title: Presuda Suda (peto vijeće) od 15. prosinca 2016.#Drago Nemec protiv Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2000/35/EZ – Borba protiv kašnjenja u plaćanju – Nadležnost Suda – Transakcija zaključena prije pristupanja Republike Slovenije Europskoj uniji – Područje primjene – Pojam ‚poslovne transakcije’ – Pojam ‚poduzetnik’ – Najviši iznos zateznih kamata.#Predmet C-256/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      15. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2000/35/EZ — Borba protiv kašnjenja u plaćanju — Nadležnost Suda — Transakcija zaključena prije pristupanja Republike Slovenije Europskoj uniji — Područje primjene — Pojam ‚poslovne transakcije’ — Pojam ‚poduzetnik’ — Najviši iznos zateznih kamata“
      U predmetu C‑256/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputilo Vrhovno sodišče (Vrhovni sud, Slovenija), odlukom od 19. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 1. lipnja 2015., u postupku

         Drago Nemec

      protiv

         Republike Slovenije,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, M. Berger te A. Borg Barthet i E. Levits, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za slovensku vladu, N. Pintar Gosenca i A. Vran, u svojstvu agenata,

               —

               za latvijsku vladu, A. Bogdanova i I. Kalniņš, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Šimerdová i M. Žebre, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2000/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. lipnja 2000. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL 2000., L 200, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 3.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Drage Nemeca i Republike Slovenije radi naknade štete koju je on navodno pretrpio zbog navodne nespojivosti nacionalnog propisa s Direktivom 2000/35.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Akt o pristupanju iz 2003.

               3

               U članku 2. Akta o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike Europskoj uniji i prilagodbama ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 2003., L 236, str. 33., u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju iz 2003.) propisano je:
               „Odredbe izvornih ugovora i akata koje su donijele institucije i Europska središnja banka prije pristupanja obvezujuće su za nove države članice od dana njihova pristupanja i primjenjuju se u tim državama pod uvjetima utvrđenima u tim ugovorima i u ovom Aktu.“

               4

               Člankom 54. navedenog akta predviđeno je:
               „Nove države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi od dana pristupanja bile usklađene s odredbama direktiva i odluka u smislu članka 249. Ugovora o EZ‑u i članka 161. Ugovora o Euratomu, osim ako je u Prilozima navedenima u članku 24. ili u drugim odredbama iz ovog Akta ili njegovih Priloga predviđen neki drugi rok.“

         Direktiva 2000/35

               5

               U uvodnim izjavama 7., 9., 10., 13. i 16. Direktive 2000/35 navodi se:

                        „(7)

                        Na poduzetnicima je, posebno malom i srednjem poduzetništvu, težak upravni i financijski teret kao posljedica pretjerano dugih rokova plaćanja i kašnjenja s plaćanjem. Štoviše, ovi problemi su glavni razlog stečajeva koji prijete opstanku poduzetnika i rezultiraju brojnim gubicima radnih mjesta.

                  […]

                        (9)

                        Razlike u pravilima glede plaćanja i praksa u državama članicama predstavljaju prepreku ispravnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta.

                        (10)

                        Ovakva situacija ima za posljedicu značajno ograničavanje poslovanja između država članica. Ovo je u suprotnosti s člankom 14. Ugovora, budući da bi poduzetnici morali biti u mogućnosti trgovati na cijelom unutarnjem tržištu pod uvjetima koji osiguravaju da prekogranične transakcije nisu rizičnije od domaće prodaje. […]

                  […]

                        (13)

                        Ova se Direktiva odnosi samo na plaćanja koja se vrše kao naplata za poslovanje i ne uređuje poslovanje s potrošačima niti kamate u vezi s drugim plaćanjima, na primjer plaćanja u vezi sa zakonodavstvom o čekovima i mjenicama, plaćanja radi naknade štete uključujući plaćanja od strane osiguravajućih društava.

                  […]

                        (16)

                        Kašnjenje u plaćanju predstavlja povredu ugovora, što dužnicima u većini država članica zbog niskih kamatnih stopa za kašnjenje s plaćanjem i/ili sporih postupaka naknade predstavlja financijsku korist. Potrebna je odlučna promjena […] kako bi se obrnuo taj trend i osiguralo da su posljedice kašnjenja s plaćanjem takve da odvraćaju od zakašnjenja.“

               6

               Člankom 1. te direktive, u kojemu je definirano njezino područje primjene, propisano je:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na sva plaćanja izvršena radi naplate u poslovanju.“

               7

               Člankom 2. točkom 1. navedene direktive predviđeno je:
               „U smislu ove Direktive:

                        1.

                        ‚[Poslovne transakcije]’ znač[e] transakcij[e] između poduzetnika, odnosno između poduzetnika i javnih tijela koja rezultira[ju] isporukom robe ili pružanjem usluga za naknadu,

                  […]
               ‚poduzetnik’ znači svaki subjekt koji neovisno obavlja neku gospodarsku ili profesionalnu djelatnost, čak i ako tu djelatnost obavlja samo jedna osoba.“

               8

               U članku 3. Direktive 2000/35, pod naslovom „Kamate u slučaju zakašnjenja plaćanja“, u njegovu stavku 1. je propisano:
               „Države članice osigurat će:

                        (a)

                        da kamate u skladu s točkom (d) postanu dospjele od dana nakon datuma ili isteka roka za plaćanje određenog u ugovoru;

                  […]

                        (c)

                        vjerovnik je ovlašten na kamatu radi kašnjenja s plaćanjem, ako:

                                 i.

                                 je ispunio svoje ugovorne i zakonske obveze; i

                                 ii.

