravno sredstvo kojim se utvrđuje i sankcionira takva povreda.

               89

               Stoga Sud mora odlučiti da povreda obveze suđenja u razumnom roku iz članka 47. stavka 2. Povelje, koju je počinio jedan od sudova Unije, mora pronaći svoju sankciju u tužbi za naknadu štete podnesenoj Općem sudu, jer takva tužba za naknadu štete predstavlja učinkovito pravno sredstvo.

               90

               Slijedi da se zahtjev usmjeren na ostvarivanje popravljanja štete koju je Opći sud prouzročio nepoštovanjem razumnog roka za suđenje ne može podnijeti izravno Sudu u okviru žalbe, nego se mora podnijeti samom Općem sudu.

               91

               Što se tiče kriterija na temelju kojih se ocjenjuje je li Opći sud poštovao razumni rok, potrebno je podsjetiti da se razumnost roka za suđenje mora ocjenjivati prema specifičnim okolnostima svakog pojedinog predmeta, kao što su složenost spora i ponašanje stranaka (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 181. i navedenu sudsku praksu).

               92

               U tom pogledu, Sud je istaknuo da popis relevantnih kriterija nije iscrpan i da ocjena razumnosti navedenog roka ne zahtijeva sustavno razmatranje okolnosti predmeta u pogledu svakog pojedinog kriterija kad se duljina postupka čini opravdanom s obzirom na samo jedan od njih. Tako, složenost predmeta ili ponašanje tužitelja koje odugovlači postupak mogu opravdati duljinu postupka koji je na prvi pogled predug (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 182. i navedenu sudsku praksu).

               93

               Prilikom razmatranja ovih kriterija potrebno je voditi računa o tome da su, u slučaju spora o postojanju povrede pravila tržišnog natjecanja, temeljni zahtjev pravne sigurnosti koju moraju uživati gospodarski subjekti kao i cilj osiguravanja da tržišno natjecanje ne bude iskrivljeno na unutarnjem tržištu od značajnog interesa ne samo za žalitelja i njegove konkurente, već i za treće osobe, zbog velikog broja osoba kojih se tiče i financijskih interesa u pitanju (vidjeti, posebno, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 186. i navedenu sudsku praksu).

               94

               Ujedno je obveza Općeg suda da ocijeni kako značajnost navodne štete tako i uzročnu vezu između nje i prekomjerne duljine sudskog postupka razmatrajući dokaze koji su u tu svrhu dostavljeni.

               95

               U tom pogledu, potrebno je naglasiti da je u slučaju tužbe radi naknade štete koja se temelji na tome da je Opći sud povrijedio članak 47. stavak 2. Povelje time što nije poštovao zahtjeve u vezi s poštovanjem razumnog roka za suđenje, njegova obveza da, sukladno članku 340. stavku 2. UFEU‑a, uzme u obzir opća načela primjenjiva u pravnim sustavima država članica za postupanje po pravnim lijekovima koji se temelje na sličnim povredama. U tom kontekstu, Opći sud mora posebno ispitati je li moguće utvrditi, pored postojanja imovinske štete, postojanje neimovinske štete koju je pretrpjela stranka oštećena prekoračenjem roka i koja bi se trebala, ako je to potrebno, popraviti na primjeren način.

               96

               Stoga je na Općem sudu, koji je nadležan na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a, da odluči o takvim zahtjevima za naknadu štete, u sastavu drukčijem od onoga u kojem je postupao u sporu iz kojeg je proizašao postupak čijoj duljini se prigovara i primjenjujući kriterije definirane u točkama 91. do 95. ove presude.

               97

               Međutim, očito je da se duljina postupka pred Općim sudom, koji je trajao gotovo 5 godina i 9 mjeseci, ne može opravdati ni jednom okolnošću predmeta iz kojeg je proizašao ovaj spor.

               98

               Pokazalo se, osobito, da je razdoblje između završetka pisanog postupka, s podnošenjem, u veljači 2007., odgovora na repliku Komisije, i otvaranja, tijekom prosinca 2010., usmenog postupka trajalo oko 3 godine i 10 mjeseci. Duljina ovog razdoblja ne može se objasniti okolnostima predmeta, bilo da je riječ o složenosti postupka, ponašanju stranaka ili pak naknadnim postupovnim pitanjima.

               99

               S obzirom na složenost spora, iz ispitivanja tužbe koju je podnio žalitelj, kao što je sažeto u točkama 12. i 13. ove presude, proizlazi da, usprkos tome što su zahtijevali podrobno ispitivanje, istaknuti tužbeni razlozi nisu imali posebno visok stupanj težine. Iako je istina da je tužbu za poništenje sporne odluke Općem sudu podnijelo petnaestak adresata navedene odluke, ta okolnost nije mogla spriječiti predmetni sud da napravi sintezu spisa i pripremi usmeni postupak u razdoblju kraćem od 3 godine i 10 mjeseci.

               100

               Potrebno je naglasiti da, u tijeku navedenog vremenskog razdoblja, postupak nije bio prekinut ni usporen donošenjem, od strane Općeg suda, bilo koje mjere upravljanja postupkom.

               101

               Što se tiče ponašanja stranaka i naknadnih postupovnih pitanja, činjenica da je žalitelj tražio, tijekom mjeseca listopada 2010., ponovno otvaranje pisanog postupka ne može opravdati razdoblje od 3 godine i 8 mjeseci koje je već bilo proteklo nakon zatvaranja tog postupka. Osim toga, kao što je navela nezavisna odvjetnica u točki 134. svojeg mišljenja, okolnost da je žalitelj obaviješten tijekom prosinca 2010. da će se organizirati rasprava tijekom veljače 2011. pokazuje da je to postupovno pitanje moglo imati samo minimalan utjecaj na opću duljinu postupka, odnosno uopće nije utjecalo na nju.

               102

               Vodeći računa o ranijim elementima, potrebno je utvrditi da je postupak vođen pred Općim sudom povrijedio članak 47. stavak 2. Povelje time što nisu ispunjeni zahtjevi u vezi s poštovanjem razumnog roka za suđenje, što predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila koje ima za cilj dodijeliti prava pojedincima (presuda od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P, Zb., str. I‑5291., točka 42.).

