Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 28. siječnja 2016.#Novomatic AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice African SIMBA – Raniji nacionalni figurativni žig Simba – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-687/14.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. listopada 2013.#Billerud Karlsborg AB i Billerud Skärblacka AB protiv Naturvårdsverket.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Högsta domstolen.#Direktiva 2003/87/EZ – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Novčana kazna zbog prekomjerne emisije – Pojam prekomjerne emisije – Izjednačavanje s povredom obveze vraćanja, u rokovima propisanima direktivom, dovoljnog broja emisijskih jedinica za pokrivanje emisija tijekom prethodne godine – Nepostojanje razloga za oslobođenje od kazne u slučaju stvarne raspoloživosti emisijskih jedinica koje nisu vraćene, osim u slučaju više sile – Nemogućnost prilagodbe novčane kazne – Razmjernost.#Predmet C-203/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      17. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 2003/87/EZ — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova — Novčana kazna zbog prekomjerne emisije — Pojam prekomjerne emisije — Izjednačavanje s povredom obveze vraćanja, u rokovima propisanim direktivom, dovoljnog broja emisijskih jedinica za pokrivanje emisija tijekom prethodne godine — Nepostojanje razloga za oslobođenje od kazne u slučaju stvarne raspoloživosti emisijskih jedinica koje nisu vraćene, osim u slučaju više sile — Nemogućnost prilagodbe novčane kazne — Razmjernost“
      U predmetu C 203/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta domstolen (Švedska), odlukom od 24. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 30. travnja 2012., u postupku

         Billerud Karlsborg AB

         Billerud Skärblacka AB

      protiv

         Naturvårdsverket,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Billerud Karlsborg AB i Billerud Skärblacka AB, E. Wernberg i O. Gentele, advokater,

               —

               za Naturvårdsverket, R. Janson i U. Gunnesby, advokater,

               —

               za grčku vladu, V. Kyriazopoulos i M. Vergou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren, K. Mifsud‑Bonnici i E. White, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 16., stavaka 3. i 4. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.).

               2

               Ovaj zahtjev podnesen je u postupku između Billerud Karlsborg AB i Billerud Skärblacka AB (zajedno u daljnjem tekstu: društva Billerud) protiv Naturvårdsverket (agencija za zaštitu prirode) glede novčane kazne koju im je izrekla potonja jer nisu u propisanom roku vratili emisijske jedinice za ekvivalent ugljikovog dioksida koje odgovaraju njihovim stvarnim emisijama tijekom 2006.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/87

               3

               Uvodne izjave 5. do 7. Direktive 2003/87 glase:

                        „(5)

                        Zajednica i njezine države članice dogovorile su se da zajednički ispune svoje obveze i smanje emisiju stakleničkih plinova uzrokovanih ljudskom djelatnošću prema Kyotskom protokolu. [...] Cilj je ove Direktive doprinijeti učinkovitijem ispunjavanju obveza Europske zajednice i njezinih država članica putem učinkovitog europskog tržišta emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, uz najmanje moguće smanjivanje gospodarskog razvoja i zapošljavanja.

                        (6)

                        Odlukom Vijeća 93/389/EEZ od 24. lipnja 1993. o sustavu praćenja emisija CO 2 i drugih stakleničkih plinova u Zajednici (SL L 167, str. 31.) uspostavljen je sustav za praćenje emisija stakleničkih plinova i ocjenu napretka prema ispunjavanju obveza u pogledu ispuštanja tih plinova. Taj će sustav pomoći državama članicama da odrede ukupnu količinu emisijskih jedinca koje se mogu dodijeliti.

                        (7)

                        Nužno je donošenje odredaba Zajednice o raspodjeli emisijskih jedinica koje dodjeljuju države članice da bi se doprinijelo očuvanju cjelovitosti unutarnjeg tržišta i izbjeglo narušavanje tržišnog natjecanja.”

               4

               Članak 4. navedene direktive glasi:
               „Države članice osiguravaju da od 1. siječnja 2005. nijedno postrojenje ne obavlja djelatnosti navedene u Prilogu I. koje bi rezultirale emisijom plinova navedenih u vezi s tom djelatnošću osim ako njegov operater nema dozvolu. [...]”

               5

               Sukladno članku 6. stavku 2. iste direktive:
               „Dozvola za emisije stakleničkih plinova sadržava sljedeće:
               (...)

                        e)

                        obvezu predaje [vraćanja] emisijskih jedinica u visini ukupnih emisija postrojenja u svakoj kalendarskoj godini … u roku od četiri mjeseca nakon završetka te godine. [...]”

               6

               Članak 10. Direktive 2003/87 postavlja načelo besplatne raspodjele emisijskih jedinica u visini od najmanje 95 % za razdoblje između 1. siječnja 2005. i 1. siječnja 2008., te od 90 % za razdoblje od 1. siječnja 2008. do 1. siječnja 2013.

               7

               Članak 11. stavak 4. navedene direktive određuje:
               „Nadležno tijelo izdaje dio ukupne količine emisijskih jedinica svake godine [...] do 28. veljače [...].”

               8

               Članak 12. iste te direktive, koji se odnosi na prijenos, [vraćanje] i poništavanje emisijskih jedinica, u svom stavku 3. određuje:
               „Države članice osiguravaju da najkasnije do 30. travnja svake godine operater svakog postrojenja preda [vrati] broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine [...] te da one nakon toga budu poništene.”

               9

               Neispunjavanje te obveze kažnjava se osim objavljivanjem imena operatera koji krše zahtjeve, predviđenog člankom 16. stavkom 2. Direktive 2003/87, novčanom kaznom propisanom stavcima 3. i 4. istog članka, sukladno kojima:
               „3.   Države članice osiguravaju da svi operateri koji ne predaju [vrate] dovoljan broj emisijskih jedinica do 30. travnja svake godine, da bi pokrili svoje emisije tijekom prethodne godine, moraju platiti kaznu zbog prekomjerne emisije. Kazna za prekomjerne emisije iznosi 100 EUR za svaku tonu ekvivalenta ugljikovog dioksida koju ispusti postrojenje za koje operater nije predao [vratio] emisijske jedinice. Plaćanje kazne za prekomjerne emisije operatera ne oslobađa obveze da preda [vrati] određenu količinu emisijskih jedinica koja je jednaka količini prekomjernih emisija kada bude predavao [vraćao] emisijske jedinice u odnosu na sljedeću kalendarsku godinu.
               4.   Tijekom trogodišnjeg razdoblja koje počinje 1. siječnja 2005., države članice primjenjuju nižu kaznu za prekomjerne emisije u iznosu od 40 EUR za svaku tonu ekvivalenta ugljikovog dioksida koju ispusti postrojenje za koje operater nije predao [vratio] emisijske jedinice. [...]”

               10

               Nadalje, sukladno članku 16. stavku 1. Direktive 2003/87:
               „Države članice donose pravila o kaznama primjenjivima na kršenje nacionalnih odredbi donesenih u skladu s ovom Direktivom i poduzimaju sve potrebne mjere da bi osigurale da se ta pravila primjenjuju. Propisane kazne moraju biti učinkovite, razmjerne i moraju odvraćati od kršenja. [...]”

               11

               Članak 19. navedene direktive propisuje vođenje registara Zajednice na sljedeći način:
               „Države članice uređuju osnivanje i rad registra da bi se osiguralo precizno bilježenje izdavanja, držanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica. [...]
               [...]

                        3.

                        Za provedbu ove Direktive, Komisija donosi uredbu [...] o standardiziranom i sigurnom sustavu registara u obliku standardiziranih elektroničkih baza podataka koje sadrže uobičajene elemente podataka za praćenje izdavanja, držanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica, da bi omogućila pristup javnosti i čuvanje tajnosti, već prema potrebi, te spriječila prijenose koji nisu u skladu s obvezama koje proizlaze iz Kyotskog protokola.”

         Uredba (EZ) br. 2216/2004

               12

               Uredba Komisije (EZ) br. 2216/2004 od 21. prosinca 2004. o standardiziranom i zaštićenom sustavu registara u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i Odlukom br. 280/2004/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL L 386, str. 1.), u svom članku 52., naslovljenom „Vraćanje emisijskih jedinica” [neslužbeni prijevod] određuje:
               „Operater koji želi vratiti emisijske jedinice za određeno postrojenje tako da od administratora registra neposredno ili na drugi način koji je predviđen zakonodavstvom države članice zatraži:

                        a)

                        da prenese određeni broj emisijskih jedinica za određenu godinu s odgovarajućeg računa operatera na račun ugovorne stranke u tom registru;

                        b)

                        da naznači broj prenesenih emisijskih jedinica u dio tablice „vraćene jedinice” namijenjen tom postrojenju za tu godinu.

                  […]” [neslužbeni prijevod]

         Švedsko pravo

               13

               Zakonom 2004:1199 o trgovanju emisijskim jedinicama i propisima 2004:8 o registrima emisijskih jedinica prenesene su gore citirane odredbe prava Unije.

               14

               Članak 1. glave 6. Zakona 2004:1199, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, određuje:
               „Za svako postrojenje operater vraća, najkasnije do 30. travnja, pri tijelu nadležnom za vođenje registra broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnim emisijama iz tog postrojenja izvršenih tijekom prethodne kalendarske godine.”

               15

               Članak 6. glave 8. navedenog zakona glasi:
               „Operater koji nije vratio dovoljan broj emisijskih jedinica da bi pokrio svoje emisije sukladno glavi 6., članku 1. dužan je platiti državi novčanu kaznu za prekomjerne emisije. Za razdoblje između 2005. i 2007. visina te novčane kazne iznosi 40 eura po toni ugljikovog dioksida ispuštenoj iz postrojenja i za koju operater nije vratio emisijsku jedinicu. Za kasnija razdoblja taj iznos iznosi 100 eura. Protuvrijednost u švedskim krunama temelji se na tečaju eura na dan 1. svibnja u godini u kojoj je izvršeno vraćanje.”

               16

               Članak 7. glave 8. istog zakona glasi:
               „Plaćanje novčane kazne za prekomjerne emisije u skladu s člankom 6. ne oslobađa operatera od obveze propisane u glavi 6. članku 1. da tijelu nadležnom za vođenje registra vrati emisijske jedinice koje odgovaraju prekomjernim emisijama prilikom vraćanja emisijskih jedinica za sljedeću kalendarsku godinu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Dana 30. travnja 2007. društva Billerud, društva osnovana u skladu sa švedskim pravom, koja su nositelji dozvola za emisiju ugljikovog dioksida, nisu vratila emisijske jedinice koje odgovaraju njihovim emisijama u 2006., i to 10.828 odnosno 42.433 tona.

               18

               Naturvårdsverket im je stoga izrekla novčanu kaznu predviđenu Zakonom 2004:1199 kojim je prenesena Direktiva 2003/87, jednom društvu u iznosu od 3.959.366 švedskih kruna (SEK), a drugom u iznosu od 15.516.051 SEK - to jest 433.120 eura odnosno 1.697.320 eura.

               19

               U prilog svom osporavanju te kazne pred nacionalnim sudom društva Billerud navela su da je 30. travnja 2007. na njihovim računima u švedskom registru prava onečišćavanja bio doznačen dovoljan broj emisijskih jedinica za pokriće njihovih ukupnih emisija u 2006. Tvrdila su da ta okolnost potvrđuje kako nisu imala namjeru izbjeći svoje obveze i da je do propuštanja vraćanja u propisanom roku koje im se stavlja na teret došlo uslijed unutarnje administrativne pogreške. Sud prvoga stupnja nije prihvatio to obrazloženje.