                                 nije primio iznos dugovanja na vrijeme, osim ako dužnik nije odgovoran za kašnjenje;

                        (d)

                        visina kamate za kašnjenje u plaćanju (‚zakonska kamatna stopa’) koju je dužnik dužan platiti mora biti jednaka kamatnoj stopi koju primjenjuje Europska središnja banka u svojim zadnjim transakcijama refinanciranja koje su obavljene prije prvog kalendarskog dana određenog polugodišta (‚referentna stopa’) plus najmanje sedam postotnih bodova […], osim ako je u ugovoru drugačije određeno. Kod država članica koje ne sudjeluju u trećoj fazi gospodarske i monetarne unije navedena referentna stopa mora biti jednaka stopi koju je odredila njihova nacionalna središnja banka. […]

                  […]“

               9

               Članak 6. te direktive glasi:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise kako bi se uskladili s ovom Direktivom do 8. kolovoza 2002. […]
               […]
               3.   Prilikom prenošenja ove Direktive u svoje nacionalno zakonodavstvo, države članice mogu isključiti iz primjene sljedeće:
               […]

                        (b)

                        ugovore koji su zaključeni prije 8. kolovoza 2002. […]

                  […]“

         Slovensko pravo

      Odredbe koje se odnose na plaćanje zateznih kamata

               10

               Sukladno članku 277. stavku 1. Zakona o obligacijskih razmerjih (Zakon o obveznim odnosima), dužnik koji zakasni s ispunjenjem novčane obveze duguje, pored glavnice, i zatezne kamate.

               11

               Taj je zakon 1. siječnja 2002. zamijenjen Obligacijskim zakonikom (Zakonik o obveznim odnosima, u daljnjem tekstu: OZ). On je u bitnom preuzeo odredbu navedenu u prethodnoj točki ove presude te je člankom 376. uvedeno novo pravilo prema kojemu zatezne kamate prestaju teći kada iznos dospjelih neplaćenih kamata dosegne iznos glavnice (u daljnjem tekstu: pravilo ne ultra alterum tantum).

         Odredbe koje se odnose na obrt

               12

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka u lipnju 1993. obavljanje samostalne gospodarske djelatnosti od strane fizičke osobe bilo uređeno Obrtnim Zakonom (Zakon o obrtu), u verziji koja je u to vrijeme bila na snazi. Na temelju tog zakona, koji je poslije izmijenjen, fizičke osobe morale su za obavljanje gospodarske djelatnosti u svojstvu obrtnika imati dozvolu koju izdaje nadležno tijelo, u kojoj se navodi djelatnost za koju se izdaje.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               D. Nemecu je od 8. studenoga 1989. izdana obrtnica za obavljanje poduzetničke djelatnosti tokarenja mehaničkih dijelova i varenja. U lipnju 1993. sklopio je s Gasilskim društvom Murska Sobota (Vatrogasno društvo u Murskoj Soboti, u daljnjem tekstu: udruga) ugovor na temelju kojega je toj udruzi dana u najam cisterna za prijevoz vode tijekom sušnog razdoblja.

               14

               Tijekom 1996., D. Nemec podnio je tužbu protiv udruge kojom je zatražio da joj se naloži da mu, na temelju tog ugovora, plati iznos od 17669,51 eura.

               15

               Odlukom od 17. veljače 2010. Višje sodišče v Mariboru (Viši sud u Mariboru, Slovenija) naložilo je udruzi plaćanje iznosa od 15061,44 eura, uvećanog za zakonske zatezne kamate za razdoblje od 25. ožujka 1996. do 31. prosinca 2001. S druge strane, taj je sud odbio zahtjev za isplatu zakonske zatezne kamate za razdoblje nakon 1. siječnja 2002., datuma kada je pravilo ne ultra alterum tantum stupilo na snagu. Naime, iznos kamata koje su dospjele do 31. prosinca 2001. već je prelazio iznos glavnice.

               16

               Udruga je, izvršavajući tu odluku, 18. svibnja 2010. platila dugovani iznos.

               17

               Smatrajući da je pravilo ne ultra alterum tantum nespojivo s Direktivom 2000/35 te da je, stoga, Višje sodišče v Mariboru (Viši sud u Mariboru) pogrešno odbilo njegov zahtjev za plaćanje zateznih kamata za razdoblje od 1. siječnja 2002. do 18. svibnja 2010., D. Nemec je protiv Republike Slovenije podnio tužbu zbog naknade štete koju je pretrpio zbog te navodne nespojivosti. Budući da je prvostupanjski sud odbio tu tužbu odlukom od 18. svibnja 2011., koja je potvrđena u žalbenom postupku odlukom od 24. siječnja 2012. s obrazloženjem da ta direktiva nije primjenjiva na činjenice u glavnom postupku, D. Nemec je podnio reviziju sudu koji je uputio zahtjev, a to je Vrhovno sodišče (Vrhovni sud, Slovenija).

               18

               Potonji sud izražava sumnje glede pitanja potpada li ugovor o kojemu je riječ u glavnom postupku pod područje primjene ratione materiae Direktive 2000/35. Posebno, postavlja si pitanje je li D. Nemec sklopio ugovor u svojstvu „poduzetnika“ u smislu članka 2. točke 1. te iste direktive, odnosno kao subjekt koji neovisno obavlja gospodarsku ili profesionalnu djelatnost, tako da navedeni ugovor predstavlja „poslovnu transakciju“ u smislu iste odredbe i stoga potpada pod područje primjene navedene direktive. Naime, iako se ugovor o kojemu je riječ u glavnom postupku odnosi na gospodarsku djelatnost i dovodi do izdavanja računa, on međutim ne potpada pod djelatnost tokarenja mehaničkih dijelova i varenja za koje je D. Nemecu izdana dozvola za obavljanje samostalne obrtničke djelatnosti.

               19

               U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev postavlja također pitanje o sukladnosti pravila ne ultra alterum tantum predviđenog člankom 376. OZ‑a s Direktivom 2000/35.

               20

               U tim je okolnostima Vrhovno sodišče (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 2. točku 1. treću podtočku Direktive 2000/35 tumačiti na način da se, u sustavu u kojem se fizičkoj osobi kako bi mogla obavljati gospodarsku djelatnost izdaje dozvola u kojoj se navodi djelatnost za koju se dozvola izdaje, ne radi o poduzetniku pa stoga ni o poslovnoj transakciji u smislu navedene odredbe direktive kada se pravni posao iz kojeg proizlazi kašnjenje u plaćanju odnosi na djelatnost koja nije obuhvaćena dozvolom;

                  te u slučaju negativnog odgovora na prethodno pitanje […]

                        2.