               103

               Međutim, iz razmatranja navedenih u točkama 81. do 90. ove presude slijedi da četvrti žalbeni razlog mora biti odbijen.

         O financijskoj situaciji žalitelja

               104

               Žalitelj je na raspravi sudu dostavio informacije o svojoj trenutnoj financijskoj situaciji, iz kojih navodno proizlazi da nije u mogućnosti platiti novčanu kaznu koja mu je izrečena u spornoj odluci. Prema njegovom mišljenju, ti su argumenti dopušteni s obzirom na to da su povezani s pojavom nove činjenice u smislu članka 127. Poslovnika, s jedne strane, i da predstavljaju proširenje četvrtog žalbenog razloga koji se odnosi na povredu načela razumnog roka, s druge strane.

               105

               Komisija ističe da su ti argumenti nedopušteni jer su novi i, u svakom slučaju, neosnovani, jer nisu poduprijeti dokazima.

               106

               U tom pogledu, potrebno je podsjetiti da se žalbe podnesene Sudu mogu odnositi samo na pravna pitanja. Međutim, kako bi se procijenila sposobnost žalitelja da plati novčanu kaznu koju mu je izrekla Komisija, Sud bi trebao ispitati pitanja činjenične naravi koja nisu u njegovoj nadležnosti u okviru žalbe.

               107

               Osim toga, Sud, kada odlučuje o žalbi, također ne može zamijeniti, iz razloga pravičnosti, svojom ocjenom ocjenu Općeg suda koji u okviru neograničene nadležnosti odlučuje o visini novčane kazne izrečene poduzetniku zato što je povrijedio pravo Unije (vidjeti, osobito, presudu od 10. svibnja 2007., SGL Carbon/Komisija, C‑328/05 P, Zb., str. I‑3921., točku 98. i navedenu sudsku praksu). Pored toga, ustaljena je sudska praksa da Komisija, kada pristupa utvrđivanju iznosa takve novčane kazne, nije dužna voditi računa o gospodarskoj situaciji poduzetnika o kojemu je riječ, jer bi priznavanje takve obveze dovelo do davanja neopravdane konkurentske prednosti poduzetnicima koji su najmanje prilagođeni tržišnim uvjetima (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu od 10. svibnja 2007., SGL Carbon/Komisija, točku 100. i navedenu sudsku praksu).

               108

               Argumenti koje žalitelj temelji na svojoj financijskoj situaciji moraju se stoga odbaciti kao nedopušteni i, u svakom slučaju, kao neosnovani.

               109

               Potrebno je međutim dodati da, ako smatra da su njegove financijske teškoće uzročno povezane s nepoštovanjem načela razumnog roka od strane Općeg suda, on to može tvrditi u okviru tužbe podnijete Općem sudu na temelju članaka 268. UFEU‑a i 340. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti točke 94. do 96. ove presude).

               110

               Iz svega navedenog slijedi da se ni jedan od žalbenih razloga koje je istaknuo žalitelj u prilog žalbi ne može prihvatiti, zbog čega žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               111

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               112

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da nije uspio u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da žalitelj snosi troškove, treba mu naložiti da, pored vlastitih troškova, snosi troškove Komisije.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Gascogne Sack Deutschland GmbH nalaže se snošenje troškova predmetne žalbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. travnja 2017.#Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo protiv Gilberta Szajnera.#Žalba – Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 4. – Članak 65. stavci 1. i 2. – Verbalni žig LAGUIOLE – Zahtjev za proglašenje ništavosti na temelju ranijeg prava stečenog na temelju nacionalnog prava – EUIPO‑ova primjena nacionalnog prava – Ovlasti suda Unije.#Predmet C-598/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      5. travnja 2017. (
            1
         )
      „Žalba — Žig Europske unije — Postupak za proglašavanje žiga ništavim — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 8. stavak 4. — Članak 65. stavci 1. i 2. — Verbalni žig LAGUIOLE — Zahtjev za proglašenje ništavosti na temelju ranijeg prava stečenog na temelju nacionalnog prava — EUIPO‑ova primjena nacionalnog prava — Ovlasti suda Unije“
      U predmetu C‑598/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 22. prosinca 2014.,

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenta,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Gilbert Szajner, sa stalnom adresom u Saint‑Maur‑des‑Fossésu (Francuska), kojeg zastupa A. Sam‑Simenot, avocate,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Forge de Laguiole SARL, sa sjedištem u Laguioleu (Francuska), koji zastupa F. Fajgenbaum, avocate,
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestiteljica), A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 1. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 21. listopada 2014., Szajner/OHIM – Forge de Laguiole (LAGUIOLE) (T‑453/11, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:901), kojom je Opći sud djelomično poništio odluku prvog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 1. lipnja 2011. (predmet R 181/2007‑1), u vezi s postupkom za proglašenje žiga ništavim između društva Forge de Laguiole SARL i Gilberta Szajnera (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba (EZ) br. 207/2009

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) kodificirana je Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.). Odredbe članaka 8., 52. i 63. Uredbe br. 40/94 preuzete su bez bitnih izmjena u člancima 8., 53. i 65. Uredbe br. 207/2009.

               3

               Članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009 predviđa:
               „Na temelju prigovora nositelja neregistriranog žiga ili nekog drugog znaka koji se rabi u trgovačkom prometu i čija važnost nije samo lokalnog karaktera, žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad i u opsegu u kojem, sukladno zakonodavstvu [Unije] ili pravnom propisu države članice koji se primjenjuje na taj znak:

                        (a)

                        prava na taj znak bila su stečena prije datuma prijave za registraciju žiga [Europske unije] ili prije datuma prava prvenstva zatraženog u prijavi za registraciju žiga [Europske unije];

                        (b)

                        taj znak daje svojemu nositelju pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga.”

               4

               Članak 53. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 predviđa:
               „Žig [Europske unije] proglašava se ništavim na zahtjev podnesen Uredu ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede:
               […]

                        (c)

                        kad postoji ranije pravo iz članka 8. stavka 4., te kad su ispunjeni uvjeti navedeni u tom stavku.”