               20

               U postupku koji je pred njim pokrenut na temelju žalbe koju su podnijela društva Billerud, Högsta domstolen odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Imaju li odredbe članka 16. stavaka 3. i 4. Direktive 2003/87 [...] za posljedicu da operater koji ne vrati dovoljan broj emisijskih jedinica do 30. travnja treba platiti novčanu kaznu bez obzira na razlog nevraćanja, primjerice čak i kada operater zapravo ima dovoljan broj emisijskih jedinica 30. travnja, ali ih nije vratio na taj dan zbog propusta, administrativne pogreške ili tehničkog problema?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, dopuštaju li odredbe članka 16. stavaka 3. i 4. Direktive 2003/87 oslobođenje od novčane kazne ili smanjenje njezinog iznosa, primjerice u okolnostima poput onih opisanih u tom pitanju?”

         Prethodna pitanja

         Prvo prethodno pitanje

               21

               U svom prvom pitanju sud koji je uputio zahtjev, u bitnome, želi znati mora li se članak 16. stavci 3. i 4. Direktive 2003/87 tumačiti u smislu da dopušta određenu toleranciju u izricanju novčanih kazni zbog prekomjernih emisija operaterima koji su, iako nisu vratili svoje emisijske jedinice za ekvivalent ugljikovog dioksida iz protekle godine do 30. travnja tekuće godine, na taj dan ipak raspolagali dovoljnim brojem emisijskih jedinica.

               22

               Ovim se pitanjem zapravo želi znati treba li pojam „prekomjernih emisija” kažnjivih novčanom kaznom shvatiti na način da se odnosi na ponašanje koje samo po sebi pretjerano zagađuje, u kojem slučaju bi novčanu kaznu trebali platiti samo operateri koji 30. travnja svake godine ne raspolažu dovoljnim brojem emisijskih jedinica, ili je, naprotiv, ostvaren samim propuštanjem vraćanja emisijskih jedinica koje odgovaraju emisijama tijekom protekle godine najkasnije do 30. travnja, bez obzira na razlog nevraćanja ili na broj emisijskih jedinica kojima dotični operateri stvarno raspolažu.

               23

               Prvi dio ove alternative, koji zagovaraju društva Billerud, proizlazi iz doslovnog shvaćanja pojma „prekomjernih emisija” iz članka 16., stavaka 3. i 4. Direktive 2003/87, sukladno kojemu stvarno držanje na dan 30. travnja tekuće godine dovoljnog broja emisijskih jedinica za pokrivanje emisija u protekloj godini dokazuje nepostojanje posebne štete za okoliš, što jedino opravdava sankcije u pravu Unije, u skladu s načelom da onečišćivač plaća koje je predviđeno člankom 191. stavka 2. UFEU‑a.

               24

               Međutim, takva argumentacija nije uvjerljiva.

               25

               Iz samog teksta Direktive 2003/87 proizlazi da je obveza vraćanja, radi poništenja, emisijskih jedinica koje odgovaraju emisijama u protekloj godini do 30. travnja tekuće godine osobito stroga. Obavezno navedena u dozvoli za emisiju stakleničkih plinova u skladu s člankom 6. stavkom 2. točkom (e) te direktive, nedvosmisleno formulirana u članku 12. stavku 3. navedene direktive, ta je obveza jedina za koju sama Direktiva 2003/87 propisuje točno određenu kaznu, dok je kažnjavanje svakog drugog ponašanja protivnog njezinim odredbama, sukladno članku 16. te direktive, prepušteno odluci država članica. Središnje mjesto koje navedena direktiva dodjeljuje postupku vraćanja emisijskih jedinica vidljivo je također iz toga što izricanje novčane kazne ne oslobađa operatera od obveze da vrati odgovarajuće emisijske jedinice u postupku vraćanja sljedeće godine. Jedina fleksibilnost predviđena Direktivom 2003/87 glede te novčane kazne odnosi se na njezinu visinu, koja je smanjena sa 100 eura na 40 eura tijekom probnog razdoblja sustava, to jest za razdoblje od 2005. do 2007.

               26

               Osim toga, valja napomenuti da, ako je krajnji cilj sustava trgovanja emisijskim jedinicama zaštititi okoliš smanjenjem emisija stakleničkih plinova, ovaj sustav ne smanjuje sam po sebi te emisije, nego potiče i promiče potragu za najnižim troškom za postizanje smanjenja tih emisija na određenu razinu. Konačna korist za okoliš ovisi stoga o strogosti kojom je ustanovljena ukupna količina dodijeljenih kvota, što predstavlja ukupni limit emisija koje su dopuštene tim sustavom (presuda od 16. prosinca 2008, Arcelor Atlantique i Lorraine i dr., C‑127/07, Recueil, str. I‑9895., točka 31.).

               27

               Opća struktura Direktive 2003/87 temelji se na preciznom bilježenju emisijskih jedinica koje se izdaju, drže, prenose i poništavaju, čiji je okvir određen u članku 19. te direktive i poziva na uspostavu standardiziranih sustava registara kroz posebnu uredbu Komisije. Ovo precizno bilježenje svojstveno je samoj svrsi navedene direktive, odnosno uspostavljanju sustava Zajednice za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, koji teži smanjenju emisija stakleničkih plinova u atmosferu na razinu koja će spriječiti opasne antropogene poremećaje klimatskog sustava, a čiji je krajnji cilj zaštita okoliša (vidjeti presudu Arcelor Atlantique i Lorraine i dr., gore navedenu, točka 29.). Kao što tvrdi Komisija, zakonodavac Unije je želio, sam utvrđujući propisane novčane kazne, zaštititi sustav trgovanja emisijskim jedinicama od narušavanja tržišnog natjecanja nastalih uslijed manipulacija tržištem.

               28

               U tom pogledu argument društava Billerud, prema kojem im ne može biti stavljeno na teret postupanje koje prekomjerno ugrožava okoliš, mora se otkloniti. Doista, članak 16. stavci 3. i 4. Direktive 2003/87 ima za cilj i učinak kazniti ne „zagađivače” općenito, nego operatere čiji broj emisija u posljednjih godinu dana prelazi, na dan 30. travnja tekuće godine, broj emisijskih jedinica koje se nalaze u dijelu tablice „vraćene emisijske jedinice” određenom za njihova postrojenja u toj godini u središnjem registru države članice kojoj pripadaju, sukladno članku 52. Uredbe br. 2216/2004. Na taj način, a ne kao emisije koje su same po sebi prekomjerne, valja razumjeti pojam „prekomjernih emisija”.

               29

               Takvo tumačenje podržano je, s jedne strane, činjenicom da se, na temelju članka 11. stavka 4. Direktive 2003/87, dio ukupne količine emisijskih jedinica za tekuću godinu izdaje operaterima najkasnije do 28. veljače te godine, dva mjeseca prije dana na koji su operateri dužni vratiti svoje emisijske jedinice za prošlu godinu, i s druge strane time što su emisijske jedinice dodijeljene za 2006. gotovo besplatno, sukladno članku 10. te direktive.

               30

               Iz svega navedenog slijedi da se obveza nametnuta Direktivom 2003/87 mora smatrati ne samo kao obična obveza držanja emisijskih jedinica koje pokrivaju emisije u protekloj godini na dan 30. travnja tekuće godine, nego kao obveza vraćanja tih emisijskih jedinica najkasnije do 30. travnja kako bi bile poništene u upisniku Zajednice za osiguranje točnog obračuna emisijskih jedinica.

               31

               Međutim, čak i u nedostatku posebne odredbe priznavanje slučaja više sile moguće je kad se subjekti prava pozivaju na vanjski uzrok koji ima posljedice koje se nisu mogle spriječiti ni izbjeći do te mjere da je i osobama u pitanju bilo objektivno nemoguće poštovati njihove obveze (vidjeti, među ostalim, presudu od 18. ožujka 1980. Ferriera Valsabbia i dr. protiv Komisije 154/78, 205/78, 206/78, 226/78 do 228/78, 263/78, 264/78 31/79, 39/79, 83/79 i 85/79, Recueil, str. 907., točka 140.). Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni jesu li društva Billerud, unatoč svim postupcima koje su mogla primijeniti kako bi se poštovali propisani rokovi, bila suočena s okolnostima izvan njihove kontrole, neuobičajenim i nepredvidivim (vidjeti predmet od 18. srpnja 2013., Eurofit, C‑99/12, točka 31.), koje nisu samo obična interna pogreška.

               32

               Valja, dakle, odgovoriti na prvo pitanje da se članak 16. stavci 3. i 4. Direktive 2003/87 mora tumačiti na način da ne dopušta da operater, koji najkasnije do 30. travnja tekuće godine nije vratio emisijske jedinice za ekvivalent ugljikovog dioksida koje odgovaraju njegovim emisijama u protekloj godini, izbjegne izricanje njime propisane novčane kazne za prekomjerne emisije, čak i ako na taj dan raspolaže s dovoljnim brojem emisijskih jedinica.

         Drugo prethodno pitanje

               33

               U svom drugom pitanju sud koji je uputio zahtjev želi znati, u bitnome, mora li se članak 16. stavci 3. i 4. Direktive 2003/87 tumačiti u smislu da se iznos novčane kazne propisan tim odredbama može prilagoditi od strane nacionalnog suda na temelju načela razmjernosti.

               34

               U tom smislu valja imati na umu da je načelo razmjernosti jedno od općih načela prava Unije i da ono zahtijeva da sredstva koja se provode temeljem neke odredbe prava Unije budu prikladne za ostvarivanje legitimnih ciljeva koji se njima žele postići i da ne premašuju ono što je nužno kako bi se ti ciljevi postigli (vidjeti presudu od 8. lipnja 2010., Vodafone i dr., C‑58/08, Recueil, str. I‑4999., točka 51.).

               35

               Što se tiče sudske kontrole tih uvjeta, potrebno je ipak zakonodavcu Unije priznati široku ovlast prosudbe kada je potrebno intervenirati u područje koje za njega uključuje izbore političke, ekonomske i socijalne naravi, i u kojem je pozvan izvršiti složene procjene. Stoga Sud u provođenju sudske kontrole izvršavanja takve nadležnosti ne može zamijeniti prosudbu zakonodavca Unije vlastitom prosudbom. Može samo kritizirati njegov normativni izbor ako se čini očito pogrešnim ili ako bi negativne posljedice koje bi nastale uslijed tog normativnog izbora bile nerazmjerne njegovim prednostima (vidjeti, među ostalim, presude od 12. studenoga 1996., Velika Britanija protiv Vijeća, C‑84/94, Recueil, str. I‑5755., točka 58.; od 13. svibnja 1997., Njemačka protiv Parlamenta i Vijeća, C‑233/94, Recueil, str. I‑2405., točka 56., te od 14. prosinca 2004., Swedish Match, C‑210/03, Recueil, str. I‑11893., točka 48.).

               36

               Jasno je da je uvođenje sustava za obračun i trgovanje emisijskim jedinicama za ekvivalent ugljikovog dioksida na razini Unije predstavljalo normativni izbor koji odražava političku orijentaciju, u kontekstu hitne potrebe sučeljavanja s ozbiljnim pitanjima zaštite okoliša koja proizlazi iz zaključaka Vijeća Europske unije od 8. ožujka 2001., na koje upućuje uvodna izjava 1. Direktive 2003/87. Taj normativni izbor temelji se, štoviše, na vrlo složenim i naširoko raspravljanim ekonomskim i tehničkim razlozima navedenim u Zelenoj knjizi COM(2000), 87, od 8. ožujka 2000. Kako bi pridonio provedbi obveza Europske unije i njezinih država članica preuzetih Kyotskim protokolom, zakonodavac Unije morao je dakle sam procijeniti i odvagnuti buduće neizvjesne učinke svog djelovanja (vidjeti, slično, presudu Njemačka protiv Parlamenta i Vijeća, gore navedenu, točka 55.).

