title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. studenoga 2015.#Mecafer protiv Europske komisije.#Damping – Uvoz određenih kompresora podrijetlom iz Kine – Djelomično odbijanje povrata naplaćenih antidampinških pristojbi – Određivanje izvozne cijene – Odbijanje antidampinških pristojbi – Odgoda učinaka poništenja.#Predmet T-74/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑74/12,
            Mecafer,  sa sjedištem u Valence (Francuska), koji zastupaju R. MacLean, solicitor , i A. Bochon, avocat ,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju A. Stobiecka‑Kuik, K. Talabér‑Ritz i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za djelomično poništenje Odluke Komisije C (2011) 8804 final od 6. prosinca 2011. o zahtjevima za povrat antidampinških pristojbi naplaćenih na uvoz određenih kompresora podrijetlom iz Narodne Republike Kine, i, ako bi Opći sud poništio navedenu odluku, za održavanje na snazi učinaka navedene odluke do donošenja mjera Komisije potrebnih za izvršenje presude Općeg suda.
            OPĆI SUD (prvo vijeće)
            u sastavu H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová i E. Buttigieg (izvjestitelj), suci,
            tajnik: I. Dragan, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. prosinca 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj, Mecafer, uvozi u Europsku uniju zračne kompresore koje proizvodi Nu Air (Šangaj) Compressors and Tools Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Nu Air Shanghai ili proizvođač-izvoznik), društvo sa sjedištem u Kini. Nadalje, on distribuira i prodaje zračne kompresore koje proizvodi Nu Air Compressors and Tools SpA, talijansko društvo na čelu grupe Nu Air, kojoj proizvođač-izvoznik pripada. U vrijeme kada su se dogodile činjenice na koje se odnosi ovaj predmet, tužitelj je bio dio grupe Nu Air i time povezan s proizvođačem‑izvoznikom.
            2. Uredbom (EZ) br. 261/2008 od 17. ožujka 2008. Vijeće Europske unije uvelo je konačnu antidampinšku pristojbu na uvoz određenih kompresora podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 81, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 29., str. 194.). Na kompresore koje je proizveo Nu Air Shanghai i koji su obuhvaćeni Uredbom br. 261/2008 (u daljnjem tekstu: dotični proizvod) primjenjuje se antidampinška pristojba od 13,7 %.
            3. Između lipnja 2009. i srpnja 2010. tužitelj je u skladu s odredbama članka 11. stavka 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996, L 56, str. 1.) kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202., u daljnjem tekstu: Osnovna uredba)] podnio pet zahtjeva za povrat konačnih antidampinških pristojbi koje su uvedene Uredbom br. 261/2008 i koje je on platio na uvoz kompresora koje je proizveo Nu Air Shanghai, i to za ukupan iznos od 576.474,76 eura. Ti su zahtjevi podneseni Europskoj komisiji putem nadležnih nacionalnih tijela koja se nalaze u Francuskoj.
            4. Komisija je pokrenula ispitni postupak koji se odnosi na razdoblje između 1. rujna 2008. i 31. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: razdoblje ispitnog postupka za povrat).
            5. Komisija je 6. travnja 2011. tužitelju uputila izvješće u kojem su prenesene bitne činjenice i zaključci na temelju kojih je ona predložila da se za Nu Air Shanghai revidiranu dampinšku maržu utvrdi u iznosu od 11,2 % i da se u korist tužitelja dodijeli djelomični povrat.
            6. Istog dana Komisija je uputila dokument grupi Nu Air Shanghai u kojem objašnjava metodu izračuna koja je primijenjena radi utvrđivanja revidirane dampinške marže Nu Air Shanghai.
            7. Tužitelj je 26. travnja 2011. uputio Komisiji svoje očitovanje o metodi upotrijebljenoj za izračun dampinške marže. On je osobito osporio odbijanje antidampinških pristojbi od izračuna izvozne cijene pozivajući se na odredbe članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe. Naposljetku, tužitelj je od Komisije zatražio da ga sasluša o tim pitanjima u okviru formalnog saslušanja.
            8. To je saslušanje održano 31. svibnja 2011.
            9. Porukom elektroničke pošte od 26. srpnja 2011., tužitelj je od Komisije zatražio da mu dostavi izračune na koje se oslonila kod odbijanja antidampinških pristojbi od izvozne cijene izračunane na temelju članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe. Komisija je te izračune poslala tužitelju porukom elektroničke pošte od istog dana.
            10. Kako bi pribavio objašnjenja o načinu na koji je Komisija protumačila rezultate gore navedenih izračuna, tužitelj joj je 28. srpnja 2011. uputio poruku elektroničke pošte, a na koji je ona istog dana odgovorila porukom elektroničke pošte.
            11. Komisija je 17. listopada 2011. tužitelju dostavila konačno izvješće u kojem su prenesene bitne činjenice i zaključci na temelju kojih je ona namjeravala revidirati dampinšku maržu koja se primjenjuje na dotični proizvod i dodijeliti mu djelomični povrat plaćenih antidampinških pristojbi.
            12. Porukama elektroničke pošte od 20. i 21. listopada 2011. tužitelj je od Komisije zatražio dopunska objašnjenja o metodi koju je ona koristila u svrhu ocjene postojanja utjecaja antidampinških pristojbi na cijene kod preprodaje dotičnog proizvoda prvom nezavisnom kupcu sa sjedištem u Uniji. Komisija je odbila prihvatiti taj zahtjev i tužitelja je uputila na objašnjenja koja se nalaze u njezinoj prethodnoj poruci elektroničke pošte od 28. srpnja 2011.
            13. Tužitelj je 31. listopada 2011. podnio očitovanje o konačnom izvješću.
            14. Komisija je 6. prosinca 2011. donijela odluku C (2011) 8804 final (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) u kojoj je, s jedne strane, utvrdila revidiranu antidampinšku maržu za Nu Air Shanghai u iznosu od 10,7 %, te, s druge strane, dodijelila tužitelju djelomični povrat neopravdano naplaćenih antidampinških pristojbi na temelju razlike između prvotne dampinške marže (13,7 %) i revidirane dampinške marže (10,7 %).
            15. U svrhu izračuna revidirane dampinške marže, uobičajena vrijednost dotičnog proizvoda izračunana je na temelju članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe.
            16. Osim toga, za prodaju radi izvoza iz zemlje izvoznice u Uniju izvršenu izravno nezavisnim kupcima ili posredstvom povezanog društva sa sjedištem izvan Unije, izvozna cijena bila je utvrđena na temelju stvarno plaćenih cijena ili naplativih cijena za dotični proizvod, u skladu člankom 2. stavkom 8. Osnovne uredbe.
            17. Za prodaju radi izvoza iz zemlje izvoznice u Uniju izvršenu posredstvom povezanih društava sa sjedištem u Uniji koja su sve funkcije uvoza za dotični proizvod obavila kao uvoznik povezan s proizvođačem‑izvoznikom, izvozna cijena bila je prema članku 2. stavku 9. Osnovne uredbe utvrđena na temelju cijene po kojoj se uvezeni proizvodi prvi put prodaju nezavisnom kupcu sa sjedištem u Uniji. Radi dobivanja pouzdane izvozne cijene, napravljene su prilagodbe kako bi se uzeli u obzir svi troškovi nastali između uvoza i preprodaje kao i ostvarena dobit.
            18. Konkretno, u skladu s člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe, naplaćene antidampinške pristojbe bile su odbijene od izračunane izvozne cijene jer tužitelj nije dokazao da su te pristojbe valjano utjecale na sve preprodajne cijene. Nadalje, tužiteljev argument, prema kojem je ukupni prihod koji se odnosi na preprodaju dotičnog proizvoda zabilježio povećanje više od ukupnog iznosa antidampinških pristojbi plaćenih za uvoz tog proizvoda, bio je odbijen jer nije doveo u pitanje zaključak prema kojem antidampinška pristojba nije bila valjano uključena u preprodajnu cijenu velikog broja vrsta dotičnog proizvoda i da stoga cjenovna politika nije bila promijenjena tako da odražava naplaćene antidampinške pristojbe.
            19. Naposljetku, dampinška marža od 10,70 % bila je izračunata na temelju usporedbe prosječne uobičajene vrijednosti po vrsti proizvoda s ponderiranom prosječnom izvoznom cijenom odgovarajuće vrste dotičnog proizvoda.
            20. Zaključno, u Odluci C (2011) 8804 final, Komisija je prihvatila tužiteljev zahtjev za povrat u visini od 126 235,35 eura i odbila ga u preostalom dijelu, to jest za iznos od 450 239,41 eura.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            21. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 16. veljače 2012. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            22. Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (prvo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 64. svojeg Poslovnika od 2. svibnja 1991. pisanim putem postavio strankama pitanja i pozvao ih na dostavu određenih dokumenata. Stranke su postupile u skladu s navedenim mjerama upravljanja postupkom u određenim rokovima.
            23. Rješenjem predsjednika prvog vijeća Općeg suda od 11. studenoga 2014., ovaj je predmet u svrhu usmenog dijela postupka spojen s predmetima Nu Air Polska/Komisija (T‑75/12) i Nu Air Compressors and Tools/Komisija (T‑76/12), u skladu s člankom 50. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
            24. Dopisom od 27. studenoga 2014. tužitelj je, s jedne strane, zahtijevao da mu se dopusti korištenje određenih tehničkih sredstava na raspravi, te je, s druge strane, podnio nove dokazne prijedloge. Dopis od 27. rujna 2014. i novi dokazni prijedlozi, koji su mu bili priloženi, su odlukom predsjednika prvog vijeća Općeg suda od 5. prosinca 2014. uloženi u spis.
            25. Na raspravi od 12. prosinca 2014. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.
            26. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – proglasi tužbu dopuštenom;
            – poništi članak 1. pobijane odluke u dijelu u kojem mu se dodjeljuje samo djelomični povrat antidampinških pristojbi koje je on platio;
            – odredi zadržavanje na snazi učinaka pobijane odluke do donošenja mjera Komisije potrebnih za izvršenje presude Općeg suda;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            27. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu kao neosnovanu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            Dopuštenost
            Dopuštenost dokaznih prijedloga koje je tužitelj podnio 27. studenoga 2014.
            28. Na temelju članka 48. stavka 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991.:
            „Stranke mogu stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima i u replici i u odgovoru na repliku. Stranke moraju obrazložiti kašnjenje u stavljanju takvih dokaznih prijedloga.“
            29. Ovaj članak dopušta iznošenje dokaznih prijedloga izvan, osobito, situacije iz članka 46. stavka 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991. Po analogiji, Opći sud dopušta da se određene dokazne prijedloge podnese nakon odgovora na repliku ako podnositelj prijedloga nije mogao raspolagati dokazima u pitanju prije zatvaranja pisanog dijela postupka ili ako zakašnjelo podnošenje dokaza protivne stranke opravdava dopunu spisa kako bi se osiguralo poštovanje načela kontradiktornosti (presuda od 14. travnja 2005., Gaki‑Kakouri/Sud, C‑243/04 P, EU:C:2005:238, t. 32.).
            30. Što se tiče iznimke od pravila kojima je uređeno dostavljanje dokaznih prijedloga, članak 48. stavak 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991. obvezuje stranke da obrazlože kašnjenje u stavljanju takvih dokaznih prijedloga. Takva obveza podrazumijeva da se sudu priznaje ovlast provjere osnovanosti obrazloženja kašnjenja u stavljanju tih dokaznih prijedloga i, ovisno o slučaju, njihovog sadržaja kao i, kada zahtjev nije dovoljno pravno utemeljen, ovlast da ih odbije. Isto vrijedi, a fortiori , za dokazne prijedloge podnesene nakon podnošenja odgovora na repliku (presuda Gaki‑Kakouri/Sud, t. 29. supra , EU:C:2005:238, t. 33.).
            31. U ovom slučaju, tužitelj je u prilogu dopisa od 27. studenoga 2014. dostavio devet odluka Komisije donesenih u okviru drugih postupaka za povrat antidampinških pristojbi, od kojih je osam doneseno prije kraja pisanog dijela postupka, a zadnja nakon njegovog zatvaranja. Kako bi opravdao kašnjenje u podnošenju tih dokaznih prijedloga, tužitelj je osobito naveo da gore navedene odluke nisu bile objavljene i da je stoga morao Komisiji podnijeti više zahtjeva za pristup tim dokumentima koje je ona prihvatila nakon datuma podnošenja replike.
            32. Komisija nije istaknula prigovor u tom pogledu.
            33. U tim okolnostima valja dopuštenim proglasiti dokazne prijedloge koje je tužitelj podnio u prilogu dopisa od 27. studenoga 2014.
            Dopuštenost prezentacije „power point“ koju je tužitelj prikazao na raspravi kako u elektroničkoj tako i u papirnatoj verziji