               5

               Članak 65. stavci 1. i 2. Uredbe br. 207/2009 predviđa:
               „1.   Protiv odluka žalbenih vijeća po žalbama mogu se podnositi tužbe Sudu.
               2.   Tužba se može podnijeti zbog nenadležnosti, bitnih povreda pravila postupka, povrede Ugovora [o FEU‑u], povrede ove Uredbe ili bilo kojeg pravnog pravila koje se odnosi na njihovu primjenu ili zlouporabu ovlasti.”

         Provedbena uredba

               6

               Pravilo 37. točka (b) podtočka iii. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe br. 40/94 (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84., u daljnjem tekstu: Provedbena uredba) određuje:
               „Zahtjev Uredu za opoziv ili proglašenje ništavosti […] sadrži:
               […]

                        (b)

                        vezano za razloge na kojima se temelji zahtjev:
                        […]

                                 iii.

                                 u slučaju zahtjeva u skladu s člankom [53.] Uredbe [br. 207/2009], pojedinosti o pravu na kojem se temelji zahtjev za proglašenje ništavosti i pojedinosti koje pokazuju da je podnositelj zahtjeva nositelj ranijeg prava kako se navodi u članku [53.] Uredbe [br. 207/2009] ili da je ovlašten prema mjerodavnom nacionalnom zakonodavstvu polagati na to pravo”.

            Francusko pravo

               7

               Članak L. 711‑4 Zakona o intelektualnom vlasništvu (u daljnjem tekstu: CPI) glasi:
               „Ne može se prihvatiti kao žig znak koji šteti ranijim pravima, a osobito:
               […]

                        (b)

                        poslovnom nazivu ili tvrtki, ako postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu;

                  […]”

               8

               Članak L. 714‑3 CPI‑ja predviđa:
               „Sudskom odlukom proglasit će se ništavom registracija žiga koja nije u skladu s odredbama članaka L. 711‑1 do L. 711‑4.
               […]
               Samo nositelj ranijeg prava može tražiti proglašenje ništavosti na temelju članka L. 711‑4. Međutim, njegova tužba nije dopuštena ako je prijava žiga podnesena u dobroj vjeri i ako se tijekom razdoblja od pet godina nije protivio njegovoj uporabi.
               Odluka o poništenju je konačna.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               9

               Opći sud sažeo je okolnosti spora na sljedeći način:

                        „1.

                        […] [G. Szajner] nositelj je verbalnog žiga [Europske unije] LAGUIOLE, prijavljenog za registraciju 20. studenoga 2001., koji je [EUIPO] registrirao 17. siječnja 2005. na temelju Uredbe [br. 40/94, kodificirane Uredbom br. 207/2009].

                        2

                        Proizvodi i usluge za koje je žig LAGUIOLE registriran […] pripadaju razredima 8., 14., 16., 18., 20., 21., 28., 34. i 38. Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena […]

                  […]

                        3

                        […] [Forge de Laguiole SARL] podnio je 22. srpnja 2005. zahtjev za djelomično proglašavanje žiga LAGUIOLE ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 40/94, u vezi s člankom 8. stavkom 4. iste uredbe [koji su postali članak 53. stavak 1. točka (c) i članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009].

                        4

                        Zahtjev za proglašavanje žiga ništavim temeljio se na poslovnom nazivu Forge de Laguiole, koji intervenijent koristi za djelatnosti ‚proizvodnje i prodaje svih proizvoda u smislu noževa, škara, darovnih predmeta i suvenira – svih proizvoda povezanih s umijećem postavljanja stola’. [Forge de Laguiole SARL] tvrdi da mu sukladno francuskom pravu taj poslovni naziv ‐ čija važnost nije samo lokalnog karaktera ‐ daje pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga.

                        5

                        Zahtjev za djelomično proglašavanje žiga ništavim postavljen je protiv svih proizvoda i usluga navedenih u gornjoj točki 2.

                        6

                        Odjel za poništaje odbio je odlukom od 27. studenoga 2006. zahtjev za proglašavanje žiga ništavim.

                        7

                        [Forge de Laguiole SARL] je [EUIPO‑u] 25. siječnja 2007. protiv odluke odjela za poništaje podnio žalbu na temelju članaka 57. do 62. Uredbe br. 40/94 (koji su postali članci 58. do 64. Uredbe br. 207/2009).

                        8

                        Prvo žalbeno vijeće [EUIPO‑a] djelomično je usvojilo žalbu [spornom odlukom] i žig LAGUIOLE proglasilo ništavim za proizvode iz razreda 8., 14., 16., 18., 20., 21., 28. i 34. Isto je vijeće žalbu odbilo u odnosu na usluge iz razreda 38.

                        9

                        Konkretno, žalbeno je vijeće smatralo da je prema francuskoj sudskoj praksi poslovni naziv načelno zaštićen za sve djelatnosti koje obuhvaća njegov predmet poslovanja, jer je naime zaštita, kad predmet poslovanja nije dovoljno jasno određen ili kada djelatnosti koje se obavljaju nisu njime obuhvaćene, ograničena na djelatnosti koje se učinkovito i stvarno obavljaju. Međutim, predmet poslovanja [društva Forge de Laguiole SARL] dovoljno je jasno određen u ovom slučaju u pogledu ‚proizvodnje i prodaje svih proizvoda u smislu noževa, škara’. Žalbeno vijeće dodalo je da, čak i pod pretpostavkom da se prizna da je tekst predmeta poslovanja ‚proizvodnje i prodaje svih darovnih predmeta i suvenira – svih proizvoda povezanih s umijećem postavljanja stola’ nedovoljno određen, poslovni naziv podnositelja zahtjeva zaslužuje zaštitu, barem za sektore u kojima je stvarno obavljao svoje djelatnosti prije podnošenja prijave žiga LAGUIOLE.