                        Treba li odredbu članka 2. točke 1. treće podtočke Direktive 2000/35 tumačiti tako da se fizička osoba smatra poduzetnikom, a pravni posao iz kojeg proizlazi kašnjenje u plaćanju predstavlja poslovnu transakciju u smislu te odredbe, kada se radi o pravnom poslu koji nije obuhvaćen registriranom djelatnošću navedene fizičke osobe, već proizlazi iz djelatnosti koja po svojoj naravi može biti gospodarska djelatnost, te je na temelju takvog posla izdan račun; i

                        3.

                        Je li pravilo prema kojemu zatezne kamate prestaju teći kada iznos dospjelih i neplaćenih kamata dosegne iznos glavnice (pravilo ne ultra alterum tantum) u suprotnosti sa odredbama Direktive 2000/35?“

         Nadležnost Suda

               21

               Slovenska vlada i Europska komisija na raspravi pred Sudom izrazile su stajalište da on nije nadležan dati odgovore na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev. Naime, predmet glavnog postupka je situacija koja je nastala prije pristupanja Republike Slovenije Europskoj uniji 1. svibnja 2004. te je proizvela sve svoje učinke prije tog datuma.

               22

               U tom pogledu valja navesti da je točno da je ugovor o kojemu je riječ u glavnom postupku sklopljen u lipnju 1993. i da je, stoga, polazište ovog predmeta situacija koja je nastala prije pristupanja Republike Slovenije Uniji.

               23

               Međutim, ta je situacija nastavila proizvoditi pravne učinke i nakon tog pristupanja. Naime, neplaćanje glavnog duga iz kojeg potječu zatezne kamate koje D. Nemec potražuje trajalo je do 18. svibnja 2010, dana kada je udruga izvršila plaćanje tog duga, a tužbom koju je D. Nemec podnio upravo se traži naknada štete koju tvrdi da je pretrpio time što je Višje sodišče v Mariboru (Viši sud u Mariboru) odbilo zahtjev za plaćanje navedenih kamata za razdoblje od 1. siječnja 2002. do 18. svibnja 2010.

               24

               Doista, na temelju članaka 2. i 54. Akta o pristupanju iz 2003., odredbe izvornih ugovora i akata, koje su donijele institucije prije pristupanja, obvezujuće su za nove države članice od dana njihova pristupanja i primjenjuju se u tim državama pod uvjetima utvrđenima u tim ugovorima i u tom aktu.

               25

               Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, novo se pravilo u načelu primjenjuje odmah, bez odgode, na buduće učinke situacije nastale primjenom starog pravila. Primjenjujući to načelo Sud je presudio da, kada ne postoje pojašnjenja glede primjene odredbe prava Unije u aktu o uvjetima pristupanja države članice, tu se odredbu mora smatrati odredbom trenutačne primjene koja vezuje tu državu članicu od dana njezina pristupanja Uniji, tako da se primjenjuje na buduće učinke situacija koje su nastale prije tog pristupanja (vidjeti u tom smislu presude od 12. studenoga 2009., Elektrownia Pątnów II,C‑441/08, EU:C:2009:698, t. 32., od 22. prosinca 2010., Komisija/Poljska,C‑385/08, EU:C:2010:801, t. 29. te od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 57.).

               26

               Posebno u odnosu na Direktivu 2000/35, Akt o pristupanju iz 2003. ne sadržava nijednu posebnu odredbu o primjeni te direktive na Republiku Sloveniju. Stoga, ona je postala trenutačno primjenjiva i obvezujuća za tu državu članicu počevši od dana njezina pristupanja Uniji te se, od tada, može primijeniti na buduće učinke situacija koje su nastale ili do kojih je došlo prije tog pristupanja, kao što su one u glavnom postupku.

               27

               Slijedom navedenog, s obzirom na to da se pravo Unije može primijeniti u glavnom postupku, Sud je nadležan odgovoriti na pitanja koja je uputio nacionalni sud.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               28

               Svojim prvim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 1. Direktive 2000/35 tumačiti na način da fizičku osobu kojoj je izdana dozvola za obavljanje gospodarske djelatnosti u svojstvu samostalnog obrtnika treba smatrati „poduzetnikom“ u smislu te odredbe te na način da transakcija koju je zaključila s trećom osobom predstavlja „poslovnu transakciju“ u smislu te iste odredbe, u slučaju kada, iako nije obuhvaćena djelatnostima iz navedene dozvole, ta se transakcija odnosi na gospodarsku djelatnost.

               29

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja uvodno pojasniti da, iako su na temelju članka 6. stavka 3. točke (b) Direktive 2000/35 države članice mogle, prilikom njezina prenošenja, isključiti iz područja primjene te direktive ugovore sklopljene prije 8. kolovoza 2002., iz zahtjeva za prethodnu odluku ipak proizlazi da Republika Slovenija nije iskoristila tu mogućnost, što je slovenska vlada potvrdila na raspravi pred Sudom.

               30

               U odnosu na postavljena pitanja, valja podsjetiti da se sukladno članku 1. Direktive 2000/35, ona primjenjuje na sva plaćanja izvršena radi naplate u poslovanju. U članku 2. točki 1. prvoj podtočki te direktive „poslovna transakcija“ definirana je tako da obuhvaća sve transakcije između poduzetnika, odnosno između poduzetnika i javnih tijela koja rezultira isporukom robe ili pružanjem usluga za naknadu, dok je u tom pogledu, s druge strane, u uvodnoj izjavi 13. navedene direktive pojašnjeno da su iz tog pojma isključene transakcije zaključene s potrošačima. U skladu s člankom 2. točkom 1. trećom podtočkom iste direktive, „poduzetnik“ u smislu te direktive znači svaki subjekt koji neovisno obavlja neku gospodarsku ili profesionalnu djelatnost, čak i ako tu djelatnost obavlja samo jedna osoba.