            34. Dopisom od 27. studenoga 2014. tužitelj je također zatražio od Općeg suda da mu dopusti prikazivanje prezentacije „power point“ na raspravi, pojašnjavajući da je ona ograničena na opis dotičnog proizvoda.
            35. Budući da je Opći sud prihvatio taj zahtjev, tužitelj je na raspravi od 12. prosinca 2014., s jedne strane, prikazao prezentaciju „power point“ navedenu u točki 34. ove presude, te je, s druge strane, na zahtjev Općeg suda dostavio papirnatu presliku navedene prezentacije.
            36. Komisija je istaknula prigovor u odnosu na tužiteljevu prezentaciju „power point“ u bitnome stoga što je sadržaj te prezentacije prelazio jednostavan opis dotičnog proizvoda i stoga nije odgovarao sadržaju navedenom u njegovom zahtjevu za dopuštenje koji je upućen Op ćem sudu dopisom od 27. studenog 2014.
            37. U tom pogledu valja ustvrditi da su Komisijini prigovori osnovani samo u pogledu dva zadnja lista tužiteljeve prezentacije „power point“. Međutim, u gore navedenim listovima samo se podsjeća na argumente koje je tužitelj iznio u svojim pisanim očitovanjima pred Općim sudom ili prenosi izvatke iz tablica koje je već podnio u prilogu C.12 replici.
            38. U tim uvjetima, tužiteljeva prezentacija „power point“, koja ne predstavlja nepravodoban dokazni prijedlog, jest dopuštena kako u svojoj elektroničkoj tako u svoj papirnatoj verziji.
            Dopuštenost dokumenta koji je Komisija podnijela na raspravi
            39. Na raspravi je Komisija podnijela listove iz interne prezentacije „power point“ svojih službi u vezi s ovim predmetom. Ona smatra da je dostava predmetnog dokumenta opravdana, u bitnome, potrebom davanja odgovora na tužiteljevu prezentaciju „power point“ čiji sadržaj prelazi običan opis dotičnog proizvoda, te se podnošenjem tog dokumenta osigurava načelo ravnopravnosti stranaka.
            40. Valja podsjetiti da u prezentaciji „power point“ prikazanoj na raspravi tužitelj nije samo predstavio dotični proizvod i način na koji je Komisija razvrstala taj proizvod pod različite kontrolne brojeve proizvoda (u daljnjem tekstu: PCN), nego je također objasnio u bitnome razloge zbog kojih smatra da bi metoda koju je Komisija koristila radi provjere, jesu li tužitelj i druga društva uvoznici koja su povezana s proizvođačem‑izvoznikom i koja imaju sjedište u Uniji (u daljnjem tekstu zajedno: povezani uvoznici), uključili antidampinške pristojbe u cijenu dotičnog proizvoda kod preprodaje prvom nezavisnom kupcu sa sjedištem u Uniji, negativno utjecala na jedinstvenost dotičnog proizvoda i dovela u ovom slučaju do pogrešne revidirane dampinške marže.
            41. U tom pogledu, valja, s jedne strane, istaknuti da navedeni argumenti nisu bili novi jer ih je tužitelj već istaknuo i u tužbi i u replici (točka 37. gore) te, s druge strane, da je Komisija imala mogućnost da odgovori na njih i predloži dokazne prijedloge u okviru pisanog dijela postupka pred Općim sudom.
            42. U tom kontekstu, Komisija ne može isticati načelo poštovanja jednakosti oružja kako bi opravdala iznošenje na raspravi dva lista iz točke 39. ove presude, koji predstavljaju nepravodoban dokazni prijedlog.
            43. Nadalje, valja ustvrditi da Komisija nije Općem sudu navela razloge zbog kojih joj je bilo nemoguće podnijeti gore navedeni dokazni prijedlog prije kraja pisanog dijela postupka, pri čemu treba pojasniti u tom pogledu da se on sastoji od grafa i tablice sastavljene na temelju podataka za koje je Komisija znala od ispitnog postupka za povrat.
            44. S obzirom na prethodno navedeno i na temelju sudske prakse navedene u točkama 29. i 30. ove presude, dokazni prijedlog koji je Komisija iznijela na raspravi valja proglasiti nedopuštenim.
            Meritum
            45. Tužitelj, s jedne strane, zahtijeva djelomično poništenje pobijane odluke na temelju članka 263. UFEU‑a i, s druge strane, privremeno održavanje na snazi učinaka navedene odluke na temelju članka 264. UFEU‑a.
            Prvi dio tužbenog zahtjeva koji se odnosi na djelomično poništenje pobijane odluke
            46. U okviru prvog dijela tužbenog zahtjeva tužitelj u bitnome zahtijeva djelomično poništenje pobijane odluke u dijelu u kojem je Komisija samo djelomično prihvatila njegove zahtjeve za povrat antidampinških pristojbi te mu stoga nije dodijelila povrat iznad iznosa navedenih u članku 1. navedene odluke.
            47. U potporu svojeg prvog dijela tužbenog zahtjeva tužitelj iznosi tri tužbena razloga. U okviru prvog tužbenog razloga on prigovara Komisiji da je počinila očite pogreške u ocjeni kod odabira profitne marže koja je odbijena od izvozne cijene izračunane na temelju članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe te da je povrijedila članak 2. stavak 9. i članak 18. stavak 3. Osnovne uredbe. U okviru drugog tužbenog razloga on u bitnome prigovara Komisiji da je počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je iznos antidampinških pristojbi, koje su platili povezani uvoznici, odbila od izračunane izvozne cijene te da je stoga propustila utvrditi pouzdanu izvoznu cijenu i pouzdanu dampinšku maržu čime je povrijedila članak 2. stavke 9. i 11. te članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe. U okviru trećeg tužbenog razloga, on ističe povredu njegovog prava na obranu i načela dobre uprave.
            48. Opći sud smatra svrsishodnim prvo ispitati drugi tužbeni razlog istaknut u potporu prvog dijela tužbenog zahtjeva, i to prije prvog i trećeg tužbenog razloga.
            49. U potporu drugog tužbenog razloga, tužitelj ističe pet dijelova od kojih se prvi temelji na pogrešci koju je Komisija počinila kod tumačenja članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe jer je zaključila da je utjecaj antidampinških pristojbi trebao biti utvrđen za svaku vrstu zračnih kompresora, drugi na štetnosti tog pristupa u svrhu utvrđivanja pouzdane izvozne cijene i pouzdane ponderirane prosječne dampinške marže, treći na kršenju sudske prakse Žalbenog tijela Svjetske trgovinske organizacije (WTO) i Suda, četvrti na pretjeranoj važnosti pridodanoj tom pristupu u okviru analize preprodajnih cijena i, naposljetku, peti na arbitrarnosti te metode.
            50. Opći sud smatra svrsishodnim prvo ispitati prvi dio drugog tužbenog razloga i potom treći, četvrti, peti i drugi dio.
            – Prvi dio drugog tužbenog razloga
            51. Tužitelj smatra u bitnome da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni i pogreške koje se tiču prava time što je u svrhu ocjene, jesu li antidampinške pristojbe bile uključene u cijenu kod preprodaje prvom nezavisnom kupcu sa sjedištem u Uniji, primijenila analitičku metodu usporedbe PCN‑a (u daljnjem tekstu: metoda usporedbe PCN‑a) za koju ne postoji osnova niti u Osnovnoj uredbi niti u sudskoj praksi. Tužitelj smatra da je ta metoda suprotna doslovnom i teleološkom tumačenju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe prema kojem se uključivanje antidampinških pristojbi mora ocijeniti prema istim pravilima i metodama kao što su one u članku 2. Osnovne uredbe, na koji članak 11. stavak 10. navedene uredbe izričito, a time i sveobuhvatno upućuje, to jest za dotični proizvod, a ne za svaki od PCN‑a od kojih se sastoji. On dodaje da metoda usporedbe PCN‑a uvodi dodatnu prepreku za neodbijanje antidampinških pristojbi kod izračuna izvozne cijene i slijedom toga da je ta metoda suprotna članku 11. stavku 10. Osnovne uredbe kako je protumačen s obzirom na članak 9.3.3 Sporazuma o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (GATT) (SL L 336, str. 103., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112., u daljnjem tekstu: Antidampinški sporazum) koji se u nalazi u Prilogu 1.A Sporazumu o osnivanju WTO‑a (SL 1994, L 336, str. 3., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 5.) i istog prenosi.
            52. Komisija osporava osnovanost tih argumenata.
            53. Uvodno, s jedne strane, iz sudske prakse proizlazi da Vijeće i Komisija (u daljnjem tekstu zajedno: institucije) u području mjera trgovinske zaštite uživaju široku diskrecijsku ovlast zbog složenosti gospodarskih, političkih i pravnih situacija koje moraju ispitivati (presude od 17. srpnja 1998., Thai Bicycle/Vijeće, T‑118/96, Zb., EU:T:1998:184, t. 32., i od 25. listopada 2011., CHEMK i KF/Vijeće, T‑190/08, Zb., EU:T:2011:618, t. 38.). Iz toga proizlazi da nadzor takve ovlasti institucija od strane suda Unije treba biti ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila, materijalne točnosti činjenica na osnovi kojih je proveden sporan izbor, odsutnosti očite pogreške u ocjeni tih činjenica i odsutnosti zloporabe ovlasti (presuda od 14. ožujka 1990., Gestetner Holdings/Vijeće i Komisija, C‑156/87, Zb., EU:C:1990:116, t. 63.; gore navedena presuda Thai Bicycle/Vijeće, EU:T:1998:184, t. 33., i presuda od 7. veljače 2013., EuroChem MCC/Vijeće, T‑84/07, Zb., EU:T:2013:64, t. 32.).
            54. S druge strane, valja prvo podsjetiti da je člankom 2. stavkom 8. Osnovne uredbe predviđeno da je izvozna cijena stvarno plaćena cijena ili naplativa cijena za proizvod koji se prodaje radi izvoza iz zemlje izvoznice u Uniju. Međutim, u skladu s člankom 2. stavkom 9. prvim podstavkom Osnovno uredbe, u slučaju da izvozna cijena ne postoji ili da se čini nepouzdana zbog povezanog odnosa ili kompenzacijskog dogovora između izvoznika i uvoznika, odnosno treće stranke, izvoznu je cijenu moguće izračunati na temelju cijene po kojoj se uvezeni proizvodi prvi put prodaju nezavisnom kupcu odnosno, ako se ne preprodaju nezavisnom kupcu ili ako se ne preprodaju u stanju u kojem su uvezeni, na nekoj drugoj razumnoj osnovi (presuda CHEMK i KF/Vijeće, t. 53. supra , EU:T:2011:618, t. 25.).
            55. Stoga iz članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe proizlazi da institucije mogu zaključiti da je izvozna cijena nepouzdana u dva slučaja, to jest kada postoji povezani odnos između izvoznika i uvoznika, odnosno treće stranke ili zbog kompenzacijskog dogovora između izvoznika i uvoznika, odnosno treće stranke. Izvan tih slučajeva, institucije su u slučaju postojanja izvozne cijene dužne osloniti se na istu radi utvrđivanja dampinga (presuda CHEMK i KF/Vijeće, t. 53. supra , EU:T:2011:618, t. 26.).
            56. Drugo, valja istaknuti da se na temelju članka 2. stavka 9. drugog podstavka Osnovne uredbe u slučaju kada je izvozna cijena izračunana na temelju cijene po kojoj se uvezeni proizvodi prvi put prodaju nezavisnom kupcu odnosno na nekoj drugoj razumnoj osnovi, prilagodba za sve troškove, uključujući pristojbe i poreze, nastale u razdoblju između uvoza i preprodaje, kao i profitnu maržu, provodi na način kako bi se mogla odrediti pouzdana izvozna cijena na razini granice Unije. Člankom 2. stavkom 9. trećim podstavkom Osnovne uredbe predviđeno je da stavke za koje se provodi prilagodba uključuju razumnu maržu za prodaju, opće i administrativne troškove i dobit (presuda CHEMK i KF/Vijeće, t. 53. supra , EU:T:2011:618, t. 27.).
            57. Mora se dodati da institucije po službenoj dužnosti provode prilagodbu predviđenu člankom 2. stavkom 9. drugim i trećim podstavcima Osnovne uredbe (vidjeti po analogiji presude od 7. svibnja 1987., Nachi Fujikoshi/Vijeće, 255/84, Zb., EU:C:1987:203, t. 33.; Minebea/Vijeće, 260/84, Zb., EU:C:1987:206, t. 43., i od 14. rujna 1995., Descom Scales/Vijeće, T‑171/94, Zb., EU:T:1995:164, t. 66.).
            58. Treće, iz članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe proizlazi da u postupku revizije ili povrata antidampinške pristojbe, ako se donese odluka o izračunu izvozne cijene u skladu s člankom 2. stavkom 9. Osnovne uredbe, Komisija računa izvoznu cijenu bez odbijanja iznosa naplaćenih antidampinških pristojba ako je dostavljen dokaz iz kojeg se može zaključiti da je pristojba valjano uključena u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji.
            59. U ovom slučaju valja podsjetiti da tužitelj u bitnome prigovara Komisiji da je postojanje uključivanja antidampinških pristojbi ocijenila prema metodi usporedbe PCN‑a, a ne sveobuhvatno, to jest uzimajući u obzir povećanje prihoda od prodaje svih modela dotičnog proizvoda koje su ostvarili povezani uvoznici i koje je utvrđeno između razdoblja početnog ispitnog postupka i razdoblja ispitnog postupka za povrat. Tužitelj smatra da bi u slučaju da je Komisija provela tu analizu, ona utvrdila da je prihod, kako je prethodno određen, bio povećan za iznos veći od iznosa antidampinških pristojbi plaćenih na uvoz navedenog proizvoda, izražen u postotku od vrijednosti cijene, troška, osiguranja i tereta kod uvoza obavljenog tijekom razdoblja ispitnog postupka za povrat.