               37

               Međutim, prosudba o razmjernosti nekog akta Unije ne može ovisiti o naknadnoj procjeni njegove učinkovitosti. Kada zakonodavac Unije mora procijeniti buduće učinke nekog propisa koji donosi, a da se ti učinci ne mogu točno predvidjeti, njegova procjena podložna je kritici samo ako se pokaže očito pogrešnom s obzirom na podatke kojima je raspolagao u vrijeme donošenja predmetnog propisa (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. srpnja 2001., Jippes i dr., C‑189/01, Recueil, str. I‑5689., točka 84. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Ispitana u svjetlu načela navedenih u točkama 34. do 37. ove presude, novčana kazna zbog prekomjernih emisija propisana Direktivom 2003/87 ne može se smatrati protivnom načelu razmjernosti jer nije predviđena mogućnost prilagodbe njezinog iznosa od strane nacionalnog suca.

               39

               Doista, s jedne strane, obveza vraćanja iz članka 12. stavka 3. Direktive 2003/87, i fiksna novčana kazna kojom je sankcionirana u članku 16. stavcima 3. i 4. te direktive, i to bez druge fleksibilnosti osim prijelaznog smanjenja njezine visine, činile su se zakonodavcu Unije neophodnim za postizanje legitimnog cilja uspostavljanja učinkovitog sustava trgovanja emisijskim jedinicama za ekvivalent ugljikovog dioksida kako bi se izbjeglo da pojedini operateri ili tržišni posrednici budu u iskušenju da zaobiđu ili manipuliraju sustav postupajući nepravedno s cijenama, količinama, rokovima ili složenim financijskim proizvodima, čije stvaranje potiče svako tržište. Kao što je vidljivo iz točke 17. obrazloženja prijedloga direktive COM(2001) 581, od 23. listopada 2001., predstavljenog od strane Komisije, relativno visok iznos novčane kazne opravdan je potrebom da se s povredama obveze vraćanja dovoljnog broja emisijskih jedinica postupa strogo i dosljedno u cijeloj Uniji. Ova potreba doimala se, štoviše, osobito važnom tijekom razdoblja uvođenja potpuno novog sustava na razini Unije.

               40

               Osim toga, iz Direktive 2003/87 proizlazi da operateri raspolažu razdobljem od četiri mjeseca kako bi se pripremili na to da vrate emisijske jedinice za proteklu godinu, što im ostavlja dovoljno vremena da udovolje svojoj obvezi vraćanja. Iz ostalih pripremnih akata za ovu direktivu proizlazi da je Vijeće produžilo rok koji je prvotno bio nametnut operaterima, s obzirom na to da se u prijedlogu Komisije navodio 31. ožujka kao krajnji rok. S druge strane, krajnji rok od 30. travnja je kasniji od roka do kojeg države članice moraju dodijeliti operaterima dio njihovih emisijskih jedinica za tekuću godinu, koji je određen za 28. veljače, s time da je navedena raspodjela izvršena besplatno u visini od 95 % tijekom razdoblja od 2005. do 2008. Napokon, kako je navedeno u točkama 22. i 27. ove presude, s obzirom na logiku točnog obračuna emisijskih jedinica na razini Unije koja je uvjetovala pravilno funkcioniranje sustava uspostavljenog Direktivom 2003/87, čini se da novčana kazna od 40 eura po toni ekvivalenta ugljikovog dioksida koja nije vraćena 30. travnja (vrijednost odgovara dvostrukom iznosu tada procijenjene cijene za takvu tonu na budućem tržištu prava onečišćenja okoliša) ne predstavlja teškoće koje bi bile nerazmjerne prednostima koje ona predstavlja time što Unija ispunjava svoje obveze sukladno Kyotskom protokolu.

               41

               Osim toga, državama članicama dopušteno je uspostaviti savjetodavne mehanizme, sustave upozorenja i ranije vraćanje omogućujući operaterima dobre vjere da budu u potpunosti informirani o njihovim obvezama vraćanja i da na taj način ne budu ni u kakvoj opasnosti od kažnjavanja novčanom kaznom. Kao što je vidljivo iz spisa predmeta pred Sudom, pojedina nacionalna zakonodavstva predviđaju takve mjere opreza i povjeravaju nadležnim tijelima dužnost pružanja podrške operaterima u njihovim postupcima u vezi sa sustavom trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova.

               42

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da se članak 16. stavci 3. i 4. Direktive 2003/87 mora tumačiti u smislu da iznos fiksne novčane kazne propisan tim odredbama ne može biti prilagođen od strane nacionalnog suda na temelju načela razmjernosti.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 16. stavci 3. i 4. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ mora se tumačiti u smislu da ne dopušta da operater, koji najkasnije do 30. travnja tekuće godine ne vrati emisijske jedinice za ekvivalent ugljikovog dioksida koje odgovaraju njegovim emisijama u protekloj godini, izbjegne izricanje njime propisane novčane kazne za prekomjerne emisije, čak i ako na taj dan raspolaže s dovoljnim brojem emisijskih jedinica.

                        2.

                           Članak 16. stavci 3. i 4. Direktive 2003/87/EZ mora se tumačiti u smislu da iznos fiksne novčane kazne propisan tom odredbom ne može biti prilagođen od strane nacionalnog suca na temelju načela razmjernosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. rujna 2013.#Galp Energia España, SA i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Španjolsko tržište asfaltnog bitumena – Odluka kojom je utvrđena povreda članka 81. UEZ-a – Godišnji sporazumi o podjeli tržišta i usklađivanju cijena – Dokaz o sudjelovanju u zabranjenom sporazumu – Izračun iznosa novčane kazne.#Predmet T-462/07.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. rujna 2013.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA), SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Španjolsko tržište asfaltnog bitumena – Godišnji sporazumi o podjeli tržišta i usklađivanju cijena – Prijevod obavijesti o prigovorima – Pripisivost protupravnog ponašanja – Razuman rok – Načelo nepristranosti – Izračun iznosa novčane kazne – Načelo pravomoćnosti.#Predmet T-497/07.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 26. rujna 2013.#Pioneer Hi-Bred International, Inc. protiv Europske komisije.#Usklađivanje zakonodavstava – Namjerno uvođenje u okoliš genetski modificiranih organizama – Postupak za izdavanje odobrenja za stavljanje na tržište – Propust Komisije da podnese Vijeću nacrt odluke – Tužba zbog propusta.#Predmet T-164/10.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. svibnja 2016.#Red Lemon Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije ABTRONICX2 – Raniji verbalni žig Europske unije TRONIC – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Minimalni svojstveni razlikovni karakter ranijeg žiga – Vjerojatnost dovođenja u zabludu.#Predmet T-776/14.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 21. siječnja 2014. # Marc Van Asbroeck protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-102/12.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 24. lipnja 2015.#H. T. protiv Land Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Granice, azil i useljavanje – Direktiva 2004/83/EZ – Članak 24. stavak 1. – Minimalni standardi za kvalifikaciju odobravanja statusa izbjeglice ili statusa stečenog na temelju supsidijarne zaštite – Opozivanje dozvole boravka – Uvjeti – Pojam ,neotklonjivih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog redaʼ – Sudjelovanje osobe koja ima status izbjeglice u aktivnostima organizacije koja je na popisu terorističkih organizacija što ga je sastavila Europska unija.#Predmet C-373/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      24. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Granice, azil i useljavanje — Direktiva 2004/83/EZ — Članak 24. stavak 1. — Minimalni standardi za kvalifikaciju odobravanja statusa izbjeglice ili statusa stečenog na temelju supsidijarne zaštite — Opozivanje dozvole boravka — Uvjeti — Pojam ‚neotklonjivih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda’ — Sudjelovanje osobe koja ima status izbjeglice u aktivnostima organizacije koja je na popisu terorističkih organizacija što ga je sastavila Europska unija“
      U predmetu C‑373/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (Njemačka), odlukom od 27. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 2. srpnja 2013., u postupku

         H. T.

      protiv

         Land Baden‑Württemberg,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za H. T.-a, B. Pradel, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, A. Lippstreu i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Russo, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 11. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. stavaka 2. i 3. i članka 24. stavaka 1. i 2. Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL L 304, str. 12. i ispravci SL 2005, L 204, str. 24. i SL 2011, L 278, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.)

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između H. T.-a i Landa Baden‑Württemberg u vezi s odlukom kojom ga se protjeruje s državnog područja Savezne Republike Njemačke i opoziva njegova dozvola boravka.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      Ženevska konvencija o pravnom položaju izbjeglica

               3

               Članak 28. Konvencije o pravnom položaju izbjeglica, koja je potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)), a stupila je na snagu 22. travnja 1954. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija), kako je dopunjena Protokolom o pravnom položaju izbjeglica od 31. siječnja 1967., koji je stupio na snagu 4. listopada 1967., u članku 1., naslovljenom „Putne isprave“, propisuje:
               „Države ugovornice izdavat će izbjeglicama koji dopušteno borave na njihovu državnom području putne isprave koje im omogućuju da putuju izvan tog državnog područja, osim ako se tomu protive razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog poretka; […]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 32. Ženevske konvencije, naslovljen „Protjerivanje“, u stavku 1. određuje:
               „Države ugovornice izgnat će izbjeglicu koji se dopušteno nalazi na njihovu državnom području samo ako za to postoje razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog poretka.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 33. Ženevske konvencije, naslovljen „Zabrana protjerivanja i vraćanja“, određuje:
               „1.   Nijedna država ugovornica neće protjerati ili prisilno udaljiti ili na bilo koji način vratiti izbjeglicu na granice područja gdje bi njegov život ili sloboda bili ugroženi zbog njegove rase, vjere, državljanstva, pripadnosti nekoj društvenoj skupini ili političkih uvjerenja.
               2.   Na povlasticu ove odredbe ipak se ne može pozvati izbjeglica kojeg se opravdano smatra opasnim za sigurnost zemlje u kojoj se nalazi ili koji, nakon što je konačnom odlukom osuđen za posebno teško kazneno djelo, predstavlja društvenu opasnost za tu zemlju.“ [neslužbeni prijevod]

         Rezolucije Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda

               6

               Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda 28. rujna 2001. donijelo je Rezoluciju 1373 (2001), u čijoj se uvodnoj izjavi potvrđuje „nužnost borbe svim sredstvima, u skladu s Poveljom Ujedinjenih naroda, protiv prijetnji međunarodnom miru i sigurnosti koje predstavljaju teroristička djela“.

               7

               U točki 5. navedene rezolucije Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda proglašava „da su teroristička djela, metode i praksa protivni ciljevima i načelima Organizacije ujedinjenih naroda i da su financiranje i organiziranje terorističkih djela ili poticanje na takva djela, poznajući njihovu narav, također protivni ciljevima i načelima Organizacije ujedinjenih naroda.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Točka 5. Rezolucije 1377 (2001) od 12. studenoga 2001. Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda o održanju međunarodnog mira i sigurnosti u vezi s terorističkim djelima naglašava „da su teroristička djela protivna ciljevima i načelima proglašenima u Povelji Ujedinjenih naroda i da su financiranje, planiranje i priprema međunarodnih terorističkih djela, isto kao i svih drugih oblika potpore u tom smislu, jednako protivni [njezinim] proglašenim ciljevima i načelima“. [neslužbeni prijevod]

         Pravo Unije

               9

               Uvodne izjave 3., 6., 10., 16., 22., 28. i 30. Direktive 2004/83 navode:

                        „(3)

                        Ženevska konvencija i Protokol predstavljaju temelj međunarodnog pravnog režima za zaštitu izbjeglica.