               31

               Osim toga, iz uvodnih izjava 7., 10. i 16. Direktive 2000/35 proizlazi da je njezin cilj unaprijediti ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta, tako da se zaštite poduzetnici, posebno malo i srednje poduzetništvo, od kašnjenja u plaćanju.

               32

               Stoga, direktiva nije namijenjena tome da bude primijenjena na sve transakcije koje rezultiraju isporukom robe ili pružanjem usluga za naknadu, osobito ne na sve one koje pojedinci svakodnevno sklapaju.

               33

               Iz toga proizlazi da nije dovoljno da osoba zaključi transakciju koja se odnosi na gospodarsku djelatnost, poput najma stvari trećoj osobi, da bude obuhvaćena pojmom „poduzetnik“ i da se ta transakcija kvalificira kao „poslovna transakcija“ u smislu članka 2. točke 1. navedene direktive. Pored navedenog, potrebno je da ta osoba postupa kao subjekt koji neovisno obavlja takvu ili profesionalnu djelatnost.

               34

               Kao što je to nezavisni odvjetnik u bitnom naveo u točki 82. svojeg mišljenja, taj zahtjev podrazumijeva da navedena osoba, neovisno o pravnom obliku i statusu koji ima u nacionalnom pravu, obavlja tu djelatnost na strukturiran i trajan način te da ta aktivnost ne bude ograničena na specifičnu i izoliranu uslugu te da odnosna transakcija ulazi u okvir navedene djelatnosti.

               35

               Međutim, s jedne strane, suprotno Komisijinim navodima, iz članka 2. točke 1. Direktive 2000/35 ne proizlazi da predmetna djelatnost mora neophodno biti glavna gospodarska ili profesionalna djelatnost odnosne osobe ili biti povezana s tom djelatnošću.

               36

               S druge strane, suprotno stajalištu slovenske vlade i Komisije, kvalifikacija osobe kao „poduzetnika“ u smislu te odredbe ne ovisi o tome jesu li nadležna nacionalna tijela izdala dozvolu za obavljanje odnosne djelatnosti.

               37

               Stoga se u nacionalnom sustavu, u kojemu je obavljanje gospodarske ili profesionalne djelatnosti od strane fizičke osobe u svojstvu samostalnog obrtnika ili poduzetnika uvjetovano izdavanjem dozvole, fizička osoba kojoj je takva dozvola izdana ne može se isključiti iz pojma „poduzetnik“, a transakcije koje zaključi ne mogu se isključiti iz pojma „poslovne transakcije“, samo zato što se te transakcije ne odnose na neovisnu gospodarsku ili profesionalnu djelatnost za koje je dozvola izdana ili ulaze u okvir neovisne gospodarske ili profesionalne djelatnosti koji je širi od okvira potonje djelatnosti.

               38

               Naime, svako suprotno tumačenje dovelo bi do toga da doseg tih pojmova ovisi o pojedinačnom nacionalnom pravu i posebno o sustavu uspostavljenog u pojedinačnoj državi članici za obavljanje neovisne gospodarske ili profesionalne djelatnosti. Međutim, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije te načela jednakosti proizlazi da se pojmovi „poduzetnik“ i „poslovna transakcija“ moraju autonomno i ujednačeno tumačiti s obzirom na to da se u članku 2. točki 1. Direktive 2000/35 ne upućuje na nacionalno pravo (vidjeti analogijom presudu od 29. rujna 2015., Gmina Wrocław,C‑276/14, EU:C:2015:635, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 90. svojega mišljenja, svako tumačenje prema kojemu doseg pojma „poduzetnik“, te na taj način i područje primjene ratione personae i ratione materiae Direktive 2000/35, ovisi o izdavanju dozvole za obavljanje odnosne djelatnosti od strane nadležnih nacionalnih tijela države članice u sukobu je s ciljem kojemu ta direktiva teži, a to je, kako to proizlazi iz uvodne izjave 10. iste, pojednostavljenje poslovanja između država članica. Naime, poduzetnici ili javne vlasti drugih država članica morali bi radi utvrđenja je li zaključena transakcija obuhvaćena područjem primjene Direktive 2000/35 sustavno provjeravati odnosi li se ta transakcija na djelatnosti za koju je navedena dozvola izdana, a što bi moglo ograničiti ili ometati prekogranične transakcije.

               40

               Iz toga slijedi da iako se okolnost da je odnosna osoba zaključila transakciju u okviru djelatnosti za koju je ishodila dozvolu može, među drugim elementima, uzeti u obzir prilikom ocjene je li ta osoba postupala kao „poduzetnik“ u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2000/35, ta okolnost ne može biti odlučujuća.

               41

               Slijedom navedenog, sve okolnosti konkretnog slučaja treba uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li osoba postupala u tom svojstvu – odnosno, kao što je to izloženo u točki 34. ove presude, u okviru strukturirane i trajne neovisne gospodarske ili profesionalne djelatnosti – te imaju li stoga transakcije koje je ona zaključila svojstvo poslovnih transakcija u smislu te odredbe.

               42

               Među tim okolnostima osobito se ubraja činjenica da predmetna osoba posluje pod svojim trgovačkim ili profesionalnim imenom te da je povodom zaključene transakcije izdan račun.

               43

               S obzirom na gore navedeno, na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi je li u konkretnom slučaju D. Nemec sklopio ugovor o kojemu je riječ u glavnom postupku u svojstvu „poduzetnika“ u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2000/35.

               44

               Imajući u vidu sve gornje navode, valja odgovoriti na prva dva pitanja tako da članak 2. točku 1. Direktive 2000/35 treba tumačiti na način da se fizička osoba kojoj je izdana dozvola za obavljanje djelatnosti u svojstvu samostalnog obrtnika mora smatrati „poduzetnikom“ u smislu te odredbe, a transakciju koju on zaključuje „poslovnom transakcijom“ u smislu te iste odredbe, u slučaju kada transakcija, iako nije obuhvaćena djelatnostima iz navedene dozvole, ulazi u okvir obavljanja strukturirane i trajne neovisne gospodarske ili profesionalne djelatnosti, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, imajući u vidu sve okolnosti konkretnog slučaja.