            60. S obzirom na ta razmatranja valja ispitati osnovanost argumenata koje je tužitelj iznio u prilog prvog dijela drugog tužbenog razloga.
            61. Na prvom mjestu, tužitelj ističe jezični argument u potporu metode opisane u točki 59. ove presude prema kojem u bitnome iz izraza „valjano uključena“ upotrijebljenog u članku 11. stavku 10. Osnovne uredbe proizlazi da uključivanje antidampinških pristojbi treba ocijeniti u skladu s onim što se zahtijeva ili je prikladno, to jest prema njegovom mišljenju na temelju pravila i metoda navedenih u članku 2. Osnovne uredbe kojima se nastoji utvrditi pojedinačna i jedinstvena antidampinška marža za svakog proizvođača‑izvoznika, neovisno o postojanju više modela dotičnog proizvoda.
            62. Komisija osporava osnovanost tog argumenta.
            63. U tom pogledu, s jedne strane valja istaknuti da unatoč dvostrukom upućivanju u članku 11. stavku 10. Osnovne uredbe na članak 2. iste uredbe, prilog „valjano“ ne upućuje na metodu ispitivanja ili na pravilo iz članka 2. Osnovne uredbe, nego na cilj uključivanja antidampinških pristojbi u preprodajne cijene koje primjenjuju društva povezana s proizvođačem‑izvoznikom u odnosu na prvog nezavisnog kupca sa sjedištem u Uniji, to jest na promjenu ponašanja navedenih društava nakon uvođenja antidampinških pristojbi, što naposljetku znači ukidanje dampinške marže koja je prvotno utvrđena (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 1996., NMB France i dr./Komisija, T‑162/94, Zb., EU:T:1996:71, t. 76. do 81.).
            64. S druge strane se člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe ne utvrđuje metoda za ocjenu, jesu li dokazi koje su dostavili uvoznici koji traže povrat antidampinških pristojbi, „uvjerljivi“ i je li antidampinška pristojba „valjano uključena“ u cijenu kod prodaje prvom nezavisnom kupcu u Uniji.
            65. Stoga valja zaključiti da ne postoji jedna, već više metoda koje omogućuju ispitivanje, jesu li ispunjeni uvjeti koji su postavljeni člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe.
            66. Iz sudske prakse proizlazi da izbor između različitih metoda izračuna pretpostavlja ocjenu složenih gospodarskih situacija što na odgovarajući način ograničava kontrolu suda Unije nad takvom ocjenom (vidjeti po analogiji presude od 7. svibnja 1987., NTN Toyo Bearing i dr./Vijeće, 240/84, Zb., EU:C:1987:202, t. 19.; Nachi Fujikoshi/Vijeće, t. 57. supra , EU:C:1987:203, t. 21,, i NMB France i dr./Komisija, t. 63. supra , EU:T:1996:71, t. 72.).
            67. S obzirom na prethodno izneseno, valja presuditi da Komisija raspolaže širokom diskrecijskom ovlasti kada odabire metodu prema kojoj valja provjeriti, jesu li ispunjeni uvjeti koji su postavljeni člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe tako da je Opći sud pozvan na tom području obavljati samo ograničeni sudski nadzor (točka 53. ove presude).
            68. Tako se nasuprot onome, što tužitelj tvrdi, ne može iz teksta članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe zaključiti da bi uključivanje antidampinških pristojbi trebalo ocijeniti sveobuhvatno.
            69. Stoga valja odbiti tužiteljev argument.
            70. Na drugome mjestu, tužitelj drži u bitnome da je metoda ispitivanja zasnovana na općem povećanju prihoda opravdana činjenicom da postoji samo jedan dotični proizvod kojeg se treba razmatrati kao cjelinu. Naime, u ovom slučaju, unatoč postojanju više modela zračnih kompresora podvrgnutih antidampinškoj pristojbi na snazi, u uvodnoj izjavi 19. Uredbe br. 261/2008 izričito je navedeno da ovi potonji čine jedan proizvod za potrebe početnog antidampinškog ispitnog postupka. Jedinstven karakter dotičnog proizvoda potvrđen je osim toga, prema njegovom mišljenju, uvodnom izjavom 20. Osnovne uredbe kao i presudom od 21. ožujka 2012. Marine Harvest Norway i Alsaker Fjordbruk/Vijeće (T‑113/06, EU:T:2012:135).
            71. Komisija osporava osnovanost tog argumenta.
            72. U tom pogledu valja istaknuti prije svega da ocjena uključivanja antidampinških pristojbi prema metodi usporedbe PCN‑a ne šteti jedinstvenom karakteru dotičnog proizvoda stoga što Komisija nije odredila dampinšku maržu po PCN‑u, nego jedinstvenu dampinšku maržu za dotični proizvod.
            73. Nadalje, nesporno je da je u ovom slučaju dotični proizvod složen proizvod čiji različiti modeli imaju različita tehnička svojstva, a cijene mogu osjetno varirati. Stoga se metoda usporedbe PCN‑a, kojom se nastoji usporediti PCN‑e čija su svojstva i preprodajne cijene slične, čini prikladnijom za potrebe ispitivanja kretanja preprodajne cijene dotičnog proizvoda između razdoblja početnog ispitnog postupka i razdoblja ispitnog postupka za povrat, a što je sam tužitelj osim toga priznao tijekom ispitnog postupka za povrat u dopisu koji je uputio Komisiji 29. srpnja 2011.
            74. Nadalje, kao što je Komisija s pravom istaknula na raspravi, ukupni prihod ostvaren prodajom svih modela dotičnog proizvoda ne ukazuje konkretno na jediničnu preprodajnu cijenu različitih modela navedenog proizvoda. Stoga valja istaknuti da analitička metoda zasnovana na općem povećanju prihoda ne omogućuje da se utvrdi, jesu li povezani uvoznici doista promijenili svoje ponašanje na tržištu ili su, nasuprot tome, provodili cjenovnu politiku koja im omogućava da najmanje prodavane modele nadoknade s najviše prodavanim modelima i da tako utječu na ostvarene marže.
            75. Osim toga, u uvodnoj izjavi 20. Osnovne uredbe određeno je, među ostalim, da se „u svim ponovnim izračunima dampinga u kojima je potrebno izračunati izvoznu cijenu, pristojbe ne obračunavaju kao trošak nastao između uvoza i ponovne prodaje ako se pristojba odražava u cijenama proizvoda na koji se primjenjuju mjere [Unije]“.
            76. Suprotno onome što tužitelj smatra, iz izraza „proizvod na koji se primjenjuju mjere“ upotrijebljen u uvodnoj izjavi 20. Osnovne uredbe, ne može se zaključiti da se uključivanje antidampinških pristojbi mora ocijeniti za dotični proizvod razmatran kao cjelina. Naime, uvodna izjava 20. Osnovne uredbe isto kao i članak 11. stavak 10. navedene uredbu upućuju na „preprodajne cijene“, „naknadne prodajne cijene“ i „cijene proizvoda na koji se primjenjuju mjere [Unije]“ u množini. Stoga bi prema doslovnom tumačenju gore navedenih odredaba valjalo ispitati uključivanje antidampinških pristojbi u svaku prodajnu cijenu i stoga prije prema metodi provjere pojedinačnih transakcija ili čak po potrebi prema metodi usporedbe modela ili metodi usporedbe PCN‑a.
            77. Naposljetku, upućivanje tužitelja na presudu Marine Harvest Norway i Alsaker Fjordbruk/Vijeće, t. 70. supra  (EU:T:2012:135), nije relevantno u ovom slučaju jer se spor koji je iznesen pred Opći sud u okviru predmeta povodom kojeg je donesena ta presuda nije odnosio na određivanje izvozne cijene.
            78. S obzirom na prethod no izneseno, valja presuditi da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je zaključila da je u ovom slučaju bilo prikladnije provesti ispitivanje uključivanja antidampinških pristojbi prema metodi usporedbe PCN‑a, a ne prema sveobuhvatnoj metodi zasnovanoj na povećanju prihoda između početnog ispitnog postupka i ispitnog postupka za povrat.
            79. Stoga valja odbiti tužiteljev argument.
            80. Na trećem mjestu, tužitelj smatra u bitnome da je metoda usporedbe PCN‑a, koju je Komisija primijenila. suprotna cilju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe kako je protumačen s obzirom na članak 9.3.3 Antidampinškog sporazuma.
            81. Uvodno, iz sudske prakse proizlazi da odredbe Osnovne uredbe treba tumačiti što je više moguće s obzirom na odgovarajuće odredbe Antidampinškog sporazuma (vidjeti u tom smislu presude od 9. siječnja 2003., Petrotub i Republica/Vijeće, C‑76/00 P, Zb., EU:C:2003:4, t. 57., i od 22. svibnja 2014., Guangdong Kito Ceramics i dr./Vijeće, T‑633/11, EU:T:2014:271, t. 38.).
            82. Naime, Unija je donijela Osnovnu uredbu kako bi ispunila svoje međunarodne obveze koje proizlaze iz Antidampinškog sporazuma (presuda Petrotub i Republica/Vijeće, t. 81. supra , EU:C:2003:4, t. 56.). Nadalje, člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe Unija je namjeravala ispuniti posebne obveze koje su obuhvaćene člankom 9.3.3 Antidampinškog sporazuma. Valja stoga članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe protumačiti s obzirom na tu odredbu.
            83. U tom pogledu valja podsjetiti da članak 9.3.3 Antidampinškog sporazuma određuje da „[p]rilikom utvrđivanja da li je, i u kojoj mjeri potrebno izvršiti naknadu kada je izvozna cijena određena u skladu sa stavkom 3. članka 2. [Antidampinškog sporazuma], nadležna tijela moraju uzeti u obzir bilo koju promjenu normalne vrijednosti, bilo koju promjenu u troškovima koja je nastala između uvoza i preprodaje, i bilo koje promjene preprodajne cijene koja se na odgovarajući način odražava na daljnjim prodajnim cijenama, te moraju izračuna[t]i izvoznu cijenu bez odbijanja iznosa antidampinške pristojbe plaćene kada se predoče završni dokazi o gore navedenom“.
            84. Nadalje, člankom 2.3. Antidampinškog sporazuma predviđeno je da „[k]ada ne postoji izvozna cijena ili se odgovarajućim nadležnim tijelima čini da je izvozna cijena nepouzdana radi dogovora o udruživanju ili kompenzacijskog aranžmana između izvoznika i uvoznika ili treće strane, izvoznu cijenu je moguće odrediti na temelju cijene po kojoj su uvezeni proizvodi prvi put preprodani neovisnom kupcu, ili ako proizvodi nisu preprodani neovisnom kupcu, ili nisu preprodani u istom stanju u kojem su uvezeni, izvoznu cijenu je moguće utvrditi prema razumnoj osnovi koju odrede nadležna tijela“.
            85. Naposljetku, člankom 2.4 četvrtom rečenicom Antidampinškog sporazuma određeno je da je „[u] slučajevima iz stavka 3., potrebno […] također predvidjeti sredstva radi pokrića troškova, uključujući davanja i poreze, koje treba podmiriti između uvoza i ponovne prodaje, kao i za dobit […]“.
            86. Iz prethodno iznesenog proizlazi da je člankom 2.4. četvrtom rečenicom Antidampinškog sporazuma kao i člankom 2. stavkom 9. drugim podstavkom Osnovne uredbe utvrđeno načelo „pristojba kao trošak“ prema kojem pristojbe i porezi, nastali u razdoblju između uvoza i preprodaje, među kojima su plaćene antidampinške pristojbe, predstavljaju troškove koji se moraju odbiti kod izračunavanja izvozne cijene (presuda NMB France i dr./Komisija, t. 63. supra , EU:T:1996:71, t. 104.).
            87. U tom kontekstu valja zaključiti da neodbijanje antidampinških pristojbi na temelju članka 9.3.3 Antidampinškog sporazuma predstavlja iznimku u odnosu na pravilo „pristojba kao trošak“ iz članka 2.4 četvrte rečenice navedenog sporazuma. Isto tako, neodbijanje antidampinških pristojbi utvrđeno u članku 11. stavku 10. Osnovne uredbe predstavlja iznimku u odnosu na pravilo „pristojba kao trošak“ postavljeno člankom 2. stavkom 9. drugim podstavkom navedene uredbe.
            88. No, kao i svaka iznimka od općeg pravila, neodbijanje antidampinških pristojbi od izračunane izvozne cijene mora se tumačiti usko (vidjeti po analogiji presudu od 18. ožujka 2009., Shanghai Excell M & E Enterprise i Shanghai Adeptech Precision/Vijeće, T‑299/05, Zb., EU:T:2009:72, t. 82. i navedenu sudsku praksu).
            89. U ovom slučaju valja istaknuti da bi metoda zasnovana na povećanju prihoda koju tužitelj zagovara, dovela do utvrđenja da su antidampinške pristojbe bile ukupno prevaljene na klijente povezanih uvoznika. Međutim, na temelju metode usporedbe PCN‑a Komisija je mogla dokazati da to prevaljivanje nije uslijedilo za više modela dotičnog proizvoda.
            90. Stoga je metoda usporedbe PCN‑a koja u slučaju kao što je ovaj dovodi do strože ocjene uključivanja antidampinških pristojbi više u skladu s doslovnim i teleološkim tumačenjem članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe i stoga mora imati prednost u odnosu na pristup koji se zasniva na općem povećanju prihoda između razdoblja početnog ispitnog postupka i razdoblja ispitnog postupka za povrat.
            91. Argumenti koje je tužitelj istaknuo ne mogu opovrgnuti taj zaključak.
            92. Prije svega tužitelj smatra da se iz korištenja jednine u izrazu „bilo koja promjena preprodajne cijene“ u članku 9.3.3 Antidampinškog sporazuma, može zaključiti da se uključivanje antidampinških pristojbi treba ispitati sveobuhvatno.
            93. Međutim, nakon izraza „bila koja promjena preprodajne cijene“ neposredno slijedi uporaba množine u izrazu „koja se na odgovarajući način odražava na daljnjim prodajnim cijenama“. Povrh toga, izraz „bilo koja promjena“ upotrijebljen u članku 9.3.3 Antidampinškog sporazuma jest po svojoj naravi neodređen.