                  […]

                        (6)

                        Glavni je cilj ove Direktive, s jedne strane, osigurati da države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita i, s druge strane, osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama.

                  […]

                        (10)

                        Ova Direktiva poštuje temeljna prava i uzima u obzir posebno načela prihvaćena Poveljom o temeljnim pravima Europske unije. Ova Direktiva naročito nastoji osigurati puno poštovanje ljudskog dostojanstva i prava na azil tražitelja azila i članova njihovih obitelji u pratnji.

                  […]

                        (14)

                        Priznanje statusa izbjeglice je deklaratorni akt.

                  […]

                        (22)

                        Radnje koja su u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda navedene su u Preambuli i člancima 1. i 2. Povelje Ujedinjenih naroda te su, među ostalim, sadržane u rezolucijama Ujedinjenih naroda koje se odnose na mjere za borbu protiv terorizma i u kojima se izjavljuje da ‚su djela, metode i prakse terorizma u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda’ te da je ‚svjesno financiranje, planiranje i poticanje terorističkih djela također suprotno ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda’.

                  […]

                        (28)

                        Pojam nacionalne sigurnosti i javnog reda obuhvaća i slučajeve u kojima državljanin treće zemlje pripada udruženju koje podržava međunarodni terorizam ili podržava takvo udruženje.

                  […]

                        (30)

                        U okviru ograničenja postavljenih međunarodnim obvezama, države članice mogu propisati da stjecanje prava u pogledu zapošljavanja, socijalne skrbi, zdravstvene zaštite i pomoći pri uključivanju u društvo zahtijeva prethodno izdavanje dozvole boravka.“

               10

               Članak 13. Direktive 2004/83, naslovljen „Odobravanje statusa izbjeglice“, navodi:
               „Države članice će odobriti izbjeglički status državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva koja ispunjava uvjete za stjecanje statusa izbjeglice u skladu s poglavljima II. i III.“

               11

               Članak 14. te direktive, naslovljen „Opozivanje, poništenje ili odbijanje obnavljanja izbjegličkog statusa“, propisuje:
               „[…]
               4.   Države članice mogu opozvati, poništiti ili odbiti obnavljanje statusa izbjeglice koje je odobrilo izvršno, upravno, sudsko ili neformalno sudsko tijelo ako:

                        a)

                        postoje opravdani razlozi da dotična osoba predstavlja opasnost za sigurnost države članice u kojoj se nalazi;

                        b)

                        dotična osoba, s obzirom da je pravomoćno osuđena za teško kazneno djelo, predstavlja opasnost za društvo države članice.

                  […]
               6.   Osobama na koje se primjenjuju stavci 4. ili 5. pripadaju prava navedena u člancima 3., 4., 16., 22., 31., 32. i 33. Ženevske konvencije ili slična prava, pod uvjetom da se nalaze u državi članici.“

               12

               Članak 21. navedene direktive, naslovljen „Zaštita od prisilnog udaljenja ili vraćanja“, određuje:
               „1.   Države članice će poštovati načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u skladu sa svojim međunarodnim obvezama.
               2.   Ako nije zabranjeno međunarodnim obvezama navedenim u stavku 1., država članica može prisilno udaljiti ili vratiti izbjeglicu, bez obzira je li mu status službeno priznat ili nije, ako:

                        a)

                        postoje opravdani razlozi da se dotična osoba smatra opasnom za sigurnost države članice u kojoj se nalazi; ili

                        b)

                        dotična osoba, s obzirom da je pravomoćno osuđena za posebno teško kazneno djelo, predstavlja opasnost za društvo države članice.

                  3.   Država članica može opozvati, poništiti ili odbiti produžiti ili izdati dozvolu boravka izbjeglici na koju se odnosi stavak 2.“

               13

               Članak 24. iste direktive, naslovljen „Dozvole boravka“, glasi kako slijedi:
               „1.   Čim prije nakon priznanja statusa, države članice će izdati osobama sa statusom izbjeglice dozvolu boravka koja mora vrijediti barem tri godine s mogućnošću produljenja, osim ako neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog reda nalažu drukčije, i ne dovodeći u pitanje članak 21. stavak 3.
               Ne dovodeći u pitanje članak 23. stavak 1., dozvola boravka koja se izdaje članovima obitelji osobe sa statusom izbjeglice može vrijediti kraće od tri godine s mogućnošću produljenja.
               2.   Čim prije nakon što je odobren status, države članice će izdati osobama sa statusom supsidijarne zaštite dozvolu boravka koja mora vrijediti barem godinu dana s mogućnošću produljenja, osim ako neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog poretka ne nalažu drukčije.“

               14

               Članak 28. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/(SL L 158, str. 77. i ispravci SL 2004, L 229, str. 35. i SL 2005, L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.), naslovljen „Zaštita od protjerivanja“, propisuje:
               „1.   Prije donošenja odluke o protjerivanju u svrhu zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti, država članica domaćin uzima u obzir činjenice kao što su duljina boravišta pojedinaca na njenom području, starosna dob, zdravstveno stanje, obiteljske i gospodarske prilike, socijalna i kulturalna integracija u državu članicu domaćina i razmjer veza pojedinca s državom podrijetla.
               2.   Država članica domaćin ne smije donijeti odluku o protjerivanju protiv građanina Unije ili članova njihove obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, ako imaju pravo stalnog boravišta na njezinom području, osim iz ozbiljnih razloga zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti.
               3.   Odluka o protjerivanju ne smije se donijeti protiv građanina Unije, osim ako se takva odluka ne temelji na nužnim razlozima javne sigurnosti, kako ih utvrđuju države članice, ako:

                        a)

                        su boravili u državi članici domaćinu prethodnih deset godina; ili

                        b)

                        su maloljetnici, osim ako je protjerivanje u najboljem interesu djeteta, kako je predviđeno Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta od 20. studenog 1989.“

               15

               Članak 9. Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravištem (SL 2004, L 16, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41.), naslovljen „Ukidanje ili gubitak statusa“, određuje:
               „1.   Osobe s dugotrajnim boravištem nemaju pravo zadržati status osobe s dugotrajnim boravištem u sljedećim slučajevima:
               […]

                        b)

                        donošenjem mjera protjerivanja pod uvjetima predviđenima člankom 12.;

                  […]“

         Njemačko pravo

               16

               Članak 11. Zakona o boravku, radu i integraciji stranaca na području saveznih zemlja (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) od 30. srpnja 2004. (BGBl. 2004 I, str. 1950.), u verziji primjenjivoj na činjenice glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Aufenthaltsgesetz), naslovljen „Zabrana ulaska i boravka“, u stavku 1. propisuje:
               „Strani državljanin prema kojem je primijenjena mjera protjerivanja, prisilnog udaljenja ili vraćanja ili deportacije više nema pravo ulaska i boravka na saveznom području. Takvom stranom državljaninu neće biti izdana nikakva dozvola boravka, čak i ako su ispunjeni uvjeti predviđeni ovim zakonom. […]“

               17

               Članak 25. Aufenthaltsgesetza, naslovljen „Boravak na temelju humanitarnih razloga“, određuje:
               „(1)   Dozvola za boravak odobrava se stranom državljaninu kojemu je pravo na azil priznato aktom protiv kojeg nije dopušten pravni lijek. Ova odredba ne primjenjuje se prema stranom državljaninu prema kojem je primijenjena mjera protjerivanja zbog ozbiljnih razloga vezanih za nacionalnu sigurnost i javni red. Do dodjele dozvole smatra se da je boravak odobren. Dozvola za boravak omogućuje obavljanje profesionalne djelatnosti.
               (2)   Dozvola za boravak izdaje se stranom državljaninu koji je stekao status izbjeglice aktom Saveznog ureda za migracije i izbjeglice protiv kojeg nije dopušten pravni lijek na temelju članka 3. stavka 4. Zakona o azilu. Analogijom se primjenjuje stavak 1., druga do četvrta rečenica.
               […]
               (5)   Odstupajući od članka 11. stavka 1., dozvola za boravak može se izdati stranom državljaninu koji mora napustiti državno područje na temelju izvršnog akta kada njegov odlazak nije moguć iz pravnih ili činjeničnih razloga i ne može se očekivati prestanak razloga za njegov odlazak u predvidljivom roku. Dozvola za boravak izdat će se ako je protjerivanje suspendirano nakon 18 mjeseci. […]“

               18

               Članak 51. Aufenthaltsgesetza, naslovljen „Prestanak zakonitosti boravka; zadržavanje ograničenja“, u stavku 1. propisuje:
               „Dozvola boravka prestaje važiti u sljedećim slučajevima:
               […]

                        5.

                        Protjerivanje stranog državljanina,

                  […]“

               19

               Članak 54. Aufenthaltsgesetza, naslovljen „Načelo protjerivanja“, glasi kako slijedi:
               „Stranog državljanina načelno se protjeruje kada
               […]

                        5.

                        činjenice omogućuju zaključak da pripada ili da je pripadao organizaciji koja podupire terorizam ili koja podupire ili je podupirala organizaciju te vrste; protjerivanje se može zasnivati na pripadnosti ili ranijim djelima potpore jedino ako oni dovode do stvarno postojeće opasnosti,

                  […]“

               20

               U skladu s člankom 54.a Aufenthaltsgesetza, naslovljenim „Nadzor zbog razloga javne sigurnosti stranih državljana prema kojima je primijenjena mjera protjerivanja“:
               „(1)   Strani državljanin protiv kojeg je primjenom članka 54. točke 5. donesena izvršna odluka o protjerivanju […] obvezan je javiti se policijskoj službi nadležnoj prema mjestu boravka najmanje jednom tjedno, ako mu služba za strance ne naloži drukčije. Ako stranac mora napustiti državno područje na temelju izvršnog akta iz drukčijeg razloga nego što su to razlozi protjerivanja iz prve rečenice, obveza javljanja u skladu s prvom rečenicom može biti naložena ako je to nužno za sprečavanje opasnosti za nacionalnu sigurnost i javni red.
               (2)   Njegov je boravak ograničen na područje za koje je nadležna služba za strance, ako ta služba ne odredi drukčije.
               […]“

               21

               Članak 55. Aufenthaltsgesetza, naslovljen „Protjerivanje u okviru diskrecijske ovlasti uprave“, određuje:
               „(1)   Stranog državljanina može se protjerati kada njegov boravak nanosi štetu nacionalnoj sigurnosti i javnom poretku ili drugim važnim interesima Savezne Republike Njemačke.
               […]
               (3)   Za odluku o protjerivanju mora se uzimati u obzir:

                        1.

                        duljina zakonitog boravka stranog državljanina i njegove osobne, gospodarske i druge veze na saveznom području koje treba zaštititi,

                        2.

                        posljedice protjerivanja za članove obitelji ili partnera stranog državljanina koji zakonito borave na saveznom području i koji s njime žive u okviru obiteljske zajednice ili kao par,

                        3.

                        uvjete za odgodu protjerivanja obuhvaćene člankom 60.a stavcima 2. i 2.b.“

               22

               Članak 56. Aufenthaltsgesetza, naslovljen „Posebna zaštita od protjerivanja“, u stavku 1. propisuje:
               „Strani državljanin koji

                        1.