                        10

                        U tom je smislu žalbeno vijeće smatralo da je [Forge de Laguiole SARL] dokazao da je trgovačku djelatnost obavljao i prije podnošenja prijave za žig LAGUIOLE, trgujući proizvodima koji spadaju u ‚umijeće postavljanja stola’, ‚umijeće uređenja doma’, pribor za ispijanje vina, škare i pribor za pušače, igrače golfa, lovce i za slobodno vrijeme, kao i u druge dodatke. S druge strane, [Forge de Laguiole SARL] nije dokazao obavljanje trgovačke djelatnosti u vezi s luksuznim proizvodima i proizvodima za putovanja, koji uostalom nisu obuhvaćeni njegovim predmetom poslovanja. Naposljetku, to je vijeće smatralo da svi proizvodi obuhvaćeni tim žigom, osim telekomunikacijskih usluga iz razreda 38., zadiru u sektore djelatnosti [Forge de Laguiolea SARL] ili se nalaze u sektorima povezanih djelatnosti.

                  […]”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               10

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. kolovoza 2011. G. Szajner pokrenuo je postupak za poništenje sporne odluke, istaknuvši jedinstveni tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 u vezi s njezinim člankom 8. stavkom 4.

               11

               Opći je sud prihvatio taj jedinstveni tužbeni razlog i poništio spornu odluku u dijelu u kojem je žalbeno vijeće EUIPO‑a utvrdilo postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu između poslovnog naziva „Forge de Laguiole” i žiga LAGUIOLE za proizvode koji nisu oni koji odgovaraju djelatnostima koje su se stvarno obavljale pod tim poslovnim nazivom na dan prijave za registraciju osporavanog žiga. Tužbu je u preostalom dijelu odbio.

               12

               Konkretno, Opći sud je u točkama 23. do 25. pobijane presude ocijenio da je pozivanje G. Szajnera na presudu Coura de cassation (Kasacijski sud, Francuska) od 10. srpnja 2012. (br. 08‑12.010, u daljnjem tekstu: presuda od 10. srpnja 2012.) kao dokaz prvi put u usmenom dijelu postupka bilo dopušteno jer Opći sud može nadzirati kako EUIPO primjenjuje članak L.711‑4 CPI‑ja s obzirom na presudu nacionalnog suda donesenu nakon što je taj ured donio odluku, a na koju se jedna od stranaka u postupku pozvala.

               13

               S tim u vezi, Opći je sud u točkama 43. do 50. pobijane presude utvrdio da je poslovni naziv imao zaštitu samo za „djelatnosti koje društvo stvarno obavlja, a ne djelatnosti navedene u njegovom statutu”, kao što je to Kasacijski sud presudio u svojoj presudi od 10. srpnja 2012. Prema mišljenju Općeg suda, ta se presuda primjenjuje u kontekstu sporova o primjeni članka L.711‑4 CPI‑ja, čak i ako je donesena u drukčijem kontekstu. Opći sud je naveo da nije važno to što je ta presuda donesena kasnije od sporne odluke jer se njome samo „pojašnjava sporno pravno pitanje” i jer se promjene u sudskoj praksi u svakom slučaju primjenjuju retroaktivno na postojeće situacije.

               14

               Opći je sud u točki 51. pobijane presude iz toga zaključio da zaštita poslovnog naziva „Forge de Laguiole” obuhvaća isključivo djelatnosti koje su se stvarno obavljale na dan prijave za registraciju spornog žiga, odnosno 20. studenoga 2001.

               15

               U točki 78. te presude Opći je sud naveo da, u skladu sa sudskom praksom francuskih sudova, ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu ovisi o više čimbenika, među kojima su stupanj sličnosti (vizualne, fonetske i značenjske) znakova o kojima je riječ, stupanj sličnosti gospodarskih sektora koje pokrivaju ti znakovi i veći ili manji stupanj razlikovnog učinka ranijeg znaka.

               16

               Uzimajući u obzir stupanj sličnosti suprotstavljenih znakova, s jedne strane, i proizvoda i sektora djelatnosti stranaka, s druge strane, Opći je sud u točki 166. pobijane presude potvrdio da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu za „ručne alate i sprave s ručnim pokretanjem; žlice; pile, britve, oštrice brijaćih naprava; brijaći pribor; turpije i sjeckalice za nokte, škare za nokte; torbe za manikerski pribor” iz razreda 8., „noževe za papir” iz razreda 16., „vadičepove; otvarače za boce” i „četkice za brijanje brade, toaletne nesesere” iz razreda 21. te „sjeckalice za vrškove cigara” i „strugalice za čišćenje lula” iz razreda 34. Poništio je odluku žalbenog vijeća EUIPO‑a u dijelu u kojem je ono prihvatilo da postoji takva vjerojatnost za druge proizvode.

         Zahtjevi stranaka

               17

               EUIPO zahtijeva da se pobijana presuda ukine i da se G. Szajneru naloži snošenje troškova.

               18

               Forge de Laguiole SARL (u daljnjem tekstu: Forge de Laguiole) zahtijeva od Suda da u cijelosti prihvati EUIPO‑ove žalbene zahtjeve.

               19

               G. Szajner zahtijeva:

                        —

                        da se svi žalbeni razlozi i zahtjevi EUIPO‑a i Forge de Laguiolea proglase nedopuštenima;

                        —

                        podredno, da se proglase neosnovanima;

                        —

                        da se žalba odbije;

                        —

                        da se utvrdi da ne treba ukinuti pobijanu presudu i

                        —

                        da se EUIPO‑u naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               20

               U prilog svojoj žalbi EUIPO ističe dva žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 65. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, a drugi na povredi članka 8. stavka 4. te uredbe u vezi s člankom L. 711‑4 CPI‑ja.

               21

               G. Szajner smatra da su EUIPO‑ova žalba i zahtjevi Forge de Laguiolea nedopušteni. Podredno, tvrdi da žalbene razloge istaknute u prilog toj žalbi valja odbiti kao neosnovane.

            Dopuštenost

               22

               G. Szajner tvrdi da je žalba nedopuštena zbog nedostatka EUIPO‑ove aktivne procesne legitimacije. Konkretno, dvostruka uloga suca i žalitelja u ovoj žalbi očito je u suprotnosti s načelom neovisnosti, nepristranosti i neutralnosti pravosudnih tijela, načelom legitimnih očekivanja i pravom na pošteno suđenje. U svakom slučaju, navedena je žalba nedopuštena jer, s jedne strane, pobijana presuda ne utječe izravno na EUIPO‑ove interese i, s druge strane, žalbeni razlozi koje je potonji istaknuo glede presude od 10. srpnja 2012. mijenjaju predmet spora.