            94. Potom tužitelj smatra u bitnome da je metoda usporedbe NCP‑a suprotna cilju članka 9.3.3 Antidampinškog sporazuma, to jest ograničenju prepreka za neodbijanje antidampinških pristojbi. Naime, ta metoda pojačava prepreku „double jump“ na temelju koje povezani uvoznik može ishoditi ukupni povrat naplaćenih antidampinških pristojbi samo ako dokaže da je povećao preprodajne cijene u Uniji za iznos jednak dvostrukoj dampinškoj marži ili se njome pokušava opravdati novu prepreku „triple jump“.
            95. U tom pogledu, s jedne strane, iz točaka 86. do 88. ove presude proizlazi da u pogledu prodaje izvršene posredstvom povezanog uvoznika, izvoznu cijenu treba izračunati odbijanjem naplaćenih antidampinških pristojbi na temelju pravila „pristojba kao trošak“. Nadalje, neodbijanje antidampinških pristojbi predviđeno člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe predstavlja odstupanje od tog načelnog pravila i treba ga stoga usko tumačiti (točka 88. ove presude). Stoga prepreka „double jump“ koju tužitelj ističe neizbježna je posljedica toga što uvjeti postavljeni člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe nisu ispunjeni, a time i posljedica primjene pravila „pristojba kao trošak“.
            96. S druge strane, valja istaknuti da korištenje metode usporedbe PCN‑a, pod uvjetom da se dosljedno primjenjuje u svim stadijima ispitivanja zahtjeva za povrat, ne znači da su postavljeni dodatni uvjeti za ukupni povrat naplaćenih antidampinških pristojbi, nego samo to da se poštovanje uvjeta predviđenih člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe provjerava na razini pojedinačnih PCN‑a, prije nego na razini dotičnog proizvoda kao cjeline.
            97. U tim okolnostima tužitelj pogrešno smatra da metoda usporedbe PCN‑a pojačava prepreku „double jump“ ili da se njome čak pokušava opravdati novu prepreku za neodbijanje antidampinških pristojbi.
            98. Slijedom toga, valja presuditi da metoda usporedbe PCN‑a nije suprotna doslovnom i teleološkom tumačenju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe.
            99. Stoga treba odbiti tužiteljev argument.
            100. S obzirom na prethodno izneseno, Komisija nije počinila pogrešku time što je, s jedne strane, u ovom slučaju zaključila da metoda zasnovana na povećanju ukupnog prihoda, koju tužitelj brani, ne omogućuje da se na uvjerljiv način utvrdi da su povezani uvoznici valjano prevaili antidampinške pristojbe na svoje vlastite klijente sa sjedištem u Uniji, te što je, s druge strane, ocijenila da je metoda usporedbe PCN‑a najprikladnija s obzirom na okolnosti ovog slučaja, a osobito s obzirom na složenu narav dotičnog proizvoda.
            101. Stoga valja odbiti prvi dio drugog tužbenog razloga.
            – Treći dio drugog tužbenog razloga
            102. Tužitelj tvrdi da je ispitivanje uključivanja antidampinških pristojbi na temelju usporedbe PCN‑a vrlo slično praksi „poništavanja“ i da je stoga suprotno izvješću Žalbenog tijela WTO‑a „Europske zajednice – Antidampinške pristojbe na uvoz pamučne posteljine iz Indije“ (WT/DS141/AB/R) donesenom 1. ožujka 2001. te presudi od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (C‑351/04, Zb., EU:C:2007:547).
            103. Komisija osporava osnovanost tih argumenata.
            104. Uvodno valja podsjetiti da je praksu „poništavanja“ koju su sankcionirali Žalbeno vijeće WTO‑a i Sud, Komisija primijenila samo u svrhu izračuna opće dampinške marže. Ona se u slučaju u kojem dotični proizvod obuhvaća više modela u bitnome sastojala, s jedne strane, od pribrajanja samo iznosa dampinga u odnosu na sve modele u pogledu kojih je utvrđeno postojanje pozitivne dampinške marže, te, s druge strane, od poništavanja svih negativnih dampinških marži. Tako izračunat opći iznos dampinga bio je potom izražen u postotku od kumulativne vrijednosti svih izvoznih transakcija za sve modele neovisno o tome, jesu li bili predmet dampinga.
            105. U tom pogledu valja s jedne strane istaknuti da u ovom slučaju tužitelj ne osporava metodu izračuna dampinške marže, već metodu koju je Komisija primijenila radi provjere, jesu li uvjeti za neodbijanje antidampinških marži od izvozne cijene izračunane na temelju članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe, bili ispunjeni. No, metoda usporedbe PCN‑a koju tužitelj osporava nastupa u stadiju prije izračuna dampinške marže i ima različitu svrhu.
            106. S druge strane, tužitelj nije podnio nikakav dokaz u potporu svojeg navoda koji se temelji na sličnosti između prakse „poništavanja“ i metode usporedbe PCN‑a.
            107. Slijedom navedenog, on nije dokazao postojanje sličnosti između prakse „poništavanja“ i metode usporedbe PCN‑a.
            108. Naposljetku, u odgovoru na usmeno pitanje koje je Opći sud postavio na raspravi, tužitelj je pojasnio svoju argumentaciju navodeći u bitnome da je učinak prakse „poništavanja“ to jest promjene izvozne cijene i time dampinške marže, prema njegovom mišljenju, sličan učinku metode usporedbe NCP‑a.
            109. No, prethodno je navedeno da Komisija nije počinila pogrešku ocijenivši uključivanje antidampinških marži prema metodi usporedbe PCN‑a koja je s obzirom na okolnosti ovog slučaja bila ta koja je omogućila najpreciznije ispitivanje, jesu li uvjeti postavljeni člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe bili ispunjeni (točke 73., 89. i 90. gore).
            110. Slijedom toga nije osnovana tvrdnja tužitelja da je metoda usporedbe PCN‑a koju je Komisija primijenila imala za posljedicu iskrivljavanje izvozne cijene i naposljetku revidirane dampinške marže.
            111. S obzirom na prethodno izneseno valja odbiti treći dio drugog tužbenog razloga.
            – Četvrti dio drugog tužbenog razloga
            112. Tužitelj smatra da korištenje metode usporedbe PCN‑a uopće nije pravno osnovano.
            113. Komisija osporava osnovanost tog argumenta.
            114. Činjenica da pristup usporedbe PCN‑a nije nigdje spomenut u Osnovnoj uredbi ne znači da je on nezakonit ili očito pogrešan.
            115. U tom pogledu valja primijetiti da je u tužbi sam tužitelj priznao da je metoda usporedbe PCN‑a administrativna tehnika koja je u okviru izračuna ponderirane prosječne dampinške marže opravdana na temelju članka 2. stavka 12. Osnovne uredbe stoga što omogućava da se osigura pravednu usporedbu među različitim modelima ili vrstama robe koji su predmet ispitnog postupka i koji imaju različita svojstva.
            116. Međutim, tužitelj propušta objasniti što je omogućilo zaključak da je pristup usporedbe PCN‑a ili usporedbe modela bio prikladan u okviru izračuna dampinške marže, a ne u svrhu ispitivanja uključivanja antidampinških marži.
            117. U svakom slučaju, suprotno onome što tužitelj tvrdi, u praksi korištenje gore navedene metode od strane institucija nije ograničeno na izračun dampinške marže. Sud je osobito odobrio metodu usporedbe modela u svrhu izračuna praga zanemarivosti prodaje sličnog proizvoda namijenjenog potrošnji na unutarnjem tržištu države izvoznice (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 1988., Canon i dr./Vijeće, 277/85 i 300/85, Zb., EU:C:1988:467, t. 14.).
            118. S obzirom na prethodno izneseno valja odbiti četvrti dio drugog tužbenog razloga.
            – Peti dio drugog tužbenog razloga
            119. Tužitelj tvrdi da je metoda usporedbe PCN‑a koju je Komisija usvojila bila arbitrarna stoga što je u drugim predmetima Komisija bila zaključila da su uvjeti iz članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe bili ispunjeni pri čemu je pristala da uzme u obzir ponderirane prosječne preprodajne cijene u Uniji ili čak prihvatila standard dokazivanja niži od onog koji se zahtijeva u ovom slučaju.
            120. Komisija osporava osnovanost tog argumenta.
            121. Prvo, valja podsjetiti da u kontekstu postupka za povrat Komisija raspolaže širokom diskrecijom ovlasti u svrhu ispitivanja, jesu li ispunjeni uvjeti za neodbijanje antidampinških pristojbi od izračunane izvozne cijene (točka 67. ove presude). Tu diskrecijsku ovlast treba izvršavati od slučaja do slučaja uzimajući u obzir sve relevantne činjenice (vidjeti po analogiji presudu Gestetner Holdings/Vijeće i Komisija, t. 53. supra , EU:C:1990:116, t. 43.).
            122. Drugo, uvjete za neodbijanje antidampinških pristojbi od izračuna izvozne cijene mora se ocijeniti, s jedne strane, s obzirom na dokaze koje su podnijeli uvoznici koji zahtijevaju neodbijanje antidampinških pristojbi, te, s druge strane, s obzirom na činjenične okolnosti svakog predmeta.
            123. Posljedično, argument tužitelja koji se zasniva na arbitrarnosti u pristupu, koji je Komisija zauzela u pobijanoj odluci u odnosu na svoju raniju ili kasniju praksu, ne može se prihvatiti (vidjeti po analogiji presude od 7. svibnja 1991., Nakajima/Vijeće, C‑69/89, Zb., EU:C:1991:186, t. 119.; od 17. prosinca 2010., EWRIA i dr./Komisija, T‑369/08, Zb., EU:T:2010:549, t. 93., i do 10. listopada 2012., Ningbo Yonghong Fasteners/Vijeće, T‑150/09, EU:T:2012:529, t. 119. i 120.).
            124. U svakom slučaju valja utvrditi da tužitelj nije dokazao da su okolnosti o kojima je riječ u ovom predmetu bile u potpunosti istovjetne okolnostima o kojima je riječ u drugim postupcima za povrat antidampinških pristojbi ili postupcima revizije koje je on iznio u potporu svojeg argumenta koji se temelji na arbitrarnosti metode usporedbe PCN‑a.
            125. Osobito valja istaknuti da se okolnosti o kojima je riječ u ovom predmetu razlikuju od onih o kojima je riječ u predmetima koji su temelj Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 60/2012 od 16. siječnja 2012. o prekidu parcijalne privremene revizije prema članku 11. stavku 3. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 antidampinških mjera koje se primjenjuju na uvoz ferosilicija podrijetlom, između ostalog, iz Rusije (SL L 22, str. 1., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 118., str. 174.), koju je tužitelj podnio u prilogu tužbi, i Komisijinih odluka od 10. kolovoza 2012. o zahtjevima za povrat plaćenih antidampinških pristojbi na uvoz ferosilicija podrijetlom iz Rusije, koje je tužitelj podnio u prilogu dopisa od 24. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: predmeti u vezi s ferosilicijem podrijetlom iz Rusije). Naime, u odgovoru na repliku te na raspravi, s jedne strane je Komisija objasnila da je u predmetima u vezi s ferosilicijem podrijetlom iz Rusije podijelila predmetni proizvod na četiri PCN‑a i shodno tome ispitala, jesu li uvjeti postavljeni člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe bili ispunjeni za svaki PCN. S druge strane, ona je utvrdila da je uključivanje antidampinških pristojbi doista uslijedilo za jedan od četiri PCN‑a koji je predstavljao više od 80 % dotičnih transakcija što je prema njezinom stajalištu dovoljno za prihvaćanje zahtjeva za neodbijanje antidampinških pristojbi od izvozne cijene izračunane na temelju članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe.
            126. S druge strane, u ovom slučaju je nesporno da za pet od deset najprodavanijih PCN‑a nije dokazano da su antidampinške pristojbe prevaljene na klijente povezanih uvoznika.
            127. U tom kontekstu tužitelj ne može prigovarati Komisiji da uopće nije prihvatila isto rješenje kao u predmetima u vezi s ferosilicijem podrijetlom iz Rusije.
            128. Stoga valja odbiti peti dio drugog tužbenog razloga.
            – Drugi dio drugog tužbenog razloga
            129. Tužitelj u bitnome smatra da je cjelovito odbijanje antidampinških pristojbi od izračuna izvozne cijene neproporcionalno stoga što ono obuhvaća pristojbe naplaćene za modele ili PCN‑e kod kojih su pristojbe bile uključene u naknadne preprodajne cijene. Pri tome je Komisija stoga propustila utvrditi pouzdanu izvoznu cijenu i pouzdanu ponderiranu prosječnu dampinšku maržu.
            130. Komisija osporava osnovanost tih argumenata.
            131. Uvodno valja s jedne strane podsjetiti da članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe predstavlja iznimku od pravila „pristojba kao trošak“ postavljenog člankom 2. stavkom 9. drugim podstavkom iste uredbe. Mogućnost da se antidampinške pristojbe ne odbiju od izračunane izvozne cijene treba stoga usko tumačiti (točke 87. i 88. gore).
            132. S druge strane, nakon ispitivanja uključivanja antidampinških pristojbi na temelju usporedbe PCN‑a, Komisija je utvrdila da za velik broj PCN‑a nije dokazano da su antidampinške pristojbe uključene u preprodajne cijene i prodajne cijene u Uniji.