                        posjeduje dozvolu za boravak i koji je na saveznom području zakonito boravio najmanje pet godina,

                  […]

                        3.

                        posjeduje dozvolu za boravak, zakonito je tijekom najmanje pet godina boravio na saveznom području i živi sa stranim državljaninom poput onoga iz točaka 1. i 2. u okviru ili izvan okvira obiteljske zajednice ili para,

                        4.

                        živi s članom svoje njemačke obitelji ili njemačkim partnerom u okviru obiteljske zajednice ili para,

                        5.

                        je ostvario pravo na azil, na saveznom području uživa status stranog izbjeglice ili posjeduje dozvolu boravka prema Konvenciji o pravnom položaju izbjeglica od 28. srpnja 1951. (BGBl. 1953. II, str. 559.) koju je izdalo tijelo Savezne Republike Njemačke,

                  uživa posebnu zaštitu od protjerivanja. Može se protjerati samo zbog ozbiljnih razloga vezanih za nacionalnu sigurnost i javni red. Načelno, ozbiljni razlozi vezani za nacionalnu sigurnost i javni red postoje u slučajevima iz članka 53. i članka 54. točki 5. do 5.b i 7. Ako se ispune uvjeti iz članka 53., stranac se u pravilu protjeruje. Ako se ispune uvjeti iz članka 54., o njegovu protjerivanju odlučuje se u okviru diskrecijske ovlasti uprave.“

               23

               Članak 60. Aufenthaltsgesetza, naslovljen „Zabrana protjerivanja“, glasi kako slijedi:
               „(1)   Primjenom Konvencije od 28. srpnja 1951. o pravnom položaju izbjeglica (BGBl. 1953. II, str. 559.), strani državljanin ne smije se protjerati u državu u kojoj su mu život ili sloboda ugroženi zbog njegove rase, vjere, državljanstva, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkih uvjerenja. Ta odredba također se primjenjuje na korisnike prava na azil i na strance, bilo da su stekli status izbjeglice aktom protiv kojeg nije dopušten pravni lijek, bilo da iz drugog razloga uživaju status izbjeglice na saveznom području, bilo da su izvan saveznog područja priznati kao izbjeglice u skladu sa [Ženevskom konvencijom] […]
               […]
               (8)   Stavak 1. ne primjenjuje se kada se zbog ozbiljnih razloga strani državljanin mora smatrati opasnošću za sigurnost Savezne Republike Njemačke ili kada, nakon što je pravomoćno osuđen kaznom zatvora u trajanju od tri godine ili više za posebno teško kazneno djelo, on predstavlja opasnost za zajednicu. Ova odredba također se primjenjuje kada strani državljanin ispunjava uvjete iz članka 3. stavka 2. Zakona o azilu.
               (9)   U slučajevima iz stavka 8. prema stranom državljaninu koji je zatražio azil može se, odstupanjem od odredbi Zakona o azilu, primijeniti mjera protjerivanja, koja se može izvršiti. […]
               […]“

               24

               Članak 60.a Aufenthaltsgesetza, naslovljen „Privremena odgoda protjerivanja (tolerancija)“, propisuje:
               „[…]
               (2)   Protjerivanje stranog državljanina odgađa se tako dugo dok je to protjerivanje nemoguće zbog činjeničnih ili pravnih razloga i dok nije izdana dozvola za boravak. […]
               (3)   Odgoda protjerivanja stranog državljanina ne dovodi u pitanje njegovu obvezu da napusti državno područje.
               […]“

               25

               Članak 18. Zakona o određivanju prava na udruživanje (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts) od 5. kolovoza 1964. (BGBl. 1964. I, str. 593.), u verziji primjenjivoj na činjenice glavnog postupka (u daljnjem tekstu Vereinsgesetz), naslovljen „Teritorijalno područje primjene zabrane udruga“, propisuje:
               „Zabrane udruga koje imaju sjedište izvan državnog područja primjene ovog zakona, ali imaju podružnice unutar tog državnog područja, primjenjuju se samo na potonje. Ako udruga nema nijednu podružnicu na državnom području primjene ovog zakona, zabrana (članak 1. stavak 1.) se primjenjuje na njezinu djelatnost na tom državnom području.“

               26

               Članak 20. Vereinsgesetza, naslovljen „Povrede zabrana“, u stavku 1. određuje:
               „Svatko tko izvršenom djelatnošću na državnom području primjene ovog zakona
               […]

                        4.

                        prekrši izvršnu zabranu donesenu primjenom članka 14. stavka 3. prve rečenice ili članka 18. druge rečenice

                  […]
               kaznit će se kaznom zatvora do godine dana ili novčanom kaznom ako djelo nije kažnjivo člancima 84., 85., 86.a ili člancima 129. do 129.b Kaznenog zakona […]
               […]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               27

               H. T., rođen 1956., turski je državljanin kurdskog podrijetla. Od 1989. živi u Njemačkoj sa svojom suprugom, također turskom državljankom, i njihovo osmero djece, od koje su petero njemački državljani.

               28

               Od 24. lipnja 1993. H. T. je priznat kao izbjeglica u smislu Ženevske konvencije. To priznanje obrazloženo je političkim aktivnostima koje je obavljao u progonstvu u korist „Radničke stranke Kurdistana“ (u daljnjem tekstu PKK) kao i političkim progonom koji je upućivao na to da će u slučaju povratka u Tursku biti žrtva.

               29

               H. T.-u je 7. listopada 1993. izdana dozvola boravka s neograničenim trajanjem u Njemačkoj.

               30

               Odlukom od 21. kolovoza 2006. nadležna tijela opozvala su H. T.-u status izbjeglice zbog promjene političke situacije u Turskoj i jer se slijedom toga ne može smatrati da u toj državi postoji rizik progona.

               31

               Ta je odluka poništena presudom Verwaltungsgerichta Karlsruhe (upravni sud u Karlsruheu, Njemačka) od 30. studenoga 2007., čime je H. T. zadržao svoj status izbjeglice.

               32

               Tijekom devedesetih godina H. T. je obavljao različite oblike političkih aktivnosti u korist PKK‑a i organizacija vezanih uz njega ili onih koje su ga naslijedile.

               33

               Odlukom od 22. studenoga 1993. savezni ministar unutarnjih poslova PKK‑u i drugim organizacijama vezanima uz tu stranku zabranio je obavljanje aktivnosti u Njemačkoj.

               34

               Na temelju članka 20. Vereinsgesetza, nadležna tijela pokrenula su kazneni postupak protiv H. T.-a zbog pružanja potpore PKK‑u, nakon što su tijekom pretrage njegova doma našli dokaze za to. Tijekom postupka je utvrđeno da je prikupljao donacije za PKK i da je dijelio časopis Serxwebûn, koji izdaje PKK.

               35

               Landgericht Karlsruhe (regionalni sud u Karlsruheu) presudom od 3. prosinca 2008. kaznio je H. T.-a novčanom kaznom od 3000 eura zbog kršenja zabrane aktivnosti u pogledu prava na udruživanje. Bundesgerichtshof (Vrhovni savezni sud) odbio je tužbu protiv te presude, koja je postala pravomoćna 8. travnja 2009.

               36

               Regierungspräsidium Karlsruhe (regionalno vijeće grada Karlsruhea) odlukom od 27. ožujka 2012. u ime Landa Baden‑Württemberg naložio je protjerivanje H. T.-a iz Savezne Republike Njemačke (u daljnjem tekstu: odluka o protjerivanju). Ta odluka, utemeljena na odredbama članka 54. točke 5. u vezi s člancima 55. i 56. Aufenthaltsgesetza, obrazložena je činjenicom da je H. T. djelovao u korist PKK‑a do datuma koji ide do 2011. godine i da je tako predstavljao „stvarnu opasnost“ u smislu članka 54. točke 5. Aufenthaltgesetza. Navedenom odlukom osobi na koju se odnosi, u skladu s člankom 54. Aufenthaltsgesetza, naloženo je da se dva puta tjedno javlja nadležnoj policijskoj službi te je njezina sloboda kretanja ograničena na područje grada Mannheima (Njemačka), u kojem se nalazi njezin dom. Naposljetku, na temelju članka 51. stavka 1. Aufenthaltsgesetza, ta odluka dovela je do potpunog prestanka dozvole boravka koja je izdana H. T‑u.

               37

               Međutim, s obzirom na obiteljsku zajednicu koju je H. T. zasnovao sa svojom suprugom i maloljetnom djecom i uzimajući u obzir dozvolu boravka s neograničenim trajanjem koja mu je prethodno izdana, pravo na azil koje mu je bilo odobreno i status izbjeglice koji mu je bio priznat, odluka o protjerivanju donesena je u okviru diskrecijske ovlasti uprave na temelju članka 56. stavka 1. Aufenthaltsgesetza i nadležno tijelo odlučilo je suspendirati protjerivanje H. T.-a. Njegovu tužbu protiv te odluke Verwaltungsgericht Karlsruhe odbio je presudom od 7. kolovoza 2012.

               38

               H. T. je na tu presudu uložio žalbu sudu koji je uputio zahtjev i taj je sud rješenjem od 28. studenoga 2012. usvojio tu žalbu. Navedeni sud izrazio je dvojbe o ukidanju dozvole boravka H. T.-u i stoga se pita može li odluka o protjerivanju biti opravdana s obzirom na članak 21. stavke 2. i 3. i članak 24. Direktive 2004/83. Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (Visoki upravni sud Baden‑Württemberga) osobito smatra da obveza koju države članice imaju na temelju članka 24. stavka 1. podstavka 1. te direktive – da osobama sa statusom izbjeglice izdaju dozvolu boravka koja vrijedi najmanje tri godine – podrazumijeva zabranu ukidanja te dozvole boravka ili već postojeće dozvole kada ne postoji nijedan razlog zbog kojeg bi izdavanje dozvole boravka unaprijed moglo biti odbijeno.

               39

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 a)

                                 Treba li odredbu članka 24. stavka 1. podstavka 1. Direktive 2004/83/EZ o obvezi država članica na izdavanje dozvola boravka osobama kojima je priznat status izbjeglica uzimati u obzir i prilikom ukidanja već izdane dozvole boravka?

                                 b)

                                 Treba li stoga tu odredbu tumačiti tako da joj je protivno ukidanje ili prestanak dozvole boravka (primjerice protjerivanjem prema nacionalnom pravu) osobe sa statusom izbjeglice kada nisu ispunjene pretpostavke iz članka 21. stavka 3. u vezi sa stavkom 2. Direktive 2004/83/EZ ili ne postoje „neotklonjivi razlozi javnog reda ili javne sigurnosti“ u smislu članka 24. stavka 1. podstavka 1. Direktive 2004/83/EZ?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje pod a) i b):

                                 a)

                                 Kako treba tumačiti razlog isključenja „neotklonjivih razloga javnog reda ili javne sigurnosti“ u članku 24. stavku 1. podstavku 1. Direktive 2004/83 uzimajući u obzir rizike koji proizlaze iz potpore terorističkoj organizaciji?