         Treće pitanje

               45

               Svojim trećim pitanjem, sud koji je uputio pitanje u biti pita treba li Direktivu 2000/35 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis, kao što je članak 376 OZ‑a, kojime je predviđeno da dospjele i neplaćene zatezne kamate prestaju teći kada njihov iznos dosegne iznos glavnice.

               46

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje valja podsjetiti da se, sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, Direktivom 2000/35 ne provodi potpuno usklađivanje svih pravila koja se odnose na kašnjenje u plaćanju u poslovnim transakcijama (presude od 26. listopada 2006., Komisija/Italija,C‑302/05, EU:C:2006:683, t. 23., od 3. travnja 2008., 01051 Telecom,C‑306/06, EU:C:2008:187, t. 21. te od 11. rujna 2008., Caffaro,C‑265/07, EU:C:2008:496, t. 15.).

               47

               Posebno, tom se direktivom ne usklađuju svi aspekti koji se odnose na zatezne kamate. Naime, njezinim člankom 3. uređuju se samo neki aspekti, i to pravo na kamatu u slučaju kašnjenja u plaćanju, datum kada se može tražiti plaćanje kamata, kamatne stope, pravo vjerovnika na naknadu troškova za naplatu duga koji su nastali nakon kašnjenja u plaćanju kao i posljedice uporabe ugovornih klauzula koje su očito nepoštene prema dužniku.

               48

               Nasuprot tomu, Direktiva 2000/35 ne sadržava pravila koja se odnose na razdoblje kada teku zatezne kamate ili na najveći mogući iznos tih kamata.

               49

               Stoga su države članice slobodne urediti to pitanje, pod uvjetom da ne povrijede ciljeve kojima Direktiva 2000/35 teži te da omoguće postizanje njenog korisnog učinka (vidjeti analogijom presudu od 14. rujna 2016., Pérez López,C‑16/15, EU:C:2016:679, t. 59. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Imajući to na umu, valja naglasiti da je cilj navedene direktive, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 7. i 16., da odvrati od kašnjenja u plaćanju, osobito tako da se ukloni mogućnost da to predstavlja financijsku korist za dužnika te da se zaštiti vjerovnike od takvih kašnjenja.

               51

               Doista, slovenska vlada, koju podupire latvijska vlada, smatra da pravilo ne ultra alterum tantum iz članka 376. OZ‑a nije protivno tim ciljevima. Upravo suprotno, u tom je pravilu uključena funkcija zateznih kamata, koja ide za tim da se potakne dužnika da ispuni svoju obvezu plaćanja, a ne da omogući vjerovniku da se obogati. Naime, navedeno pravilo, zaštićujući vjerovnika, omogućuje da se izbjegne da dospjele zatezne kamate budu takve da se na dužnika prevali nerazumno visok dug te da se stvori nepravedan i neproporcionalan odnos između vjerovnika i dužnika, koji može dovesti potonjeg u stanje nesposobnosti za plaćanje.

               52

               U tom pogledu, valja naglasiti da takvo pravilo, time što se određuje najviši iznos zateznih kamata do iznosa glavnice, može ograničiti odvraćajući učinak koji je povezan s plaćanjem tih kamata.

               53

               Međutim, s jedne strane, takvo utvrđivanje najvišeg iznosa ne dovodi u pitanje cilj zaštite vjerovnika koji se Direktivom 2000/35 želi postići kao ni njezin korisni učinak.

               54

               Naime, pravilo ne ultra alterum tantum ne dovodi do takvog ograničenja visine zateznih kamata da se njime narušava sama bit prava vjerovnika da zatraži takve kamate u slučaju kašnjenja u plaćanju, predviđenog u članku 3. stavku 1. točkama (a) do (c) te direktive, ili da se njime onemogući ostvarenje odvraćajuće funkcije tih kamata u odnosu na dužnika. Također, navedeno pravilo nema nikakav utjecaj na primjenjivu stopu zateznih kamata, koja mora odgovarati onoj iz članka 3. stavka 1. točke (d) navedene direktive.

               55

               S druge strane, kao što je to nezavisni odvjetnik u bitnome izložio u točkama 66. i 67. svojeg mišljenja, valja navesti da je nacionalni zakonodavac, na temelju margine prosudbe kojom raspolaže, mogao smatrati da treba uspostaviti ravnotežu između cilja zaštite vjerovnika i potrebe da se na dužnika ne prevali nerazumno visoki dug. U okviru te margine prosudbe, taj je zakonodavac mogao smatrati da pravilo, poput pravila ne ultra alterum tantum, predstavlja prikladno sredstvo za postizanje tog cilja.

               56

               Nadalje, takvo pravilo valja ispitati, ne samo za sebe, već u kontekstu u kojem je smješteno. S tim ciljem, valja također voditi računa o drugim odredbama nacionalnog prava koje se primjenjuju na kašnjenje u plaćanju.

               57

               U tom pogledu, slovenska vlada osobito ističe članak 380. OZ‑a, kojime se jamči da se vjerovniku koji je zbog kašnjenja u plaćanju pretrpio štetu u iznosu koji prelazi onaj priznatih kamata dodijeli naknada štete kojom će pokriti razliku.

               58

               Doista, nacionalni zakonodavac je mogao, u okviru margine prosudbe kojom raspolaže, smatrati da je narav te odredbe, zajedno sa svim pravilima predviđenima Direktivom 2000/35, takva da može jamčiti zaštitu vjerovnika protiv kašnjenja u plaćanju.

               59

               S obzirom na sve gornje navode, valja odgovoriti na treće pitanje tako da Direktivu 2000/35 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis, kao što je članak 376. OZ‑a, kojime je predviđeno da dospjele i neplaćene zatezne kamate prestaju teći kada njihov iznos dosegne iznos glavnice.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Članak 2. točku 1. Direktive 2000/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. lipnja 2000. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama treba tumačiti na način da se fizička osoba kojoj je izdana dozvola za obavljanje djelatnosti u svojstvu samostalnog obrtnika mora smatrati „poduzetnikom“ u smislu te odredbe, a transakciju koju on zaključuje „poslovnom transakcijom“ u smislu te iste odredbe, u slučaju kada transakcija, iako nije obuhvaćena djelatnostima iz navedene dozvole, ulazi u okvir obavljanja strukturirane i trajne neovisne gospodarske ili profesionalne djelatnosti, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, imajući u vidu sve okolnosti konkretnog slučaja.

                           2)

                           Direktivu 2000/35 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis, kao što je članak 376. Obligacijskog zakonika (Zakonik o obveznim odnosima), kojime je predviđeno da dospjele i neplaćene zatezne kamate prestaju teći kada njihov iznos dosegne iznos glavnice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovenski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 7. ožujka 2013. # DKV Belgium protiv Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija. # Direktive 73/239/EEZ i 92/49/EEZ. # Predmet C-577/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 8. prosinca 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske komisije.#Predmet T-39/08.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 7. rujna 2017.#José Joaquim Neto de Sousa protiv Estado português.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Relação do Porto.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktiva 72/166/EEZ – Direktiva 84/5/EEZ – Direktiva 90/232/EEZ – Vozač odgovoran za nezgodu koja je prouzročila smrt njegova bračnog druga, putnika u vozilu – Nacionalno zakonodavstvo koje isključuje naknadu imovinske štete koja je nastala vozaču odgovornom za nezgodu.#Predmet C-506/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      7. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktiva 72/166/EEZ – Direktiva 84/5/EEZ – Direktiva 90/232/EEZ – Vozač odgovoran za nezgodu koja je prouzročila smrt njegova bračnog druga, putnika u vozilu – Nacionalno zakonodavstvo koje isključuje naknadu imovinske štete koja je nastala vozaču odgovornom za nezgodu”
      U predmetu C‑506/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal), odlukom od 7. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 26. rujna 2016., u postupku

         José Joaquim Neto de Sousa

      protiv

         Estado português,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Estado português, M. E. Duarte Rodrigues,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i S. Jaulino, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, P. Costa de Oliveira i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 1984., L 8, str. 17.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (SL 2005., L 149, str. 14.) (u daljnjem tekstu: Druga direktiva) i Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1990., L 129, str. 33., u daljnjem tekstu: Treća direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Joséa Joaquima Neta de Souse i Estado português (Portugalska Država) o navodnoj povredi prava Unije koja bi se mogla pripisati Supremo Tribunalu de Justiça (Vrhovni sud, Portugal).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktivom 2009/103/EEZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 2009., L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.) stavljene su izvan snage Direktiva Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 1972., L 103, str. 1., u daljnjem tekstu: Prva direktiva), Druga direktiva i Treća direktiva. Ipak, vodeći računa o danu nastanka činjenica povezanih s predmetom u glavnom postupku, treba uzeti u obzir direktive koje su stavljene izvan snage.

               4

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. Prve direktive:
               „Svaka država članica poduzima sve potrebne mjere […] kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića trebaju biti određeni na temelju tih mjera.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Člankom 1. stavkom 1. Druge direktive propisivalo se:
               „Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.”

               6

               Članak 3. navedene direktive glasio je kako slijedi:
               „Članovi obitelji ugovaratelja osiguranja, vozača ili bilo koje druge osobe koja kod nezgode podliježe građanskopravnoj odgovornosti i čija je odgovornost pokrivena osiguranjem iz članka 1. stavka 1. ne smiju biti isključeni iz osiguranja u pogledu svojih tjelesnih ozljeda na temelju tog odnosa.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 1. Treće direktive predviđao je:
               „[…] [O]siguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika osim vozača nastale upotrebom vozila.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Portugalsko pravo

               8

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. Decreta‑Lei no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (Dekret‑zakon br. 522/85 o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila) od 31. prosinca 1985., kako je izmijenjen Decretom‑Lei no 130/94 (Dekret‑zakon br. 130/94) od 19. svibnja 1994. (u daljnjem tekstu: Dekret‑zakon br. 522/85), štete koje proizlaze iz tjelesnih ozljeda koje su nastale vozaču osiguranog vozila isključene su iz pokrića obveznog osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (u daljnjem tekstu: obvezno osiguranje).

               9

               Iz članka 7. stavka 3. Dekreta‑zakona br. 522/85 proizlazi da je u slučaju smrti kao posljedice nezgode, osobito bračnog druga vozača vozila i ugovaratelja police osiguranja, isključena bilo kakva naknada štete osobi koja je svojom krivnjom odgovorna za neimovinsku štetu.

               10

               Na temelju članka 483. Građanskog zakonika, onaj tko svojom krivnjom nezakonito povrijedi prava drugoga dužan je ozlijeđenoj osobi nadoknaditi štetu koja je zbog toga nastala.

               11

               Člankom 495. stavkom 3. tog zakonika propisuje se da u slučaju smrti ili tjelesne ozljede osobe koje mogu zahtijevati uzdržavanje od ozlijeđene osobe ili koje je potonja uzdržavala ispunjenjem naturalne obveze imaju pravo na naknadu štete.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               Dana 3. prosinca 2005. u Paredesu (Portugal) dogodila se nezgoda između vozila kojim je upravljao J. J. Neto de Sousa, osiguran kod osiguravajućeg društva Zurich, i drugog vozila. J. J. Neto de Sousa, koji je izgubio nadzor nad svojim vozilom, proglašen je odgovornim za tu nezgodu. U tom se vozilu kao putnica nalazila A. C. da Rocha Carvalho, supruga J. J. Neta de Souse, koja je preminula kao posljedica navedene nezgode.

               13

               J. J. Neto de Sousa podnio je tužbu protiv Zuricha pred Tribunalom Judicial de Paredes (Općinski sud u Paredesu, Portugal), zahtijevajući da se tom osiguravajućem društvu naloži da mu isplati iznos od 335700 eura, uvećan za kamate, na ime naknade imovinske štete i tjelesnih ozljeda nastalih zbog nezgode od 3. prosinca 2005. U tom je pogledu osobito istaknuo da članak 7. stavak 3. Dekreta‑zakona br. 522/85 ne isključuje naknadu štete osobi koja je svojom krivnjom odgovorna za nezgodu.

               14

               Tribunal Judicial de Paredes (Općinski sud u Paredesu) odbio je zahtjev J. J. Neta de Souse kojim je zahtijevao naknadu imovinske štete jer taj sud nije mogao utvrditi prihode, rashode i troškove J. J. Neta de Souse niti u kojoj je mjeri preminula doprinosila ili je trebala doprinositi prihodima para. Navedeni sud odbio je taj zahtjev i u pogledu naknade neimovinske štete jer je naknada te štete isključena na temelju članka 7. stavka 3. Dekreta‑zakona br. 522/85.

               15

               J. J. Neto de Sousa podnio je žalbu protiv te presude pred Tribunalom da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal) u kojoj je bila riječ jedino o naknadi imovinske štete. Taj sud odbio je žalbu smatrajući, u bitnome, da J. J. Neto de Sousa nema pravo na naknadu jer je on bio vozač odgovoran za nezgodu u kojoj je njegova supruga izgubila život kao putnica u vozilu kojim je on upravljao.

               16

               J. J. Neto de Sousa pokrenuo je postupak pred Supremo Tribunalom de Justiça (Vrhovni sud) ponavljajući svoju argumentaciju prema kojoj Dekret‑zakon br. 522/85 ne isključuje naknadu imovinske štete koja je nastala vozaču krivom za smrt svojeg bračnog druga i ističući da je, odbijajući mu pravo na naknadu štete za imovinsku štetu nastalu zbog smrti njegove supruge, putnice u vozilu koje je sudjelovalo u nezgodi, Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu) povrijedio članak 7. stavak 3. tog dekreta‑zakona. Od tog je suda zahtijevao i da Sudu, na temelju članka 267. UFEU‑a, postavi prethodno pitanje o tome protivi li se naknada takve štete odredbama Druge i Treće direktive.

               17

               Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) odbio je žalbu. U bitnome je smatrao da je pravo na naknadu štete J. J. Neta de Souse uređeno člankom 495. stavkom 3. Građanskog zakonika i člankom 483. tog zakonika, da to pravo nastaje „u pravnoj sferi” onoga tko zahtijeva naknadu štete, a ne pokojnika, i da je svojim skrivljenom vožnjom J. J. Neto de Sousa povrijedio jedno od vlastitih prava. Taj je sud smatrao da, u skladu s izrekom sibi imputet, pravo propisano člankom 495. stavkom 3. Građanskog zakonika nema onaj tko je jedini odgovoran za nezgodu kao posljedicu koje je preminula njegova supruga, putnica u vozilu kojim je upravljao, i da stoga J. J. Netu de Sousi ne treba nadoknaditi štetu.

               18

               Što se tiče zahtjeva za prethodnu odluku, Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) u bitnome je smatrao da Druga i Treća direktiva određuju sustav obveznog osiguranja dopuštajući da se građanskopravna odgovornost uredi nacionalnim pravom i da, čak i ako – što se tiče putnika – taj sustav u određenoj mjeri zadire u nacionalno pravo, pravila Dekreta‑zakona br. 522/85 ne isključuju primjenu nacionalnog sustava građanskopravne odgovornosti, kako je propisana člankom 495. stavkom 3. Građanskog zakonika.

               19

               J. J. Neto de Sousa pokrenuo je pred Tribunalom da Comarca do Porto Este (Penafiel) (Općinski sud okruga Porto Este (Penafiel), Portugal) deklaratornu tužbu protiv Portugalske Države kojom je zahtijevao da joj se naloži da mu isplati iznos od 245700 eura, uvećan za kamate, na ime štete koja mu je nastala zbog pravosudne pogreške što ju je Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) počinio odbijajući njegovu žalbu.

               20

               Budući da je Tribunal da Comarca do Porto Este (Penafiel) (Općinski sud okruga Porto Este (Penafiel)) odbio njegovu tužbu, J. J. Neto de Sousa podnio je žalbu pred Tribunalom da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu) ističući osobito da je Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) pogrešno protumačio članak 3. Druge direktive i članak 1. Treće direktive, koji putnicima motornog vozila koji nisu vozači jamče naknadu štete za tjelesne ozljede koje su pretrpjeli zbog prometne nezgode, i da je povrijedio svoju obvezu koja proizlazi iz članka 267. UFEU‑a. J. J. Neto de Sousa od Tribunala da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu) zatražio je i da Sudu, na temelju članka 267. UFEU‑a, postavi pitanje iz točke 16. ove presude.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) nije odlučivao o tome treba li nadoknaditi štetu preminuloj putnici, nego o tome ima li J. J. Neto de Sousa pravo da mu se nadoknadi šteta s obzirom na činjenicu da je on odgovoran za nezgodu. Sud koji je uputio zahtjev smatra da, kako bi se odredilo je li Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) mogao odbiti postaviti Sudu prethodno pitanje, prethodno treba ispitati jesu li odredbe prava Unije na koje se pred njime poziva jasne i nedvosmislene.

               22

               U tim je okolnostima Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se odredbama [Druge i Treće direktive] to da se nacionalnim zakonodavstvom predviđa naknada imovinske štete vozaču koji je skrivio nezgodu u slučaju smrti njegova bračnog druga koji je bio putnik u automobilu, sukladno odredbama članka 7. stavka 3. [Dekreta‑zakona 522/85]?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Najprije valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, predviđenog člankom 267. UFEU‑a, dužnost Suda da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućuje rješavanje spora koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Usto, Sud može uzeti u obzir pravila prava Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u svojem pitanju (presuda od 1. veljače 2017., Município de Palmela, C‑144/16, EU:C:2017:76, t. 20. i navedena sudska praksa).

               24

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) u presudi kojom je zanemario odredbe Druge i Treće direktive smatrao da primjenjivo portugalsko pravo, osobito članak 483. i članak 495. stavak 3. Građanskog zakonika, ne dopušta J. J. Netu de Sousi da dobije naknadu štete koju zahtijeva.