            133. Međutim, analiza usporedbom PCN‑a koju je Komisija provela također je otkrila da su za pet od deset najprodavanijih PCN‑a preprodajne cijene koje su povezani uvoznici primjenjivali na nezavisne kupce sa sjedištem u Uniji odražavale naplaćene antidampinške pristojbe. Kao što proizlazi iz proračunske tablice koju je Komisija sastavila te je priložena njezinoj poruci elektroničke pošte od 26. srpnja 2011. i dostavljena od strane tužitelja u prilogu A.14 tužbi, pet gore navedenih PCN‑a odgovaraju, s jedne strane, količini od 119 523 zračnih kompresora prodanih od ukupne količine od 229 239 zračnih kompresora koje su tijekom razdoblja ispitnog postupka za povrat prodali povezani uvoznici, te, s druge strane, više od 50 % od ukupne vrijednosti cijene, troška, osiguranja i tereta kod navedene prodaje.
            134. S obzirom na ove okolnosti i pojašnjenja valja ispitati, je li Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni i uslijed toga povrijedila članak 2. stavke 9. i 11. te članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe, time što je plaćene antidampinške pristojbe odbila od izračunane izvozne cijene, iako su te pristojbe doista bile uključene kod određenih PCN‑a.
            135. Uvodno valja istaknuti, kao što to s pravom tužitelj smatra da postoji nesporna veza između članka 2. stavka 9. i članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe.
            136. Naime, s jedne strane, članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe izričito dva puta upućuje na članak 2. i članak 2. stavak 9. iste uredbe.
            137. S druge strane, u okviru postupka revizije ili povrata antidampinških pristojbi, ispitivanje prevaljivanja antidampinških pristojbi na klijente povezanog uvoznika, predviđeno člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe je stadij u izračunu izvozne cijene izračunane na temelju članka 2. stavka 9. navedene uredbe. Naime, ovisno o ishodu tog ispitivanja, antidampinške pristojbe bit će odbijene od izračunane izvozne cijene i imat će stoga izravni utjecaj na njezin iznos jer će nužno biti manja nego kada antidampinške pristojbe ne bi bile odbijene.
            138. Povrh toga, valja primijetiti da što je izvozna cijena niža to je veća razlika glede uobičajene vrijednosti i viša je revidirana dampinška marža.
            139. Člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe doprinosi se stoga izračunu izvozne cijene te neizravno izračunu revidirane dampinške marže.
            140. U tom kontekstu Komisija mora usvojiti usklađene metode u svrhu primjene članka 2. stavaka 9. i 11. te članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe.
            141. U tom pogledu valja podsjetiti da je u svrhu izračuna izvozne cijene, kada je dotični proizvod bio prodan u Uniji posredstvom povezanih uvoznika, Komisija smatrala prikladnijim osobito s obzirom na prirodu dotičnog proizvoda da provjeri, jesu li antidampinške pristojbe bile uključene za svaki PCN.
            142. Nadalje, Komisija je provela tu analizu usporedbe PCN‑a tako što je, s jedne strane, izračunala jedinstvenu ponderiranu prosječnu izvoznu cijenu i jedinstvenu ponderiranu prosječnu uobičajenu vrijednost za svaki PCN, te je, s druge strane, izračunala dampinšku maržu za svaki PCN prije nego što je izračunala jedinstvenu dampinšku maržu za svaki dotični proizvod.
            143. Međutim, Komisija nije izvela sve posljedice iz metode usporedbe PCN‑a koju je sama odlučila primijeniti jer nije prihvatila neodbijanje antidampinških pristojbi od izvoznih cijena PCN‑a za koje su antidampinške pristojbe doista bile uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji. Slijedom toga ona je odbila sve naplaćene antidampinške pristojbe od izvozne cijene izračunane na temelju članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe čime je umjetno smanjila jedinstvenu ponderiranu prosječnu izvoznu cijenu za PCN i slijedom toga povećala stopu revidirane dampinške marže društva Nu Air Shanghai.
            144. S obzirom na to utvrđenje, valja presuditi da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni koja je imala utjecaj na stopu revidirane dampinške marže i time na iznos antidampinških pristojbi koji se mora vratiti tužitelju, pri čemu se podsjeća na to da taj iznos potječe od razlike između početne dampinške marže i revidirane dampinške marže (točka 14. ove presude).
            145. Argumenti koje je Komisija istaknula ne mogu opovrgnuti prethodni zaključak.
            146. Na prvom mjestu Komisija tvrdi da u skladu s uskim tumačenjem članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe nije moguće odbiti naplaćene antidampinške pristojbe samo za određene transakcije, modele ili PCN‑e, a ne i za druge jer to ne omogućuje da se otkloni rizik od iskrivljavanja pristojbe i manipulacije cijena te je stoga suprotno cilju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe u vidu isključivanja svake mogućnosti iskrivljavanja preprodajnih cijena i naknadnih prodajnih cijena koje proistječu iz prakse dampinga. Naime, ako se prihvati djelomično neodbijanje antidampinških pristojbi, povezani bi uvoznik mogao uvesti unutarnje kompenzatorne mehanizme, na primjer uključivanjem antidampinških pristojbi u cijenu PCN‑a u odnosu na koje zahtjev nije baš prilagodljiv, a ne u cijenu drugih PCN‑a za koje je zahtjev vrlo prilagodljiv.
            147. U tom pogledu s jedne strane valja podsjetiti da člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe nije utvrđena metoda za ocjenu, jesu li antidampinške pristojbe bile valjano uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji i da stoga Komisija na tom području raspolaže širokom diskrecijskom ovlasti (točke 64. do 67. ove presude). Isto tako, nasuprot onome što u bitnome Komisija smatra, članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe ne nalaže joj da sustavno odbija sve naplaćene antidampinške pristojbe u slučaju kao što je predmetni, u kojem se na temelju ispitivanja uključivanja antidampinških pristojbi prema metodi usporedbe PCN‑a nije moglo zaključiti da su te pristojbe uključene za sve PCN‑e, nego samo za neke od njih.
            148. S druge strane, Komisija nije dokazala da je u ovom slučaju povezani uvoznik zaobišao propise uvodeći kompenzatorne mehanizme između najprodavanijih PCN‑a i najmanje prodavanih PCN‑a, ili između PCN‑a za koje zahtjev nije bio baš prilagodljiv i onih za koje je zahtjev bio vrlo prilagodljiv.
            149. Stoga treba odbiti Komisijin argument.
            150. Na drugom mjestu, Komisija smatra da se djelomično neodbijanje antidampinških pristojbi mora isključiti jer je u praksi neprimjenjivo u pogledu novih proizvoda. Naime, u izostanku usporedivih proizvoda prodanih tijekom početnog ispitnog postupka, nemoguće je provjeriti, jesu li njihove preprodajne cijene toliko povećane da se u njima mogu odražavati naplaćene antidampinške pristojbe.
            151. Međutim, jedini uvjet postavljen člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe jest taj da povezani uvoznik dostavi dokaz iz kojeg se može zaključiti da su antidampinške pristojbe uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji.
            152. U tom kontekstu, pod uvjetom da je „uvjerljiv“, dokaz o uključivanju antidampinških pristojbi u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji može se dostaviti u bilo kojem obliku, a ne samo u obliku usporedbe između prodajnih cijena koje su primjenjivane prije uvođenja antidampinških pristojbi i onih koje su primjenjivane nakon toga.
            153. Stoga treba odbiti Komisijin argument.
            154. Treće, Komisija osporava tužiteljev navod prema kojem bi u slučaju da antidampinška pristojba nije bila odbijena od izvozne cijene izračunane za pet PCN‑a za koje je metoda usporedbe PCN‑a omogućila utvrđenje da su antidamimpinške pristojbe bile uključene u preprodajne cijene i naknadne preprodajne cijene, revidirana dampinška marža bila 4,28 % umjesto 10,7 %. U tom pogledu ona primjećuje da je dampinška marža izračunata za dva od pet gore navedena PCN‑a u stvarnosti bila viša od opće dampinške marže utvrđene tijekom početnog ispitnog postupka i tijekom ispitnog postupka za povrat. Stoga ona smatra da bi bilo nepravedno omogućiti da se za te prodaje, koje su predmet iznadprosječnog dampinga, koristi neodbijanje antidampinških pristojbi.
            155. Međutim, kao što to s pravom tužitelj ističe, budući da su antidampinške pristojbe bile odbijene od izračunane izvozne cijene za transakcije koje se odnose na dva PCN‑a navedena u točki 154. ove presude, dampinška marža ovih potonjih je viša od prosječne.
            156. Stoga treba odbiti Komisijin argument.
            157. S obzirom na prethodno izneseno, Komisija je počinila očitu pogrešku u ocjeni kada je općenito odbila antidampinške pristojbe, a ne samo od izvoznih cijena PCN‑a za koje je nakon analize usporedbe PCN‑a utvrdila da antidampinške pristojbe nisu bile uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji čime je povrijedila članak 2. stavke 9. i 11. te članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe.
            158. Nije sporno da bi u izostanku pogreške koju je Komisija počinila iznos antidampinških pristojbi, koji se mora vratiti tužitelju, bio viši od onog navedenog u članku 1. pobijane odluke.
            159. Slijedom navedenog, valja prihvatiti drugi dio drugog tužbenog razloga i stoga prvi dio tužbenog zahtjeva tako da se djelomično poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem Komisija tužitelju nije dodijelila povrat neopravdano naplaćenih antidampinških pristojbi iznad iznosa navedenih u članku 1. navedene odluke, pri čemu nije potrebno ispitati prvi i treći tužbeni razlog koji su izneseni u prilog prvog dijela tužbenog zahtjeva.
            Drugi dio tužbenog zahtjeva koji se odnosi na privremeno održavanje na snazi učinaka pobijane odluke na temelju članka 264. UFEU‑a
            160. Tužitelj u bitnome zahtijeva od Općeg suda da u slučaju u kojem bi on prihvatio prvi dio tužbenog zahtjeva, iskoristi ovlasti koje su mu dodijeljene na temelju članka 264. UFEU‑a i stoga naloži da se učinci pobijane odluke održe na snazi do donošenja mjera Komisije potrebnih za usklađivanje s presudom Općeg suda. U tom pogledu, prvo, tužitelj tvrdi da bi poništenje pobijane odluke značilo njegovu obvezu da nadležnim tijelima vrati sve iznose koji su mu vraćeni na temelju navedene odluke. Drugo, on pojašnjava da traži samo ispravak pobijane odluke, a ne njezino poništenje u svim točkama jer je ona djelomično povoljna za njega.
            161. Komisija ne ističe prigovor protiv drugog dijela tužbenog zahtjeva.
            162. U tom pogledu valja podsjetiti da pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem je Komisija djelomično odbila prihvatiti zahtjeve za povrat antidampinških pristojbi koje je tužitelj podnio, te mu shodno tome nije dodijelila povrat iznad iznosa navedenih u članku 1. navedene odluke, u pogledu čega će Komisija morati izračunati točan iznos.
            163. U tim okolnostima, djelomično poništenje pobijane odluke ne znači da je tužitelj dužan vratiti nadležnim tijelima iznose koji su mu vraćeni na temelju navedene odluke.
            164. S obzirom na prethodno izneseno valja odbiti argumentaciju tužitelja kao bespredmetnu i stoga odbiti drugi dio tužbenog zahtjeva.
            Troškovi
            165. Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija u bitnome nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevom zahtjevu.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (prvo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Članak 1. Odluke Komisije C (2011) 8804 final od 6. prosinca 2011. o zahtjevima za povrat antidampinških pristojbi naplaćenih na uvoz određenih kompresora podrijetlom iz Narodne Republike Kine poništava se u dijelu u kojem se društvu Mecafer ne dodjeljuje povrat antidampinških pristojbi neopravdano naplaćenih iznad iznosa koji su navedeni u tom članku.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. listopada 2017.#UAB „LitSpecMet“ protiv UAB Vilniaus lokomotyvų remonto depas.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vilniaus apygardos teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi radova, robe i usluga – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 1. stavak 9. – Pojam ‚javni naručitelj’ – Društvo u vlasništvu javnog naručitelja – Transakcije unutar skupine društava.#Predmet C-567/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi radova, robe i usluga – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 1. stavak 9. – Pojam ‚javni naručitelj’ – Društvo u vlasništvu javnog naručitelja – Transakcije unutar skupine društava”
      U predmetu C‑567/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vilniaus apygardos teismas (Okružni sud u Vilniusu, Litva), odlukom od 21. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 2. studenoga 2015., u postupku