                                 b)

                                 Mogu li postojati „neotklonjivi razlozi javnog reda ili javne sigurnosti“ u smislu članka 24. stavka 1. podstavka 1. Direktive 2004/83 kada je osoba s priznatim statusom izbjeglice, među ostalim, prikupljanjem donacija i redovitim sudjelovanjem na skupovima bliskima PKK‑u pružala potporu PKK‑u, čak i kada nisu ispunjene pretpostavke za kršenje zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja (refoulement) sukladno članku 33. stavku 2. Ženevske konvencije […] i time ni pretpostavke iz članka 21. stavka 2. Direktive 2004/83?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje pod a):
                        Je li prema pravu Unije dopušteno ukidanje odnosno prestanak dozvole boravka koja je izdana osobi s priznatim statusom izbjeglice (primjerice protjerivanjem prema nacionalnom pravu) samo kada su ispunjene pretpostavke iz članka 21. stavka 3. u vezi sa stavkom 2. Direktive 2004/83 (odnosno istovjetne odredbe Direktive 2011/95/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.)] koja ju je zamijenila)?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i treće pitanje

               40

               Prvim i trećim pitanjem, na koja treba odgovoriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita dopušta li i pod kojim uvjetima članak 24. stavak 1. Direktive 2004/83 državi članici da opozove dozvolu boravka izbjeglici ili je poništi iako ta odredba, protivno članku 21. stavku 3. te direktive, ne propisuje izričito tu mogućnost. Ako je odgovor potvrdan, taj sud pita je li opozivanje takve dozvole boravka dopušteno jedino primjenom članka 21. stavaka 2. i 3. navedene direktive, kada izbjeglica više nije zaštićen od prisilnog udaljenja ili vraćanja, ili također na temelju njezina članka 24. stavka 1.

               41

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, valja ispitati opseg članka 21. stavaka 2. i 3. Direktive 2004/83 i članka 24. stavka 1. te direktive, kao i odnose koji postoje između tih dviju odredbi.

               42

               Prema članku 21. stavku 1. Direktive 2004/83, države članice moraju poštovati načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u skladu sa svojim međunarodnim obvezama. Članak 21. stavak 2. te direktive, čiji sadržaj u biti preuzima sadržaj članka 33. stavka 2. Ženevske konvencije, propisuje, međutim, odstupanje od tog načela koje državama članicama daje diskrecijsko pravo da prisilno udalje ili vrate izbjeglicu kada im to nije zabranjeno u skladu s njihovim međunarodnim obvezama i kada postoje ozbiljni razlozi da se tog izbjeglicu smatra opasnim za sigurnost države članice u kojoj se nalazi ili kada dotična osoba, s obzirom na to da je pravomoćno osuđena za posebno teško kazneno djelo, predstavlja opasnost za društvo države članice. Nasuprot tome, članak 21. navedene direktive ništa ne spominje u pogledu protjerivanja izbjeglice kada nije riječ o prisilnom udaljenju ili vraćanju.

               43

               U slučaju kada izbjeglica ispunjava uvjete propisane člankom 21. stavkom 2. Direktive 2004/83, države članice, koje imaju diskrecijsko pravo prisilno udaljiti ili vratiti izbjeglicu ili ga prisilno ne udaljiti ili vratiti, imaju tri mogućnosti. Kao prvo, one mogu provesti prisilno udaljavanje ili vraćanje odnosnog izbjeglice. Kao drugo, one mogu provesti prisilno udaljenje izbjeglice u treću državu u kojoj ne postoji opasnost da će biti progonjen ili žrtva ozbiljne nepravde u smislu članka 15. te direktive. Kao treće, one mogu dopustiti izbjeglici da ostane na njihovu državnom području.

               44

               Kada je prisilno udaljenje ili vraćanje moguće na temelju članka 21. stavka 2. Direktive 2004/83, države članice također imaju mogućnost, u skladu s člankom 21. stavkom 3. te direktive, opozvati, poništiti ili odbiti produžiti ili izdati dozvolu boravka. Naime, kada se izbjeglica prisilno udalji ili vrati, tada za njega više nije nužno odobriti, zadržati ili mu obnoviti dozvolu boravka. Stoga, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 62. svojeg mišljenja, kada izbjeglica ne ulazi u područje primjene članka 21. stavka 2. navedene direktive, ne može se primijeniti njezin članak 21. stavak 3. Stoga, u slučaju kada država članica pokrene postupak protiv izbjeglice u okolnostima poput onih u glavnom postupku, ali ga ne može prisilno udaljiti ili vratiti jer nisu ispunjeni uvjeti iz članka 21. stavka 2. te direktive, ne može se opozvati dozvola boravka tog izbjeglice na temelju članka 21. stavka 3. Direktive 2004/83.

               45

               Postavlja se, dakle, pitanje može li u takvim okolnostima država članica u svakom slučaju, na način koji je sukladan toj direktivi, opozvati dozvolu boravka izbjeglici primjenom njezina članka 24. stavka 1.

               46

               Glede toga treba utvrditi da ta odredba izričito propisuje samo mogućnost da se ne izda dozvola boravka, a ne da se ona opozove ili poništi. Ta odredba osobito obvezuje države članice da čim prije izdaju izbjeglici dozvolu boravka koja mora vrijediti barem tri godine, s mogućnošću produljenja. Od te obveze može se odstupiti samo ako neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog poretka nalažu drukčije.

               47

               Unatoč nedostatku izričite odredbe koja državama članicama na temelju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83 dopušta da opozovu dozvolu boravka koja je prethodno izdana izbjeglici, više je argumenata u korist tumačenja koje državama članicama omogućuje primjenu takve mjere.

               48

               Kao prvo, treba utvrditi da sadržaj članka 24. stavka 1. navedene direktive ne isključuje izričito mogućnost opozivanja dozvole boravka.

               49

               Kao drugo, čini se da je opozivanje dozvole boravka u skladu sa svrhom te odredbe. Ako je državama članicama dopušteno odbiti da izdaju ili obnove dozvolu boravka, osim ako neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog reda to opravdavaju, one moraju imati mnogo važnije razloge da opozovu ili ponište takvu dozvolu boravka kada dođe do razloga takve prirode nakon izdavanja navedene dozvole boravka.

               50

               Kao treće, to je tumačenje također u skladu sa strukturom Direktive 2004/83. Kao što je to opravdano navela Europska komisija, članak 24. stavak 1. te direktive dopunjuje njezin članak 21. stavak 3. time što državi o kojoj je riječ prešutno, ali nužno dopušta da opozove ili poništi dozvolu boravka, uključujući i slučajeve kada nisu ispunjeni uvjeti iz članka 21. stavka 2. navedene direktive, kada neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog reda u smislu članka 24. te iste direktive to opravdavaju.

               51

               Iz toga slijedi da države članice mogu opozvati dozvolu boravka koja je izdana izbjeglici ili je poništiti, bilo na temelju članka 21. stavka 3. Direktive 2004/83, pod uvjetom da taj izbjeglica ulazi u područje primjene članka 21. stavka 2. te direktive, bilo, kada to nije slučaj, na temelju članka 24. stavka 1. te direktive, pod uvjetom da neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog reda opravdavaju takvu mjeru.

               52

               Osim toga, kao što to navodi nezavisna odvjetnica u točki 68. svojeg mišljenja, takvo je tumačenje potkrijepljeno pripremnim aktima Direktive 2004/83 koji dokazuju da je njezin članak 24. stavak 1. na prijedlog Savezne Republike Njemačke dodan nakon napada na Sjedinjene Američke Države 11. rujna 2001. Tako je ta odredba donesena kako bi državama članicama omogućila da u određenim posebnim uvjetima ograniče kretanje državljana trećih država unutar schengenskog prostora, s ciljem borbe protiv terorizma i zaustavljanja prijetnji nacionalnoj sigurnosti i javnom redu. Iz tih razmatranja tako proizlazi da navedena odredba implicitno daje državama članicama, kada su ispunjeni propisani uvjeti, mogućnost opozivanja prethodno izdane dozvole boravka.

               53

               Takvo tumačenje također proizlazi iz obveze koju članak 24. stavak 1. Direktive 2004/83 nameće državama članicama da osobama sa statusom izbjeglice izdaju dozvolu boravka koja mora vrijediti barem tri godine, zbog čega je nužna posljedica te obveze mogućnost opozivanja dozvole boravka. Glede toga treba podsjetiti da, primjerice, članak 9. stavak 1. podstavak (b) Direktive 2003/109 izričito propisuje gubitak statusa osobe s dugotrajnim boravištem nakon donošenja mjere protjerivanja.

               54

               Naposljetku, u tom kontekstu, mogućnost da država članica opozove prethodno izdanu dozvolu boravka izbjeglici očito je logična. Naime, ne može se isključiti da zbog potpuno nepredviđenih razloga država članica koja je izbjeglici izdala dozvolu boravka bude naknadno obaviještena o postojanju djela koja je on počinio prije izdavanja dozvole boravka i koja bi, da su toj državi članici bila pravodobno poznata, zbog neotklonjivih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda predstavljala prepreku za izdavanje te dozvole. Odnosno, bilo bi nesukladno s ciljem koji se želi postići Direktivom 2004/83 da u takvoj situaciji ne postoji nikakva mogućnost da se opozove takav, već odobreni boravak. Taj zaključak još i više stoji kad su djela koja se stavljaju na teret odnosnom izbjeglici počinjena nakon izdavanja dozvole boravka o kojoj je riječ.

               55

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i treće pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2004/83 treba tumačiti na način da jednom izdana dozvola boravka izbjeglici može biti opozvana, bilo na temelju članka 24. stavka 1. te direktive, kada postoje neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog poretka u smislu te odredbe, bilo primjenom članka 21. stavka 3. navedene direktive, kada postoje razlozi za primjenu odstupanja od načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja propisanog u članku 21. stavku 2. te direktive.

         Drugo pitanje

               56

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti se pita može li potpora koju izbjeglica pruža terorističkoj organizaciji predstavljati „neotklonjive razloge nacionalne sigurnosti ili javnog poretka“ u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83, i to iako taj izbjeglica ne ulazi u područje primjene članka 21. stavka 2. te direktive.

               57

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, uvodno treba utvrditi da pojam „opravdanih razloga“ iz članka 21. stavka 2. podstavka (a) Direktive 2004/83 i onaj „neotklonjivih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda“ iz članka 24. stavka 1. te direktive nisu definirani ni tim odredbama ni bilo kojom drugom odredbom navedene direktive.

               58

               U tom kontekstu, određivanje značenja i opsega tih pojmova, prema ustaljenoj sudskoj praksi, mora se utvrditi vodeći računa kako o odnosnim pojmovima odredaba prava Unije tako i o njihovu kontekstu, o ciljevima koji se žele postići propisom kojeg su dio (vidjeti osobito presude Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, t. 19. i Bouman, C‑114/13, EU:C:2015:81, t. 31.) i, u ovom slučaju, o nastanku tog propisa (vidjeti analogijom presudu Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 135.).

               59

               Kada se radi o sadržaju članaka 21. stavka 1. podstavka (a) i članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83, treba navesti, poput Komisije u njezinim očitovanjima, da tu direktivu karakterizira izostavljanje formulacija između različitih jezičnih verzija – i, dakle, određena nedosljednost u pogledu uvjeta za odstupanja koji su propisani tim odredbama. Usto treba dodati da njemačka verzija članka 21. stavka 2. navedene direktive upotrebljava različite pojmove od onih koji se koriste u njemačkoj verziji članka 33. stavka 2. Ženevske konvencije („stichhaltige Gründe“ umjesto „schwerwiegende Gründe“), iako i engleska i francuska verzija članka 21. stavka 2. te iste direktive upotrebljavaju pojam iz francuske i engleske verzije članka 33. stavka 2. navedene konvencije („reasonable grounds“ i „raisons sérieuses“).

               60

               U tim okolnostima valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kada postoje različite jezične verzije jednog teksta, predmetne odredbe treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način u smislu verzija na svim jezicima Europske unije (presuda M. i dr., C‑627/13 i C‑2/14, EU:C:2015:59, t. 48. i navedena sudska praksa).