               23

               S tim u vezi, valja podsjetiti, kao prvo, da se, u skladu s člankom 172. Poslovnika Općeg suda, tužba podnesena pred Općim sudom protiv odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a podnosi protiv EUIPO‑a u svojstvu tuženika. Nadalje, na temelju članka 56. drugog stavka Statuta Suda Europske unije, žalbu može podnijeti bilo koja stranka koja nije uspjela sa svojim zahtjevom u cijelosti ili djelomično, pri čemu stranke koje su se uključile u postupak, a koje nisu države članice i institucije Unije, mogu podnijeti takvu žalbu samo ako se odluka Općeg suda na njih neposredno odnosi.

               24

               Budući da je EUIPO u ovom slučaju imao svojstvo tuženika, a ne intervenijenta u prvostupanjskom postupku i da djelomično nije uspio sa svojim zahtjevom, njegova aktivna procesna legitimacija i njegov pravni interes u okviru žalbe ne mogu se pobijati, pri čemu taj ured s tim u vezi ni na koji način ne mora dokazati da se odluka Općeg suda na njega neposredno odnosi.

               25

               Iz prethodno navedenoga također proizlazi da se, protivno tvrdnjama G. Szajnera, ne može smatrati da EUIPO na bilo koji način ima „dvostruku ulogu suca i žalitelja”.

               26

               Kao drugo, valja podsjetiti da je, kao što to proizlazi iz točke 9. ove presude, tumačenje francuskog prava već bilo predmet spora između stranaka u okviru postupka koji se vodio pred žalbenim vijećem EUIPO‑a. Slijedom toga, EUIPO‑ova argumentacija glede presude od 10. srpnja 2012. ne može predstavljati proširenje predmeta spora između stranaka u postupku pred EUIPO‑om.

               27

               Stoga valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo G. Szajner u odnosu na EUIPO‑ovu žalbu.

            Dopuštenost zahtjeva Forge de Laguiolea

               28

               G. Szajner osporava dopuštenost zahtjeva Forge de Laguiolea jer – iako nisu, suprotno onomu što predviđa članak 174. Poslovnika Suda, usmjereni samo na potpuno ili djelomično usvajanje ili odbijanje EUIPO‑ove žalbe, nego imaju za cilj ukidanje pobijane presude – ti zahtjevi zapravo predstavljaju protužalbu, koju je sukladno članku 176. tog Poslovnika trebalo podnijeti kao zaseban akt.

               29

               Međutim, iz odgovora na žalbu Forge de Laguiolea jasno proizlazi da on podržava EUIPO‑ove žalbene razloge i da stoga zahtijeva prihvaćanje žalbe.

               30

               Iz toga slijedi da prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo G. Szajner u odnosu na zahtjeve Forge de Laguiolea također treba odbiti.

            Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 65. stavka 2. Uredbe br. 207/2009

         Argumentacija stranaka

               31

               Svojim prvim žalbenim razlogom EUIPO, koji podupire Forge de Laguiole, prigovara Općem sudu da je zanemario doseg svojeg nadzora zakonitosti odluka žalbenog vijeća EUIPO‑a upustivši se u ocjenu presude od 10. srpnja 2012. unatoč tome što je ona donesena nakon odluke navedenog žalbenog vijeća.

               32

               S tim u vezi, EUIPO tvrdi da je na dan donošenja sporne odluke sudska praksa francuskih sudova bila vođena presudom Kasacijskog suda od 21. svibnja 1996. (br. 94‑16531, u daljnjem tekstu: presuda od 21. svibnja 1996.), u kojoj je taj sud u okviru tužbe za zabranu uporabe kasnijeg žiga uzeo u obzir predmet poslovanja podnositelja prijave, ne uzimajući u obzir djelatnost koju je stvarno obavljao. Iako je Opći sud u točki 46. pobijane presude iz odluka koje su francuski sudovi nižeg stupnja donijeli nakon presude od 21. svibnja 1996. zaključio da se sudska praksa razvila u smjeru suprotnom od onoga koji je prihvatilo žalbeno vijeće EUIPO‑a, on nije naveo te odluke te stoga nije ispunio obvezu obrazlaganja.

               33

               Budući da je Opći sud u točki 50. pobijane presude utvrdio da je presuda od 10. srpnja 2012.„kao takva novost”, zakonitost sporne odluke nije trebalo kontrolirati s obzirom na tu potonju presudu, koju navedeno žalbeno vijeće nije moglo uzeti u obzir.

               34

               G. Szajner tvrdi da je Opći sud u točkama 21. do 25. pobijane presude pravilno utvrdio da je presudu od 10. srpnja 2012. trebalo uzeti u obzir kao dokaz, a fortiori jer je ta presuda bila predmet kontradiktorne rasprave pred Općim sudom.

         Ocjena Suda

               35

               Glede raspodjele uloga između podnositelja zahtjeva za proglašenje žiga ništavim, nadležnih instancija EUIPO‑a i Općeg suda, najprije valja podsjetiti da pravilo 37. Provedbene uredbe predviđa da je zadaća podnositelja zahtjeva da dostavi dokaze da je, u skladu s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom, ovlašten pozivati se na ranije pravo koje je zaštićeno u okviru nacionalnog prava. To pravilo podnositelju stavlja na teret da EUIPO‑u podnese ne samo podatke koji dokazuju da ispunjava tražene uvjete prema nacionalnom zakonodavstvu čiju primjenu zahtijeva kako bi zabranio korištenje žiga Europske unije na temelju ranijeg prava već i podatke na temelju kojih se može utvrditi sadržaj tih propisa (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 49. i 50. i od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 34.).