         „LitSpecMet” UAB

      protiv

         „Vilniaus lokomotyvų remonto depas” UAB,

      uz sudjelovanje:

         „Plienmetas” UAB,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), C. Vajda i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za „LitSpecMet” UAB, C. Maczkovics, R. Martens i V. Ostrovskis, advokatai,

               –

               za „Vilniaus lokomotyvų remonto depas” UAB, D. Soloveičik, advokatas, i G. Jokubauskas, zastupnik društva,

               –

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas, D. Stepanienė i R. Butvydytė, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, J. Möller, u svojstvu agenta,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i F. Batista, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Tokár, A. Steiblytė i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 9. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1251/2011 od 30. studenoga 2011. (SL 2011., L 319, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 159.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/18).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava „LitSpecMet” UAB i „Vilniaus lokomotyvų remonto depas” UAB (u daljnjem tekstu: VLRD) u vezi s ugovorom o javnoj nabavi šipki od željeznih kovina koju je potonji dijelom dodijelio društvu LitSpecMet.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Direktiva 2004/18 ukinuta je i zamijenjena Direktivom 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18 (SL 2014., L 94, str. 65.), s učinkom od 18. travnja 2016.

               4

               Članak 1. stavak 2. točka (c) Direktive 2004/18 određivao je „ugovore o javnoj nabavi robe” kao ugovore o javnoj nabavi koji nisu ugovori o javnim radovima, a čiji je predmet kupnja, najam, zakup ili najam s pravom, s opcijom kupnje proizvoda ili bez nje.

               5

               Članak 1. stavak 9. te direktive određivao je:
               „‚Javni naručitelj’ je država, regionalne ili lokalne vlasti, tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava, zajednice koje su osnovale jedno ili nekoliko takvih vlasti, ili jedno ili nekoliko takvih tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava;
               ‚Tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava’ znači svako tijelo koje:

                        (a)

                        je osnovano za određenu svrhu radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, koje nema industrijski ili trgovački karakter, i

                        (b)

                        ima pravnu osobnost; i

                        (c)

                        financira, većim dijelom, država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava; ili koje je podložno nadzoru nad poslovanjem od strane tih tijela; ili koje ima upravni, upraviteljski ili nadzorni odbor čijih je više od polovice članova imenovala država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava.