               25

               U tim okolnostima postavljeno pitanje treba razumjeti tako da se njime želi saznati treba li propise Unije u području obveznog osiguranja tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo koje za vozača motornog vozila koji je svojom krivnjom odgovoran za prometnu nezgodu kao posljedicu koje je preminuo njegov bračni drug, putnik u tom vozilu, isključuje pravo da mu se nadoknadi imovinska šteta koja mu je nastala zbog te smrti.

               26

               U tom smislu valja podsjetiti da iz preambule Prve i Druge direktive proizlazi da je njihov cilj, s jedne strane, osigurati slobodno kretanje kako vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije tako i osoba koje putuju tim vozilima te, s druge strane, osigurati da žrtve nezgoda prouzročenih tim vozilima uživaju usporedivo postupanje, bez obzira na mjesto na području Unije gdje se nezgoda dogodila (presude od 9. lipnja 2011., Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, t. 23. i od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 26.).

               27

               Prva direktiva, kako je upotpunjena Drugom i Trećom direktivom, nameće dužnost državama članicama da osiguraju da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovu području bude pokrivena osiguranjem te određuje i, među ostalim, vrste šteta i koje treće oštećene osobe to osiguranje treba pokrivati (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 27. i navedena sudska praksa).

               28

               Bez obzira na to, treba podsjetiti da je obveza osiguravateljnog pokrića građanskopravne odgovornosti za štetu uzrokovanu trećima motornim vozilima različita od opsega naknade te štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika. Naime, dok je prva definirana i zajamčena propisima Unije, druga je u biti uređena nacionalnim pravom (presude od 17. ožujka 2011., Carvalho Ferreira Santos, C‑484/09, EU:C:2011:158, t. 31. i od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 28.).

               29

               Sud je u tom pogledu već presudio da iz cilja Prve i Druge direktive kao i iz njihovih tekstova proizlazi da njihova svrha nije usklađenje sustava građanskopravne odgovornosti država članica te da one, prema sadašnjem stanju prava Unije, i dalje mogu slobodno odrediti sustav građanskopravne odgovornosti koji se primjenjuje na nezgode izazvane upotrebom motornih vozila (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 29. i navedena sudska praksa).

               30

               S obzirom na navedeno, države članice moraju jamčiti da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se primjenjuje prema njihovu nacionalnom pravu bude pokrivena osiguranjem sukladno odredbama triju prethodno navedenih direktiva (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 30. i navedena sudska praksa).

               31

               Usto, one moraju izvršavati svoje ovlasti s obzirom na pravo Unije i nacionalne odredbe kojima se uređuje naknada štete za nezgode izazvane upotrebom motornih vozila i ne mogu lišiti Prvu, Drugu i Treću direktivu njihova korisnog učinka (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 31.).

               32

               Sud je već presudio da bi te direktive bile lišene takvog učinka ako bi na temelju doprinosa žrtve nastanku štete nacionalni propis, određen na temelju općih i apstraktnih kriterija, žrtvi nijekao ili neproporcionalno ograničio pravo da joj obvezno osiguranje nadoknadi štetu (presude od 9. lipnja 2011., Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, t. 29. i od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 32.).

               33

               Međutim, u predmetu u glavnom postupku treba istaknuti da na pravo J. J. Neta de Souse na naknadu štete nije negativno utjecalo ograničenje pokrića građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila odredbama u području osiguranja, nego primjenjivi nacionalni sustav građanskopravne odgovornosti.

               34

               Naime, nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku, kako ga tumači Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud), isključuje pravo vozača motornog vozila kao odgovornog za prometnu nezgodu na naknadu štete koja mu je nastala kao posljedica te nezgode.

               35

               To zakonodavstvo stoga ne može ograničiti pokriće osiguranja od građanskopravne odgovornosti utvrđeno za osiguranika za štete koje su nastale trećim osobama (vidjeti po analogiji presudu od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 35.).

               36

               U tim okolnostima treba utvrditi da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ne utječe na jamstvo propisano pravom Unije da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, određena prema primjenjivom nacionalnom pravu, bude pokrivena osiguranjem usklađenim s Prvom, Drugom i Trećom direktivom (vidjeti po analogiji presudu od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, t. 38.).

               37

               To utvrđenje nije dovedeno u pitanje činjenicom da imovinska šteta koja je nastala J. J. Netu de Sousi proizlazi iz smrti njegove supruge, putnice u vozilu kojim je upravljao kada je prouzročio nezgodu. Naime, čini se da informacije koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev pokazuju da se predmet u glavnom postupku ne odnosi na pravo na naknadu štete koja je nastala žrtvi koja je imala svojstvo putnika u vozilu koje je sudjelovalo u nezgodi, nego na onu koja je nastala vozaču odgovornom za tu nezgodu.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da Prvu, Drugu i Treću direktivu treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje za vozača motornog vozila koji je svojom krivnjom odgovoran za prometnu nezgodu kao posljedicu koje je preminuo njegov bračni drug isključuje pravo da mu se nadoknadi imovinska šteta koja mu je nastala zbog te smrti.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, Drugu direktivu Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., i Treću direktivu Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje za vozača motornog vozila koji je svojom krivnjom odgovoran za prometnu nezgodu kao posljedicu koje je preminuo njegov bračni drug isključuje pravo da mu se nadoknadi imovinska šteta koja mu je nastala zbog te smrti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 21. srpnja 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske agencije za pomorsku sigurnost (EMSA).#Žalba.#Predmet C-252/10 P.


Presuda Suda od 11. srpnja 1996. # Syndicat français de l'Express international (SFEI) i drugi protiv La Poste i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de commerce de Paris - Francuska. # Predmet C-39/94.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. svibanj 02.#SAS Institute Inc. protiv World Programming Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po High Court of Justice (Chancery Division).#Predmet C-406/10.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. lipnja 2009.#X (C-155/08) i E. H. A. Passenheim-van Schoot (C-157/08) protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Slobodno pružanje usluga - Direktiva 77/799/EEZ.#Spojeni predmeti C-155/08 i C-157/08.