               36

               Kao drugo, glede, konkretnije, obveza koje EUIPO mora ispuniti, Sud je utvrdio da su, u slučaju kada se zahtjev za proglašavanje žiga Europske unije ništavim temelji na ranijem pravu zaštićenom nacionalnim pravnim pravilom, kao prvo, nadležna tijela EUIPO‑a dužna ocijeniti dokaznu vrijednost i opseg podataka koje je dostavio podnositelj u svrhu utvrđivanja sadržaja navedenog pravila (presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 51. i od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 35.). Osim toga, budući da učinak odluke nadležnih tijela EUIPO‑a može biti lišenje nositelja žiga prava koje mu je bilo dodijeljeno, doseg takve odluke nužno implicira da instancija koja ju je donijela nije ograničena na zadatak jednostavne potvrde nacionalnog prava koje je dostavio podnositelj zahtjeva za proglašenje ništavosti (presuda od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 43.).

               37

               Kao treće, u skladu s člankom 65. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 207/2009, Opći je sud nadležan za provedbu cjelokupnog nadzora zakonitosti ocjene koju je EUIPO proveo nad podacima koje je podnositelj dostavio u svrhu utvrđivanja sadržaja nacionalnog zakonodavstva na čiju se zaštitu poziva (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 52. i od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 36.).

               38

               Nadalje, budući da primjena nacionalnog prava u postupovnom kontekstu u ovom predmetu može imati učinak lišenja nositelja žiga Europske unije njegova prava, nužno je da Opći sud ne bude lišen stvarne mogućnosti djelotvornog nadzora, unatoč mogućim nedostacima u dokumentima dostavljenima u svrhu dokazivanja primjenjivog nacionalnog prava. U tu svrhu treba moći provjeriti, i izvan dostavljenih dokumenata, sadržaj, uvjete primjene i opseg pravila prava na koje se poziva podnositelj zahtjeva za poništenje. Slijedom toga, sudski nadzor koji provodi Opći sud mora zadovoljiti zahtjeve načela djelotvorne sudske zaštite (presuda od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 44.).

               39

               Nadalje, valja istaknuti da nadzor koji provode EUIPO i Opći sud treba obavljati s obzirom na zahtjev jamčenja korisnog učinka Uredbe br. 207/2009, koji se odnosi na osiguravanje zaštite žiga Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 40.).

               40

               Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 49. svojeg mišljenja, činjenica da bi se Opći sud morao ograničiti na primjenu nacionalnog prava kako su ga tumačili nacionalni sudovi na dan donošenja odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a mogla bi dovesti do odbijanja registracije ili proglašenja ništavim žiga Europske unije, čak i ako primjenjivo pravilo nacionalnog prava za to ne pruža osnovu u trenutku donošenja odluke Općeg suda.

               41

               Taj rezultat bio bi u suprotnosti ne samo sa zahtjevom jamstva korisnog učinka Uredbe br. 207/2009, spomenutog u točki 39. ove presude, nego i s načelom djelotvorne sudske zaštite, lišavanjem Općeg suda stvarne mogućnosti da djelotvorno obavlja cjelokupan nadzor zakonitosti naveden u točkama 37. i 38. ove presude.

               42

               Iz toga slijedi da Opći sud pri ocjeni zaštite dodijeljene nacionalnim pravom mora primijeniti pravilo nacionalnog prava onako kako ga nacionalni sudovi tumače na dan donošenja njegove odluke. Treba, dakle, također uzeti u obzir odluku nacionalnog suda donesenu nakon usvajanja odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a.

               43

               Istina je da uzimanje u obzir odluke nacionalnog suda donesene nakon usvajanja odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a može navesti Opći sud na davanje ocjene pravila nacionalnog prava koja se razlikuje od ocjene tog žalbenog vijeća. Međutim, budući da je sudski nadzor ocjene nacionalnog prava od strane žalbenog vijeća, koji je proveo Opći sud, cjelokupan nadzor zakonitosti, okolnost, otkrivena nakon donošenja odluke tog žalbenog vijeća, da se ta odluka temelji na pogrešnom tumačenju nacionalnog prava ne može, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 53. svojeg mišljenja, predstavljati zapreku ispravljanju počinjene pogreške

               44

               Taj zaključak ne dovodi u pitanje sudska praksa prema kojoj, kao prvo, Opći sud u načelu se mora ograničiti na pronalaženje, na temelju informacija na kojima se temelji odluka žalbenog vijeća EUIPO‑a, odluke koju je potonje moralo donijeti; kao drugo, Opći sud može poništiti ili izmijeniti odluku koja je predmet tužbe samo ako je u trenutku kada je ona donesena postojao jedan od tih razloga za poništenje ili izmjenu iz članka 65. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i, kao treće, taj sud ne može poništiti ili izmijeniti navedenu odluku zbog razloga koji se pojave nakon njezine objave (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 71 i 72. i od 26. listopada 2016., Westermann Lernspielverlage/EUIPO, C‑482/15 P, EU:C:2016:805, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Iako je istina da to načelo ima širok doseg i zabranjuje, među ostalim, Općem sudu da poništi ili izmijeni odluku žalbenog vijeća EUIPO‑a uzimajući u obzir činjenice nastale nakon donošenja odluke ili primjenom materijalnih pravnih odredaba koje još nisu bile na snazi u vrijeme donošenja navedene odluke, ono, nasuprot tome, ne zabranjuje Općem sudu da u sporovima koji se odnose na primjenu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 uzme u obzir razvoj tumačenja nacionalnih sudova pravila nacionalnog prava koje ispituje žalbeno vijeće EUIPO‑a. Naime, to pravilo nacionalnog prava bilo je dio elemenata podnesenih tom žalbenom vijeću na ocjenu te njegova primjena navedenog pravila, na temelju članka 65. stavka 2. te uredbe, podliježe cjelokupnom nadzoru zakonitosti Općeg suda (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 36 do 38.).

               46

               Međutim, u skladu s načelom kontradiktornosti, koje je dio prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, uzimanje Općeg suda u obzir odluke nacionalnog suda donesene nakon usvajanja odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a podliježe uvjetu da su, kao u ovom slučaju, stranke imale mogućnost podnošenja pred sudom očitovanja o relevantnoj nacionalnoj odluci (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 52. do 54.).

               47

               Naposljetku, što se tiče navodnog neispunjenja obveze obrazlaganja, valja utvrditi da, glede elemenata francuskog prava koje je Opći sud uzeo u obzir, potonji se u točki 44. pobijane presude pri ocjeni presude od 10. srpnja 2012. pozvao isključivo na tekst te presude.