                  […]”

               6

               Članak 7. te direktive, pod naslovom „Pragovi za ugovore o javnoj nabavi”, propisivao je:
               „Ova Direktiva primjenjuje se na ugovore o javnoj nabavi koji nisu izuzeti u skladu s iznimkama navedenim u člancima 10. i 11. i člancima 12. do 18. i koji imaju vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost (PDV) za koju je procijenjeno da je jednaka ili veća od sljedećih pragova:
               […]

                        (b)

                        200000 EUR:

                                 –

                                 za ugovore o javnoj nabavi robe i javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] koje sklapaju javni naručitelji osim onih navedenih u Prilogu IV.,

                  […]”

         Litavsko pravo

               7

               Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas (litavski Zakon o javnoj nabavi), kojim se u litavsko pravo prenosi Direktiva 2004/18, u članku 4., naslovljenom „Javni naručitelji”, propisuje:
               „1.   Javni je naručitelj:

                        1)

                        državno ili lokalno tijelo;

                        2)

                        pravna osoba javnog ili privatnog prava koja ispunjava uvjete predviđene stavkom 2. ovog članka;

                        3)

                        zajednica tijelâ iz točke 1. ovog stavka i/ili pravnih osoba javnog ili privatnog prava iz točke 2. ovog stavka;

                        4)

                        naručitelji koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga navedeni u točkama 2. do 4. članka 70. stavka 1. ovog zakona.

                  2.   Javni naručitelj je pravna osoba javnog ili privatnog prava (koja nije nacionalno ili lokalno tijelo) ako je cijela njezina djelatnost ili određen dio namijenjen za određenu svrhu radi zadovoljavanja potreba u općem interesu bez industrijskog ili trgovačkog karaktera i ako ispunjava barem jedan od sljedećih uvjeta:

                        1)

                        više od 50 % njezine djelatnosti financira se iz proračuna države ili lokalnih tijela ili drugim sredstvima države ili lokalnih zajednica ili sredstvima drugih pravnih osoba javnog ili privatnog prava iz ovog stavka;

                        2)

                        kontrolira je (njome upravlja) nacionalna ili lokalna uprava ili druge pravne osobe javnog ili privatnog prava iz ovog stavka;

                        3)

                        više od polovice članova njezina upravnog, upraviteljskog ili nadzornog odbora imenuju nacionalna ili lokalna upravna tijela ili pravne osobe privatnog ili javnog prava iz ovog stavka. […]”

               8

               U članku 10. stavku 5. litavskog Zakona o javnoj nabavi određeno je:
               „Odredbe ovog zakona ne primjenjuju se kada javni naručitelj sklopi ugovor sa subjektom koji je od njega pravno odvojen i nad kojim obavlja kontrolu sličnu onoj koju provodi nad svojim službama ili tijelima te kojega je isključivi vlasnik (ili u odnosu na kojeg izvršava prava i obveze države ili lokalnog tijela kao jedini član) i kada je kontrolirani subjekt najmanje 90 % prometa u prethodnoj poslovnoj godini (ili razdoblju proteklom od njegova osnutka, ako svoju djelatnost obavlja manje od jedne poslovne godine) ostvario obavljanjem djelatnosti namijenjenih zadovoljavanju potreba tog javnog naručitelja ili omogućavanju obavljanja njegovih zadaća.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               VLRD je trgovačko društvo koje je osnovano 2003., nakon preustroja društva „Lietuvos geležinkeliai” AB (u daljnjem tekstu: „litavsko željezničko društvo”) i kojeg je predmet poslovanja, među ostalim, proizvodnja i održavanje lokomotiva i vagona te željezničkih lokomotiva napajanih iz električne mreže i vučnih jedinica.

               10

               VLRD je društvo kći litavskog željezničkog društva, koje je njegov jedini član. Potonje je u vrijeme činjeničnog stanja bilo glavni klijent društva VLRD, s obzirom na to da su njegove narudžbe činile gotovo 90 % VLRD‑ova prometa.

               11

               VLRD je 2013. proveo pojednostavnjeni otvoreni postupak javne nabave šipki od željeznih kovina, na koji se javilo društvo LitSpecMet, prije nego što je bilo određeno uspješnim ponuditeljem samo za dio svoje ponude.

               12

               LitSpecMet zatražio je poništenje tog postupka i provođenje novog postupka u skladu s litavskim Zakonom o javnoj nabavi zbog toga što je, prema njegovu mišljenju, VLRD javni naručitelj u smislu litavskog Zakona o javnoj nabavi.

               13

               S tim u vezi, LitSpecMet je u biti naveo, s jedne strane, da je VLRD osnovan radi zadovoljavanja potreba litavskog željezničkog društva, poduzeća koje financira država i kojem je povjereno pružanje javnih usluga, i, s druge strane, da uvjeti pod kojima je on matičnom društvu obavljao isporuke usluga i robe ne odgovaraju uobičajenim uvjetima tržišnog natjecanja. LitSpecMet je na temelju toga zaključio da su ti elementi dovoljni za utvrđenje da je VLRD‑ova djelatnost namijenjena zadovoljavanju potreba u općem interesu koje nemaju industrijski ili trgovački karakter i da je stoga to društvo javni naručitelj na kojeg se primjenjuju pravila o javnoj nabavi.

               14

               Vilniaus apygardos teismas (Okružni sud u Vilniusu, Litva) odbio je zahtjeve društva LitSpecMet. Tu je odluku potvrdio Lietuvos apeliacinis teismas (Žalbeni sud u Litvi).

               15

               Kako bi potvrdio prvostupanjsku odluku, Lietuvos apeliacinis teismas (Žalbeni sud u Litvi) naveo je, među ostalim, da je VLRD osnovan za obavljanje gospodarske djelatnosti i ostvarenje dobiti, što je bilo dokazano činjenicom da je on sam snosio rizike svojeg poslovanja, a da država nije pokrivala njegove gubitke. Žalbeni je sud, nadalje, ocijenio da se ne može smatrati da VLRD‑ova djelatnost zadovoljava potrebu u općem interesu svih državljana jer je bilo dokazano da se društvo VLRD razvijalo u okružju tržišnog natjecanja i da su, iako ono u trenutku činjeničnog stanja jest dogovorilo gotovo cijelu svoju prodaju s litavskim željezničkim društvom, ostvarene projekcije upućivale na to da u 2016. navedena prodaja ne bi činila više od 15 % VLRD‑ovih poslovnih djelatnosti.

               16

               Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) ukinuo je odluku Lietuvos apeliacinis teismasa (Žalbeni sud u Litvi).

               17

               U tu svrhu Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) pošao je od premise prema kojoj rješenje spora o kojem odlučuje ovisi o tumačenju koje treba donijeti u vezi s izrazom „tijelo osnovano za određenu svrhu radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, koje nema industrijski ili trgovački karakter”, uporabljenom u članku 1. stavku 9. drugom podstavku točki (a) Direktive 2004/18 i preuzetom u članku 4. litavskog Zakona o javnoj nabavi.

               18

               S tim u vezi, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) naveo je, među ostalim, da se funkcionalnim pristupom glede pojma „tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava”, koji je usvojio Sud, za odluku je li neka osoba javni naručitelj uzimaju u obzir različiti elementi analize, kao što su postojanje ili nepostojanje stanja tržišnog natjecanja na tržištu na kojem djeluje, okolnosti u kojima je predmetni subjekt osnovan, mogućnost ili nemogućnost zamjene tog subjekta drugim sudionikom ili još pitanje je li taj subjekt snosio rizike proizišle iz svoje djelatnosti ili nije.

               19

               Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) u biti je naveo da su i prvostupanjski i žalbeni sud propustili ispitati posebnosti gospodarskih djelatnosti koje osigurava VLRD, osobito kad je riječ o intenzitetu tržišnog natjecanja koji prevladava u gospodarskom sektoru u kojem se to društvo razvijalo. Smatrao je da su ti sudovi pridali suviše važnosti VLRD‑ovu pravnom obliku, u ovom slučaju trgovačkom društvu, kako bi zaključili da on nije javni naručitelj.

               20

               Osim toga, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) naveo je da je VLRD izvršio petnaest unutarnjih transakcija godišnje u korist svojeg matičnog društva, koje za tu vrstu transakcija nije moralo primjenjivati pravila o javnoj nabavi. S tim u vezi, naglasio je da bi matično društvo, ako bi samo osiguravalo djelatnosti koje osigurava njegovo društvo kći, bilo podložno navedenim pravilima u pogledu stjecanja vozila, materijala i druge robe potrebne za održavanje lokomotiva i željezničkih vozila i za druge radove, u skladu s litavskim Zakonom o javnoj nabavi. Naveo je da u takvoj situaciji valja provjeriti nije li činjenica da se matično društvo koristi uslugama društva kćeri za obavljanje gospodarskih djelatnosti koje su u općem interesu takve naravi da omogućuje zaobilaženje zakonodavstva o javnoj nabavi.

               21

               Predmet je vraćen na ponovno odlučivanje Lietuvos apeliacinis teismasu (Žalbeni sud u Litvi), koji je ukinuo odluku Vilniaus apygardos teismasa (Okružni sud u Vilniusu) i vratio mu predmet na ponovno odlučivanje.

               22

               U tim je okolnostima Vilniaus apygardos teismas (Okružni sud u Vilniusu, Litva) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. stavak 9. Direktive 2004/18/EZ tumačiti na način da se društvo koje:

                                 –

                                 je osnovao javni naručitelj koji obavlja djelatnost u području željezničkog prijevoza, i to upravljanje željezničkom infrastrukturom te prijevoz tereta i putnika;

                                 –

                                 samostalno obavlja poslovnu djelatnost, usvaja poslovnu strategiju, donosi odluke o uvjetima obavljanja svoje djelatnosti (tržište proizvoda, segment korisnika itd.), sudjeluje na konkurentnom tržištu diljem Europske unije i izvan tržišta Unije obavljajući usluge proizvodnje i održavanja željezničkih vozila te sudjeluje u postupcima javne nabave povezanima s tom djelatnošću u cilju dobivanja narudžbi od trećih subjekata (različitih od matičnog društva);

                                 –

                                 obavlja usluge održavanja željezničkih vozila svojem osnivaču u okviru unutarnjih transakcija, a vrijednost tih usluga čini 90 % ukupne djelatnosti društva;

                                 –

                                 pri čemu su usluge koje obavlja svojem osnivaču namijenjene obavljanju njegove djelatnosti prijevoza tereta i putnika;

                           ne može smatrati javnim naručiteljem?

                        2.

                        Ako Sud utvrdi da pod gore izloženim okolnostima društvo treba smatrati ‚javnim naručiteljem’, treba li članak 1. stavak 9. Direktive 2004/18/EZ tumačiti na način da društvo gubi status javnog naručitelja ako vrijednost usluga održavanja željezničkih vozila isporučenih u okviru unutarnjih transakcija javnom naručitelju koji je osnovao dotično društvo padne ili čini manje od 90 % ili dio koji nije glavnina ukupnog prometa koji društvo ostvaruje iz svoje djelatnosti?”

         O prethodnim pitanjima

               23

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 9. drugi podstavak Direktive 2004/18 tumačiti na način da se društvo koje je, s jedne strane, u cijelosti u vlasništvu javnog naručitelja kojeg je djelatnost zadovoljavanje potreba u općem interesu i koje, s druge strane, obavlja isto toliko transakcija za tog javnog naručitelja kao i na konkurentnom tržištu može smatrati „tijelom kojim se upravlja na temelju javnog prava” u smislu te odredbe i koji utjecaj s tim u vezi ima činjenica da vrijednost unutarnjih transakcija u budućnosti može činiti manje od 90 % ili dio koji nije glavnina ukupnog prometa društva.

               24

               Uvodno valja navesti da sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju ne daje nikakvo pojašnjenje u pogledu iznosa javne nabave o kojoj je riječ u glavnom postupku, tako da nije moguće sa sigurnošću utvrditi je li vrijednost te javne nabave prešla prag određen u članku 7. točki (b) Direktive 2004/18 i, prema tome, je li jedan od bitnih uvjeta za primjenu te direktive ispunjen u glavnom postupku.