               61

               Formulacija upotrijebljena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Takav bi pristup bio u neskladu sa zahtjevom ujednačene primjene prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu M. i dr., C‑627/13 i C‑2/14, EU:C:2015:59, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               62

               Stoga, u slučaju razlika između jezičnih verzija nekog pravnog teksta Unije, spornu odredbu treba tumačiti s obzirom na kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda M. i dr., C‑627/13 i C‑2/14, EU:C:2015:59, t. 49. i navedena sudska praksa).

               63

               Glede toga najprije treba podsjetiti da se status izbjeglice mora odobriti osobi kada ona udovoljava minimalnim uvjetima koje određuje pravo Unije. Na temelju članka 13. Direktive 2004/83, države članice odobrit će izbjeglički status državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva koja ispunjava uvjete za stjecanje statusa izbjeglice u skladu s poglavljima II. i III. te direktive. Iz njezine uvodne izjave 14., prema kojoj je priznanje navedenog statusa deklarativni akt, proizlazi da države članice u tom pogledu ne raspolažu nikakvim diskrecijskim pravom.

               64

               Iz članka 78. stavka 1. UFEU‑a zatim slijedi da je cilj zajedničke politike Unije u području azila ponuditi „odgovarajući status“ svakom državljaninu treće zemlje „kojem je potrebna međunarodna zaštita“ i osigurati „poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja“.

               65

               Također treba podsjetiti da to načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja kao temeljno pravo jamče članak 18. i članak 19. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               66

               Uvodna izjava 10. Direktive 2004/83 u tom smislu pojašnjava da ona poštuje temeljna prava i uzima u obzir načela priznata Poveljom Europske unije o temeljnim pravima, pri čemu osobito jamči puno poštovanje ljudskog dostojanstva i prava na azil tražitelja azila i članova njihovih obitelji u pratnji.

               67

               Stoga uvodna izjava 6. Direktive 2004/83 navodi da je njezin glavni cilj, osim osiguranja da države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita, i osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama.

               68

               Članci 21. stavak 2. i 24. stavak 1. navedene direktive glede toga u pozitivnom pravu ostvaruju provedbu prava koja su priznata svakoj osobi pravom Unije kako bi joj se osigurala trajna zaštita od progona. Te dvije odredbe, uostalom, dio su poglavlja VII. te iste direktive, naslovljenog „Sadržaj međunarodne zaštite“, čiji je cilj definiranje prava koja mogu uživati kandidati za status izbjeglice ili za supsidijarnu zaštitu čiji je zahtjev prihvaćen.

               69

               Međutim, čak i kada, kako je to utvrđeno u točki 50. ove presude, između članka 21. stavaka 2. i 3. Direktive 2004/38 i njezina članka 24. stavka 1. postoji ne samo određeno preklapanje, s obzirom na to da se obje te odredbe odnose na mogućnost koja je ostavljena državama članicama da opozovu, ponište ili odbiju produžiti ili izdati dozvolu boravka, već također i sukladnost, nesporno je da navedene odredbe imaju različita područja primjene i da se odnose na različite pravne režime.

               70

               Članak 21. stavak 1. Direktive 2004/83 navodi načelo prema kojem su izbjeglice uobičajeno zaštićene od prisilnog udaljenja ili vraćanja. Nasuprot tome, članak 21. stavak 2. te direktive donosi odstupanje od tog načela omogućavajući prisilno udaljenje ili vraćanje izbjeglice, bez obzira na to je li mu status službeno priznat ili nije, bilo kada na temelju članka 21. stavka 2. podstavka (a) navedene direktive postoje opravdani razlozi da se dotična osoba smatra opasnom za sigurnost države članice u kojoj se nalazi, bilo kada na temelju članka 21. stavka 2. podstavka (b) iste direktive dotična osoba, s obzirom na to da je pravomoćno osuđena za posebno teško kazneno djelo, predstavlja opasnost za društvo te države članice.

               71

               Prisilno udaljenje ili vraćanje izbjeglice, ako je načelno odobreno odredbom o odstupanju od članka 21. stavka 2. Direktive 2004/83, predstavlja samo ultima ratio kojim se država članica može koristiti kada nije moguća ili dostatna bilo koja druga mjera za suočavanje s opasnošću koju taj izbjeglica može predstavljati za sigurnost ili društvo te države članice. U slučaju u kojem država članica primjenom članka 14. stavka 4. te direktive opoziva, poništava ili odbija obnavljanje statusa izbjeglice nekoj osobi, ta osoba ima pravo, u skladu s člankom 14. stavkom 6. navedene direktive, uživati prava osobito navedena u člancima 32. i 33. Ženevske konvencije.

               72

               Kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 81. svojeg mišljenja, posljedice primjene odstupanja propisanog u članku 21. stavku 2. Direktive 2004/83 mogu biti iznimno važne za odnosnog izbjeglicu, s obzirom na to da ga je moguće vratiti u treću zemlju u kojoj bi mogao postojati rizik progona. To je razlog zbog kojeg ta odredba nalaže stroge uvjete za praksu prisilnog udaljenja ili vraćanja, s obzirom na to da, kada je izbjeglica pravomoćno osuđen za „posebno teško kazneno djelo“, može se smatrati da to „predstavlja opasnost za društvo države članice“ u smislu navedene odredbe. Konačno, čak i kada su ispunjeni ti uvjeti, prisilno udaljenje ili vraćanje odnosnog izbjeglice samo je jedna mogućnost ostavljena na diskreciju državama članicama te one mogu odabrati druga, manje stroga ograničenja.

               73

               Nasuprot tome, članak 24. stavak 1. Direktive 2004/83, čiji je tekst apstraktniji nego što je onaj njezina članka 21. stavka 2., odnosi se samo na odbijanje izdavanja dozvole boravka izbjeglici i na opozivanje te dozvole boravka, a ne na prisilno udaljenje ili vraćanje tog izbjeglice. Ta se odredba, dakle, odnosi samo na slučaj kada prijetnja koju navedeni izbjeglica predstavlja za nacionalnu sigurnost, javni red ili društvo odnosne države članice ne može opravdati ni gubitak statusa izbjeglice ni njegovo a fortiori prisilno udaljenje ili vraćanje. Zbog toga provedba odstupanja propisanog u članku 24. stavku 1. navedene direktive ne pretpostavlja postojanje posebno teškog kaznenog djela.

               74

               Posljedice opozivanja dozvole boravka na temelju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83, dakle, manje su teške za izbjeglicu kada ta mjera ne može dovesti do opozivanja njegova statusa izbjeglice i još manje do njegova prisilnog udaljenja ili vraćanja u smislu članka 21. stavka 2. te direktive.

               75

               Iz toga slijedi da pojam „neotklonjivih razloga“ u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83 ima širi opseg od pojma „opravdanih razloga“ u smislu članka 21. stavka 2. te direktive te da određene okolnosti koje ne predstavljaju stupanj ozbiljnosti koji omogućuje državi članici da se koristi odstupanjem propisanim u članku 21. stavku 2. navedene direktive i da donese odluku o prisilnom udaljenju ili vraćanju unatoč tome mogu omogućiti toj državi članici da odnosnom izbjeglici ukine dozvolu boravka na temelju članka 24. te direktive.

               76

               S obzirom na to pojašnjenje, kada se radi o posebnom pitanju koje je postavio sud koji je uputio zahtjev o tome može li potpora terorističkoj organizaciji predstavljati „neotklonjive razloge nacionalne sigurnosti ili javnog reda“ u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83, treba podsjetiti da pojmovi „nacionalna sigurnost“ ili „javni red“ tom odredbom nisu definirani.

               77

               Nasuprot tome, Sud je već imao priliku tumačiti pojmove „javne sigurnosti“ i „javnog poretka“ navedene u člancima 27. i 28. Direktive 2004/38. Međutim, iako se tom direktivom nastoje postići ciljevi različiti od onih koji se postižu Direktivom 2004/83 i iako su države članice slobodne odrediti, u skladu sa svojim nacionalnim potrebama koje se mogu razlikovati od države do države i od razdoblja do razdoblja, zahtjeve javnog reda i nacionalne sigurnosti (presuda I., C‑348/09, EU:C:2012:300, t. 23. i navedena sudska praksa), ipak se širina zaštite kojom jedno društvo želi zaštititi svoje temeljne interese ne može razlikovati prema pravnom položaju osobe koja nanosi štetu tim interesima.

               78

               Stoga, kako bi se tumačio pojam „neotklonjivih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda“ u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83, najprije treba razmotriti da je već presuđeno da pojam „javne sigurnosti“ u smislu članka 28. stavka 3. Direktive 2004/38 pokriva i unutarnju sigurnost države članice i njezinu vanjsku sigurnost (vidjeti osobito presudu Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 43. i navedenu sudsku praksu) te da stoga ima negativan utjecaj na djelovanje institucija i bitnih javnih službi kao i na opstanak stanovništva, a nosi i rizik teškog poremećaja u vanjskim odnosima ili miroljubivom suživotu ljudi ili još šteti vojnim interesima koji mogu utjecati na javnu sigurnost (presuda Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 44.). Sud je, nadalje, u tom kontekstu također presudio da pojam „neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog reda“ u smislu tog članka 28. stavka 3. pretpostavlja ne samo postojanje štete za javnu sigurnost nego i to da takva šteta predstavlja posebno visok stupanj ozbiljnosti, koji se ogleda u upotrebi izraza „neotklonjivi razlozi“ (presuda Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 41.).

               79

               Zatim je važno navesti da se pojam „javni red“ iz Direktive 2004/38, osobito njezinih članaka 27. i 28., u sudskoj praksi Suda tumači na način da njegova upotreba u svakom slučaju pretpostavlja, osim teškoće za društveni poredak koju predstavlja svako kršenje zakona, stvarnu, aktualnu i dostatno tešku prijetnju koja djeluje na temeljni interes društva (vidjeti osobito presudu Byankov, C‑249/11, EU:C:2012:608, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               80

               U tom kontekstu, osobito u vezi s Direktivom 2004/83, treba podsjetiti da, prema njezinoj uvodnoj izjavi 28., pojmovi „nacionalne sigurnosti“ i „javnog reda“ obuhvaćaju i slučajeve u kojima državljanin treće zemlje pripada udruženju koje podržava međunarodni terorizam ili podržava takvo udruženje.

               81

               Nadalje valja utvrditi da članak 1. stavak 3. Zajedničkog stajališta Vijeća 2001/931/ZSVP od 27. prosinca 2001. o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (SL L 344, str. 93.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1. str. 11.) u verziji koja je bila na snazi u vrijeme činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zajedničko stajalište 2001/931) definira što treba smatrati „terorističkim djelom“ i da je upravo PKK na popisu priloženom tom zajedničkom stajalištu.

               82

               Tako iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da pružanje potpore izbjeglice organizaciji koja se bavi aktivnostima koje ulaze u područje primjene Zajedničkog stajališta 2001/931 načelno predstavlja okolnost kojom se može utvrditi da su ispunjeni uvjeti za primjenu odstupanja propisanog člankom 24. stavkom 1. Direktive 2004/83.

               83

               Upis jedne organizacije na popis priložen Zajedničkom stajalištu 2001/931 predstavlja, dakle, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 95. svojeg mišljenja, snažnu naznaku ili sumnju da je ta organizacija teroristička organizacija. Dakle, nadležno tijelo takvu okolnost mora nužno uzeti u obzir kada najprije mora provjeriti je li odnosna organizacija počinila teroristička djela.

               84

               Tako je, ovisno o slučaju, važno provjeriti mogu li djela predmetne organizacije predstavljati prijetnju nacionalnoj sigurnosti ili javnom redu u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83. Glede toga Sud je presudio, kada se radi o članku 12. stavku 2. podstavku (b) te direktive, da se djela terorističke naravi koja su obilježena nasiljem prema civilnom stanovništvu, čak i kad su počinjena s navodno političkim ciljem, moraju smatrati teškim nepolitičkim kaznenim djelima u smislu te odredbe (presuda B i D, C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 81.).

               85

               Nadalje, Sud je utvrdio da su međunarodna teroristička djela općenito i neovisno o sudjelovanju neke države protivna ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda (presuda B i D, C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 83.). Iz toga slijedi da se neka država, ako takva djela postoje, može opravdano pozvati na postojanje neotklonjivih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83 kako bi primijenila odstupanje propisano tom odredbom.

               86

               Kada je takva provjera gotova, navedeno nadležno tijelo može pristupiti ocjeni detaljnih činjenica koje poznaje kako bi odredilo ulaze li potpora odnosnoj organizaciji u obliku pomoći u prikupljanju novčanih sredstava i redovito sudjelovanje u događanjima koja ta organizacija organizira, kao što se čini da je bilo u slučaju H. T.-a u glavnom postupku, u područje primjene članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83.

               87

               Naime, iako se djela koja je počinila organizacija upisana na popis priložen Zajedničkom stajalištu 2001/931 zbog svoje uključenosti u teroristička djela mogu povezati s uzrokom odstupanja propisanim člankom 24. stavkom 1. Direktive 2004/83, sama okolnost da je odnosna osoba podupirala takvu organizaciju ne može imati za automatsku posljedicu opozivanje njezine dozvole boravka na temelju te odredbe (vidjeti analogijom presudu B i D, C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 88.).

               88

               Ne postoji izravna veza između Zajedničkog stajališta 2001/931 i Direktive 2004/83 u pogledu njihovih ciljeva i može je opravdati samo nadležno tijelo ako odluči ukinuti dozvolu boravka izbjeglici na temelju članka 24. stavka 1. te direktive, temeljeći se jedino na njegovoj potpori organizaciji na popisu usvojenom izvan okvira koji je navedena direktiva uvela poštujući Ženevsku konvenciju (vidjeti u tom smislu presudu B i D, C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 89.).

               89

               Iz toga slijedi da se u pogledu glavnog postupka uvjeti u kojima je organizacija koju podupire H. T. upisana na popis priložen Zajedničkom stajalištu 2001/931 ne mogu usporediti s pojedinačnom ocjenom detaljnih činjenica koja je prethodila svakoj odluci kojom se izbjeglici ukida dozvola boravka na temelju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83 (vidjeti analogijom presudu B i D, C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 91.).

               90

               Tako u okviru sudskog nadzora ocjene nadležnog tijela sud koji je uputio zahtjev mora ispitati ulogu koju je H. T. stvarno imao u okviru potpore toj organizaciji, osobito istražujući je li on osobno počinio teroristička djela i u kojoj je mjeri bio uključen u planiranje, odlučivanje ili usmjeravanje drugih osoba kako bi počinile djela te naravi te je li i u kojoj mjeri financirao takva djela ili drugim osobama nabavljao sredstva za njihovo počinjenje.

               91

               U ovom slučaju, kada se radi o djelima potpore H. T.-a PKK‑u, iz spisa proizlazi da je osoba na koju se to odnosi sudjelovala u zakonitim sastancima i događanjima kao što je to slavljenje kurdske Nove godine i skupljanje donacija za tu organizaciju. Međutim, postojanje takvih djela ne navodi nužno na to da bi njihov počinitelj podržavao opravdanost terorističkih djela. Djela takve naravi a fortiori sama po sebi ne predstavljaju teroristička djela.

               92

               U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev također je dužan ocijeniti stupanj ozbiljnosti prijetnje za nacionalnu sigurnost ili javni red koji proizlazi iz djela koja je počinio H. T. Taj sud mora provjeriti može li mu se pripisati individualna odgovornost u provedbi akcija PKK‑a. Glede toga, iako je točno da se mora uzeti u obzir pravomoćna osuda za teško kazneno djelo H. T.-a od 3. prosinca 2008., taj sud unatoč tome treba istražiti, uzimajući u obzir načelo proporcionalnosti koje poduzeta mjera mora poštovati, je li prijetnja koju je osoba na koju se to odnosi, ako je primjenjivo, u prošlosti mogla predstavljati za nacionalnu sigurnost ili javni red Savezne Republike Njemačke još postojala na dan kad je donesena odluka u glavnom postupku.

               93

               Na navedenom je sudu stoga da uzme u razmatranje i okolnost da je H. T. bio osuđen na novčanu kaznu, a ne na kaznu zatvora i da istraži jesu li, uzimajući u obzir tu okolnost i, ako je primjenjivo, narav djela koja je počinila osoba na koju se to odnosi, postojali „neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog reda“ u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83 koji opravdavaju opozivanje dozvole boravka H. T.‑u.

               94

               Slijedom tih pojašnjenja još treba dodati da provedba odstupanja države članice koje je propisano u članku 24. stavku 1. Direktive 2004/83 za prvu posljedicu ima gubitak dozvole boravka izbjeglice o kojem je riječ, iako mu je, kao u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, drugim pravnim temeljem odobreno zakonito boraviti na državnom području te države članice.

               95

               Međutim, glede toga treba istaknuti da je izbjeglica čija je dozvola boravka opozvana primjenom članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83 zadržao svoj status izbjeglice, barem i sve dok mu ne prestane taj status. Stoga, čak i kad mu je ukinut status izbjeglice, osoba na koju se to odnosi ostaje izbjeglica i time zadržava pravo na prava koja poglavlje VII. te direktive jamči svakom izbjeglici, osobito pravo na zaštitu od prisilnog udaljenja i vraćanja, zadržavanje obiteljskog jedinstva, izdavanje putnih isprava, pravo na zapošljavanje i školovanje, socijalnu skrb, zdravstvenu zaštitu i smještaj, slobodu kretanja unutar države članice i pomoć pri uključivanju u društvo. Drugim riječima, država članica ne raspolaže nikakvim drugim diskrecijskim pravom da tom izbjeglici nastavi pružati ili mu odbije bitna prava koja mu jamči navedena direktiva.

               96

               Iako je točno da uvodna izjava 30. Direktive 2004/83 određuje da države članice mogu, u okviru ograničenja postavljenih međunarodnim obvezama, propisati da „stjecanje prava u pogledu zapošljavanja, socijalne skrbi, zdravstvene zaštite i pomoći pri uključivanju u društvo zahtijeva prethodno izdavanje dozvole boravka“, tako postavljen uvjet poziva se, međutim, na potpuno upravni pristup, s obzirom na to da je cilj poglavlja VII. te direktive jamčiti minimalne pogodnosti izbjeglicama u svim državama članicama. Osim toga, ne nalazeći poveznice u odredbama navedene direktive, ta uvodna izjava ne može predstavljati pravni temelj koji državama članicama dopušta smanjenje pogodnosti koje jamči poglavlje VII. kada je opozvana dozvola boravka izbjeglice.

               97

               Budući da prava koja su odobrena izbjeglicama imaju za posljedicu odobravanje statusa izbjeglice, a ne izdavanje dozvole boravka, izbjeglica treba uživati ta prava koja mu tako jamči Direktiva 2004/83 i ne može biti ograničen dok god ima taj status, osim u pogledu uvjeta koje određuje poglavlje VII. te direktive, pri čemu države članice nemaju prava dodavati ograničenja kojih ondje nema.

               98

               Stoga, kada se radi o predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, okolnost, kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, da je opozivanje dozvole boravka H. T.-u koje je opravdano doneseno nakon odluke o protjerivanju imalo posljedice na njegov pristup zapošljavanju, strukovnoj izobrazbi i drugim socijalnim pravima jer je u njemačkom pravu uživanje tih prava vezano uz zakonito posjedovanje dozvole boravka nije u skladu s Direktivom 2004/83.

               99

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da potpora terorističkoj organizaciji upisanoj na popis priložen Zajedničkom stajalištu 2001/931 može predstavljati jedan od „neotklonjivih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda“ u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83 čak i ako nisu ispunjeni uvjeti propisani u članku 21. stavku 2. Da bi se dozvola boravka koja je priznata izbjeglici mogla opozvati na temelju članka 24. stavka 1. te direktive zato što taj izbjeglica podupire takvu terorističku organizaciju, nadležna tijela unatoč tome dužna su provesti, pod nadzorom nacionalnih sudova, pojedinačnu ocjenu specifičnih činjenica koje se odnose na aktivnosti kako odnosne organizacije tako i izbjeglice. Kada država članica odluči protjerati izbjeglicu čija je dozvola boravka opozvana, ali suspendirati provedbu te odluke, nije u skladu s navedenom direktivom ukidanje pristupa pravima koja jamči njezino poglavlje VII., osim ako se primjenjuje iznimka izričito propisana tom istom direktivom.

         Troškovi

               100

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite treba tumačiti na način da dozvola boravka jednom izdana izbjeglici može biti opozvana, bilo na temelju članka 24. stavka 1. te direktive, kada postoje neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog reda, bilo primjenom članka 21. stavka 3. navedene direktive, kada postoje razlozi za primjenu odstupanja od načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja propisanog u članku 21. stavku 2. te direktive.

                           2.

                           Potpora terorističkoj organizaciji upisanoj na popis priložen Zajedničkom stajalištu Vijeća 2001/931/ZVSP od 27. prosinca 2001. o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma, u verziji koja je bila na snazi u vrijeme činjenica iz glavnog postupka, može predstavljati jedan od „neotklonjivih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda“ u smislu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/83 čak i ako nisu ispunjeni uvjeti propisani u članku 21. stavku 2. Da bi se dozvola boravka koja je priznata izbjeglici mogla opozvati na temelju članka 24. stavka 1. te direktive zato što taj izbjeglica podupire takvu terorističku organizaciju, nadležna tijela unatoč tome dužna su provesti, pod nadzorom nacionalnih sudova, pojedinačnu ocjenu specifičnih činjenica koje se odnose na aktivnosti kako odnosne organizacije tako i izbjeglice. Kada država članica odluči protjerati izbjeglicu čija je dozvola boravka opozvana, ali suspendirati provedbu te odluke, nije u skladu s navedenom direktivom ukidanje pristupa pravima koja jamči njezino poglavlje VII., osim ako se primjenjuje iznimka izričito propisana tom istom direktivom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda Europske unije (prvo vijeće) od 11. studenoga 2014.#Carlo De Nicola protiv Europske investicijske banke (EIB).#Javna služba – Osoblje EIB‑a – Uznemiravanje – Postupak istrage – Izvješće istražnog odbora – Pogrešna definicija uznemiravanja – Odluka predsjednika EIB‑a da ne postupa po pritužbi – Poništenje – Tužba za naknadu štete.#Predmet F‑52/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. veljače 2006.#Carmen Sarkatzis Herrero protiv Instituto Madrileño de la Salud (Imsalud).#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Social nº 30 de Madrid - Španjolska.#Direktiva 76/207/EEZ.#Predmet C-294/04.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. prosinca 2013.#Caffaro Srl in amministrazione straordinaria protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište vodikova peroksida i natrijeva perborata – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a – Izračun kazne – Trajanje povrede – Zastara – Olakotne okolnosti.#Predmet C-447/11 P.