               48

               Iako je istina da je Opći sud u točki 46. pobijane presude utvrdio da je ranija sudska praksa nižih francuskih sudova, unatoč svojoj neujednačenosti, prije donošenja presude od 10. srpnja 2012. omogućavala zaključak da je zaštita poslovnog naziva ograničena na djelatnosti koje dotično društvo stvarno obavlja, iz točaka 43. do 45. pobijane presude proizlazi da svoju ocjenu zakonitosti sporne odluke nije utemeljio na toj ranijoj sudskoj praksi, nego na presudi od 10. srpnja 2012., te da je u dovoljnoj mjeri obrazložio tu ocjenu.

               49

               Stoga se ne može smatrati da Opći sud nije ispunio obvezu obrazlaganja svojih odluka.

               50

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan jer činjenica da je Opći sud uzeo u obzir presudu od 10. srpnja 2012. ne predstavlja povredu članka 65. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

            Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom L. 711‑4 CPI‑ja

               51

               Drugi žalbeni razlog podijeljen je na dva dijela.

         Prvi dio drugog žalbenog razloga, koji se temelji na iskrivljavanju presude od 10. srpnja 2012.

      – Argumentacija stranaka

               52

               Prvim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga EUIPO, uz potporu Forge de Laguiolea, prigovara Općem sudu da je iskrivio presudu od 10. srpnja 2012.

               53

               Konkretno, navodeći u točki 44. pobijane presude da Kasacijski sud u presudi od 10. srpnja 2012. nije protumačio članak L. 711‑4 CPI‑ja – utvrdivši da odjeljak potonje presude prema kojem „poslovni naziv uživa zaštitu samo za djelatnosti koje društvo stvarno obavlja, a ne za djelatnosti navedene u njegovom statutu” u svojem tekstu ili činjeničnom ili postupovnom kontekstu ne sadržava nikakvo ograničenje na temelju kojeg bi se moglo shvatiti da se primjenjuje samo na posebne okolnosti predmeta o kojem se odlučivalo i da se stoga može primjenjivati po analogiji u svrhu tumačenja članka L. 711‑4 CPI‑ja – Opći je sud presudi od 10. srpnja 2012. priznao doseg koji ona očito nema. Naime, prema EUIPO‑ovu mišljenju, predmet tog odjeljka navedene presude bio je samo definiranje prijevarne naravi prijave koju je odnosno društvo podnijelo za žig o kojem je riječ, a ne opseg zaštite njegova poslovnog naziva s obzirom na kasniji žig. Članak L. 711‑4 točka (b) CPI‑ja zahtijeva „ispitivanje” vjerojatnosti dovođenja u zabludu „unaprijed”, koje bi moglo zanemariti konkretne uvjete korištenja suprotstavljenih znakova, uključujući raniji poslovni naziv, jer se ograničenje opsega zaštite poslovnog naziva samo na konkretne djelatnosti koje se obavljaju ne nameće u slučaju tek potencijalnih sukoba.

               54

               Forge de Laguiole dodaje da, s obzirom na to da je presuda od 10. srpnja 2012. odbijajuća, odnosno presuda kojom se potvrđuje odluka donesena po žalbi, ona u francuskom pravu ne može predstavljati temeljnu presudu.

               55

               G. Szajner tvrdi da je EUIPO‑ovo stajalište prema kojem se presuda od 10. srpnja 2012. odnosi samo na slučajeve prijevarne prijave žiga protivno kako sudskoj praksi koja prethodi toj presudi tako i tumačenju te presude u francuskoj pravnoj doktrini, što dokazuje jednoglasje glede opće primjene te presude.

         – Ocjena Suda

               56

               Najprije valja podsjetiti da, što se tiče ispitivanja u okviru žalbe utvrđenja Općeg suda glede primjenjivog nacionalnog prava, Sud je nadležan provjeriti, kao prvo, je li Opći sud, na temelju dokumenata i drugih dokaza koji su mu podneseni, iskrivio izričaj predmetnih nacionalnih odredaba ili nacionalne sudske prakse koja se na njih odnosi ili pravnih doktrina koje se na njih odnose, zatim, je li Opći sud glede tih elemenata donio zaključke koji su očito suprotni njihovu sadržaju i, naposljetku, je li Opći sud pri ispitivanju svih tih elemenata s ciljem utvrđivanja sadržaja odnosnog nacionalnog zakonodavstva jednom od njih dao značaj koji mu ne pripada u odnosu na druge elemente, pod uvjetom da to očito proizlazi iz sadržaja spisa (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 53.).

               57

               Prema tome, zadaća je Suda da provjeri uzima li EUIPO‑ova argumentacija u obzir pogreške koje je počinio Opći sud prilikom donošenja svojih utvrđenja glede odnosnog nacionalnog zakonodavstva i koje mogu biti predmet nadzora Suda na temelju razmatranja iz prethodne točke ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 54.).

               58

               U ovom slučaju Opći je sud u točki 44. pobijane presude utvrdio da se presuda od 10. srpnja 2012. ne odnosi na tužbu podnesenu na temelju članka L. 711‑4 CPI‑ja, nego na tužbu za proglašenje žiga ništavim zbog prijevarne prijave i na zahtjev u vezi s nepoštenim tržišnim natjecanjem.

               59

               Kao što je to Opći sud također utvrdio u navedenoj točki, ništa u presudi od 10. srpnja 2012. ne upućuje na to da je Kasacijski sud želio ograničiti valjanost svojih ocjena glede opsega zaštite poslovnog naziva na posebne okolnosti na kojima se temelji ta presuda. Naprotiv, taj je sud dao te ocjene u okviru odbijanja prvog žalbenog razloga, koji se posebice temeljio na povredi članka L. 711‑4 točke (b) CPI‑ja. EUIPO‑ov argument da navedene ocjene nisu relevantne za primjenu navedene odredbe stoga se ne može prihvatiti.

               60

               Nadalje, EUIPO tvrdi da je Kasacijski sud uzeo u obzir djelatnosti koje je nositelj poslovnog naziva stvarno obavljao, u svrhu ispitivanja drugog žalbenog razloga koji je pred njim istaknut u području nepoštenog tržišnog natjecanja, što pretpostavlja stvarnu situaciju tržišnog natjecanja između odnosnih poduzetnika.

               61

               Međutim, iz teksta presude od 10. srpnja 2012. jasno proizlazi, s jedne strane, da je ocjena prema kojoj „poslovni naziv uživa zaštitu samo za djelatnosti koje društvo stvarno obavlja, a ne za djelatnosti navedene u njegovom statutu” izvršena u okviru odgovora na prvi žalbeni razlog, koji se temelji na prijevarnoj prijavi odnosnog žiga u predmetu u kojem je donesena navedena presuda i, s druge strane, da se Kasacijski sud pozvao na djelatnosti koje dotično društvo stvarno obavlja, kako u okviru svojeg odgovora na taj prvi žalbeni razlog tako i u svojem odgovoru na drugi žalbeni razlog, koji se odnosio na tužbu zbog nepoštenog tržišnog natjecanja.

               62

               Uzimajući u obzir ta razmatranja, nije razvidno da je Opći sud iskrivio presudu od 10. srpnja 2012.

               63

               To utvrđenje ne može dovesti u pitanje argument Forge da Laguiolea da ta presuda nije „temeljna” presuda. Naime, imajući u vidu načela koja uređuju ispitivanje od strane Suda u okviru žalbe utvrđenja Općeg suda o primjenjivom nacionalnom pravu, kao što su navedena u točkama 56. i 57. ove presude, i s obzirom na to da nije zadaća Suda utvrđivanje predstavlja li ta presuda „temeljnu” presudu, dovoljno je utvrditi da se, uzimajući u obzir tu presudu, ne čini da je Opći sud očito zanemario njezin opseg.

               64

               Iz toga slijedi da prvi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti.

         Drugi dio drugog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava što ju je počinio Opći sud uzevši u obzir samo narav proizvoda za utvrđivanje sektora djelatnosti Forge de Laguiolea

      – Argumentacija stranaka

               65

               Drugim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga EUIPO, uz potporu Forge de Laguiolea, osporava kriterije na koje se Opći sud oslonio pri utvrđivanju sektora djelatnosti tog društva. S tim u vezi, EUIPO tvrdi da je – iako je Opći sud u točki 32. pobijane presude utvrdio da odgovor na pitanje je li i, ako je to slučaj, u kojoj mjeri, poslovni naziv Forge de Laguiolea omogućavao potonjem da G. Szajneru zabrani uporabu žiga LAGUIOLE ovisi samo o francuskom pravu – Opći sud definirao opseg zaštite poslovnog naziva pozvavši se u točki 63. pobijane presude isključivo na vlastitu sudsku praksu, odnosno na presudu od 13. veljače 2007., Mundipharma/OHIM – Altana Pharma (RESPICUR) (T‑256/04, EU:T:2007:46), koja se odnosi na uporabu ranijih žigova, a koju je Opći sud primjenjivao po analogiji za tumačenje članka 8. stavka 4. Uredbe br. 40/94, koji odgovara članku 8. stavku 4. Uredbe br. 207/2009.

               66

               Slijedom toga, Opći je sud utvrdio navedene sektore djelatnosti samo u pogledu kriterija vrste proizvoda te je stoga počinio pogrešku koja se tiče prava u primjeni članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom L. 711‑4 CPI‑ja. Naime, EUIPO tvrdi da je pri takvom utvrđivanju sektora djelatnosti u smislu francuskog prava trebalo također uzeti u obzir namjenu i uporabu proizvoda koje stavlja na tržište nositelj ranijeg poslovnog naziva.

               67

               G. Szajner tvrdi da je Opći sud pravilno ocijenio sličnost odnosnih proizvoda oslonivši se na njihovu narav, ali i namjenu i uporabu.

         – Ocjena Suda

               68

               Najprije valja navesti, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točki 78. svojeg mišljenja, da Opći sud u okviru ispitivanja djelatnosti koje obavlja Forge de Laguiole nije ni na koji način općenito primijenio po analogiji svoju sudsku praksu. Svoju sudsku praksu koja se odnosi na uporabu ranijih žigova naveo je tako samo u točki 63. pobijane presude, kako bi objasnio ocjenu prema kojoj se na temelju stavljanja na tržište vilica ne može utvrditi postojanje djelatnosti u svim sektorima „umijeća postavljanja stola”, nego samo u području „jedaćeg pribora”.

               69

               Nadalje, valja utvrditi da Opći sud nije, doduše, unaprijed izričito spomenuo kriterije na temelju kojih se moraju utvrditi djelatnosti koje stvarno obavlja Forge de Laguiole i da je u točki 81. pobijane presude naveo sudsku praksu francuskih sudova, na koju su se pozvale stranke, samo u okviru svojeg ispitivanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

               70

               Međutim, iz pobijane presude jasno proizlazi da je prilikom ispitivanja tih djelatnosti u njezinim točkama 54. do 74. Opći sud izričito uzeo u obzir ne samo narav odnosnih proizvoda nego i njihovu namjenu, uporabu, kupce kojima su ti proizvodi namijenjeni kao i način njihove distribucije.

               71

               Iz toga slijedi da se argumentacija EUIPO‑a i Forge de Laguiolea temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude.

               72

               Slijedom toga, drugi dio drugog žalbenog razloga također valja odbiti kao neosnovan.

               73

               Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da žalba nije osnovana te je stoga valja odbiti.

         Troškovi

               74

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je G. Szajner podnio zahtjev da se EUIPO‑u naloži snošenje troškova i da on nije uspio u svojem žalbenom zahtjevu, valja mu naložiti snošenje troškova.

               75

               U skladu s člankom 184. stavkom 4. Poslovnika, Forge de Laguioleu, intervenijentu u žalbenom postupku, valja naložiti snošenje vlastitih troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) nalaže se snošenje troškova.

                           3.

                           Forge de Laguiole SARL snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 28. srpnja 2011.#Lidl & Companhia protiv Fazenda Pública.#Zahtjev za prethodnu odluku: Supremo Tribunal Administrativo - Portugal.#Direktiva 2006/112/EZ - PDV.#Predmet C-106/10.