               25

               Zbog duha suradnje koji prevladava u odnosima između nacionalnih sudova i Suda u okviru prethodnog postupka, izostanak takvog prethodnog utvrđenja suda koji je uputio zahtjev ne dovodi do nedopuštenosti zahtjeva ako, unatoč tom nedostatku, Sud, s obzirom na podatke koji proizlaze iz spisa, smatra da može dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev. O tome je osobito riječ kada odluka o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku sadržava dovoljno relevantnih podataka za utvrđenje da se uvjeti za primjenu sekundarnog akta Unije mogu ispuniti. Međutim, Sud daje odgovor samo pod uvjetom da je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da su ti uvjeti ispunjeni (vidjeti analogijom presudu od 11. prosinca 2014., Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino i dr., C‑113/13, EU:C:2014:2440, t. 48.).

               26

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da u predmetnom slučaju provjeri je li ispunjen uvjet koji se odnosi na prag od 200000 eura, kako je predviđen u članku 7. točki (b) Direktive 2004/18.

               27

               Nesporno je da se smatra da se djelatnost litavskog željezničkog društva koja uključuje pružanje javnih usluga putničkog prijevoza izvršava za zadovoljavanje potreba u općem interesu i da to društvo treba smatrati „tijelom kojim se upravlja na temelju javnog prava” i, prema tome, javnim naručiteljem.

               28

               Stoga se prvim pitanjem nastoji razjasniti treba li VLRD također smatrati „tijelom kojim se upravlja na temelju javnog prava”.

               29

               U skladu s člankom 1. stavkom 9. drugim podstavkom točkama (a) do (c) Direktive 2004/18, „tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava” znači svako tijelo koje je, kao prvo, osnovano za određenu svrhu radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, koje nema industrijski ili trgovački karakter, koje, kao drugo, ima pravnu osobnost i koje, kao treće, financira, većim dijelom, država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava; ili koje je podložno nadzoru nad poslovanjem od strane tih tijela; ili koje ima upravni, upraviteljski ili nadzorni odbor čijih je više od polovice članova imenovala država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava.

               30

               Kao što je to Sud dosljedno smatrao, uvjeti navedeni u tom članku su kumulativni, tako da, ako samo jedan od tih uvjeta ne postoji, tijelo se ne može smatrati „tijelom kojim se upravlja na temelju javnog prava”, a stoga ni javnim naručiteljem u smislu Direktive 2004/18 (vidjeti u tom smislu presude od 22. svibnja 2003., Korhonen i dr., C‑18/01, EU:C:2003:300, t. 32. i od 10. travnja 2008., Ing. Aigner, C‑393/06, EU:C:2008:213, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Pojam „javni naručitelj”, uključujući i pojam „tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava” – s obzirom na ciljeve direktiva u području javne nabave, kojima se istodobno nastoji isključiti opasnost da se prednost da ponuditeljima ili nacionalnim kandidatima tijekom cijelog postupka javne nabave koji provode javni naručitelji i mogućnost da se tijelo koje financira ili kontrolira država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava vodi razlozima koji nisu ekonomski – treba tumačiti funkcionalno i široko (vidjeti u tom smislu presudu od 15. svibnja 2003., Komisija/Španjolska, C‑214/00, EU:C:2003:276, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Valja navesti kako se čini da VLRD ispunjava uvjete predviđene u članku 1. stavku 9. drugom podstavku točkama (b) i (c) Direktive 2004/18. Naime, nesporno je da ima pravnu osobnost. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je VLRD društvo kći u kojem 100 % udjela ima litavsko željezničko društvo i koje ga „kontrolira”.

               33

               Jedino pitanje koje je stoga potrebno analizirati odnosi se na to je li društvo VLRD „osnovano za određenu svrhu radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, koje nema industrijski ili trgovački karakter”, u smislu članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (a) Direktive 2004/18.

               34

               Iz teksta članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (a) Direktive 2004/18 proizlazi da zahtjev koji je ondje postavljen mora zadovoljiti tijelo kojeg se kvalifikacija ispituje, a ne neko drugo tijelo, čak i ako je potonje matično društvo prvog tijela koje obavlja isporuku robe ili usluga. Stoga nije dovoljno da je poduzeće osnovao javni naručitelj ili da se njegove djelatnosti financiraju financijskim sredstvima koja proizlaze iz djelatnosti koje obavlja javni naručitelj kako bi se njega samog smatralo javnim naručiteljem (presuda od 15. siječnja 1998., Mannesmann Anlagenbau Austria i dr., C‑44/96, EU:C:1998:4, t. 39.).

               35

               Nadalje, valja uzeti u obzir da uporaba izraza „posebno” svjedoči o volji zakonodavca Unije da podvrgne obvezujućim pravilima o javnoj nabavi samo tijela koja su osnovana s posebnim ciljem radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, koja nemaju industrijski ili trgovački karakter i kojih djelatnost odgovara takvim potrebama.

               36

               Stoga najprije valja utvrditi je li VLRD osnovan s posebnim ciljem radi zadovoljavanja potreba u općem interesu i odgovaraju li te djelatnosti stvarno tim potrebama, prije nego što se, ovisno o slučaju, ispita imaju li takve potrebe ili nemaju industrijski ili trgovački karakter (vidjeti u tom smislu presudu od 22. svibnja 2003., Korhonen i dr., C‑18/01, EU:C:2003:300, t. 40.).

               37

               U ovom slučaju iz izričaja prvog pitanja proizlazi da VLRD obavlja isporuku robe i usluga kako bi „[matičnom društvu] omogućio da obavlja svoju djelatnost prijevoza putnika i robe”.

               38

               Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je VLRD osnovan nakon preustroja litavskog željezničkog društva i da su „i [VLRD‑ovo] osnivanje i njegova djelatnost uvijek bili namijenjeni zadovoljavanju potreba njegova osnivača, to jest potreba u općem interesu”. S tim u vezi, valja navesti da je, u glavnom postupku, VLRD‑ova djelatnost – među ostalim, proizvodnja i održavanje lokomotiva i vozila te isporuka tih proizvoda i tih usluga litavskom željezničkom društvu – nužna kako bi potonje moglo obavljati svoju djelatnost namijenjenu zadovoljavanju potreba u općem interesu.

               39

               Stoga je VLRD osnovan s posebnim ciljem radi zadovoljavanja potreba svojeg matičnog društva ako potrebe koje VLRD treba zadovoljavati čine nužan uvjet za obavljanje djelatnosti u općem interesu tog matičnog društva, što je, međutim, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               40

               Potrebno je navesti da je nebitno to što, osim djelatnosti radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, tijelo o kojem je riječ obavlja i druge djelatnosti s ciljem ostvarenja dobiti na konkurentnom tržištu (vidjeti u tom smislu presude od 15. siječnja 1998., Mannesmann Anlagenbau Austria i dr., C‑44/96, EU:C:1998:4, t. 25. i od 10. travnja 2008., Ing. Aigner, C‑393/06, EU:C:2008:213, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Stoga činjenica da VLRD obavlja ne samo djelatnosti radi zadovoljavanja potreba u općem interesu unutarnjim transakcijama s litavskim nacionalnim željezničkim društvom, kako bi ono moglo obavljati svoju djelatnost prijevoza, nego i druge djelatnosti s ciljem ostvarenja dobiti u tom pogledu nije relevantna.

               42

               Za potrebe ocjene toga je li neko tijelo obuhvaćeno pojmom „tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava” u smislu članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (a) Direktive 2004/18 također je potrebno da ono zadovoljava potrebe u općem interesu koje nemaju industrijski ili trgovački karakter.

               43

               S tim u vezi, valja navesti da ocjenu tog karaktera treba izvršiti uzimajući u obzir sve relevantne pravne i činjenične elemente, poput okolnosti koje su postojale prilikom osnivanja predmetnog tijela i uvjeta u kojima je obavljalo djelatnosti radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, uključujući, među ostalim, nepostojanje tržišnog natjecanja na tržištu, nepostojanje slijeđenja cilja ostvarenja dobiti, nepostojanje preuzimanja rizika povezanih s tim djelatnostima te eventualno javno financiranje predmetnih djelatnosti.

               44

               Kao što je to Sud presudio, ako, kad je riječ o zadovoljavanju potreba općem interesu, predmetno tijelo djeluje pod normalnim tržišnim uvjetima, slijedi cilj ostvarenja dobiti i snosi gubitke povezane s obavljanjem tih djelatnosti, malo je vjerojatno da potrebe koje nastoji zadovoljiti nemaju industrijski ili trgovački karakter (presuda od 16. listopada 2003., Komisija/Španjolska, C‑283/00, EU:C:2003:544, t. 81. i 82. i navedena sudska praksa).

               45

               Međutim, postojanje razvijenog tržišnog natjecanja ne omogućuje samo po sebi zaključak da ne postoji potreba u općem interesu koja nema industrijski ili trgovački karakter.

               46

               U tim okolnostima na sudu koji je uputio zahtjev jest da na temelju svih pravnih i činjeničnih elemenata predmetnog slučaja provjeri jesu li u trenutku dodjele ugovora o javnoj nabavi o kojoj je riječ u glavnom postupku djelatnosti koje je obavljao VLRD radi zadovoljavanja potreba u općem interesu izvršene u situaciji tržišnog natjecanja i osobito je li se VLRD, s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja, mogao voditi razlozima koji nisu ekonomski.

               47

               Međutim, s tim u vezi nije relevantna okolnost koju je istaknuo sud koji je uputio zahtjev u zahtjevu za prethodnu odluku, prema kojoj bi se količina unutarnjih transakcija ostvarenih s litavskim željezničkim društvom u odnosu na ukupan VLRD‑ov promet u budućnosti mogla smanjiti, s obzirom na to da je na tom sudu da ispita situaciju tog društva u trenutku dodjele predmetnog ugovora o javnoj nabavi.

               48

               Stoga na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 1. stavak 9. drugi podstavak Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da društvo koje je, s jedne strane, u cijelosti u vlasništvu javnog naručitelja kojeg je djelatnost zadovoljavanje potreba u općem interesu i koje, s druge strane, obavlja isto toliko transakcija za tog javnog naručitelja kao i na konkurentnom tržištu treba smatrati „tijelom kojim se upravlja na temelju javnog prava” u smislu te odredbe, ako su djelatnosti tog društva nužne kako bi navedeni javni naručitelj mogao obavljati svoju djelatnost i ako se, radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, to društvo vodi razlozima koji nisu ekonomski, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. S tim u vezi, nema utjecaja činjenica da vrijednost unutarnjih transakcija u budućnosti može činiti manje od 90 % ili dio koji nije glavnina ukupnog prometa društva.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 9. drugi podstavak Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1251/2011 od 30. studenoga 2011., treba tumačiti na način da društvo koje je, s jedne strane, u cijelosti u vlasništvu javnog naručitelja kojeg je djelatnost zadovoljavanje potreba u općem interesu i koje, s druge strane, obavlja isto toliko transakcija za tog javnog naručitelja kao i na konkurentnom tržištu treba smatrati „tijelom kojim se upravlja na temelju javnog prava” u smislu te odredbe, ako su djelatnosti tog društva nužne kako bi navedeni javni naručitelj mogao obavljati svoju djelatnost i ako se, radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, to društvo vodi razlozima koji nisu ekonomski, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. S tim u vezi, nema utjecaja činjenica da vrijednost unutarnjih transakcija u budućnosti može činiti manje od 90 % ili dio koji nije glavnina ukupnog prometa društva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski