title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. listopada 2013.#Sumitomo Chemical Co. Ltd protiv Deutsches Patent- und Markenamt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundespatentgericht.#Patentno pravo – Sredstva za zaštitu bilja – Svjedodžba o dodatnoj zaštiti – Uredba (EZ) br. 1610/96 – Direktiva 91/414/EEZ – Odobrenje za hitno stavljanje na tržište na temelju članka 8. stavka 4. te direktive.#Predmet C-210/12.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      17. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Patentno pravo — Sredstva za zaštitu bilja — Svjedodžba o dodatnoj zaštiti — Uredba (EZ) br. 1610/96 — Direktiva 91/414/EEZ — Odobrenje za hitno stavljanje na tržište na temelju članka 8. stavka 4. te direktive“
      U predmetu C‑210/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundespatentgericht (Savezni sud za patente, Njemačka), odlukom od 23. veljače 2012., koju je Sud zaprimio 3. svibnja 2012., u postupku

         Sumitomo Chemical Co. Ltd

      protiv

         Deutsches Patent- und Markenamt,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednik osmog vijeća, u svojstvu predsjednika vijeća, A. Ó Caoimh i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, F. W. Bulst i P. Ondrůšek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. točke (b) i članka 7. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1610/96 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. srpnja 1996. o uvođenju svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstva za zaštitu bilja (SL L 198, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 63., str. 97.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Sumitomoa Chemical Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Sumitomo) i Deutsches Patent- und Markenamta (njemački ured za patente i žigove) u vezi s valjanošću odluke od 20. siječnja 2006. kojom je taj ured odbio Sumitomou izdati svjedodžbu o dodatnoj zaštiti.

         Pravni okvir

         Direktiva 91/414/EEZ

               3

               U svojoj devetoj i četrnaestoj uvodnoj izjavi Direktiva Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište (SL L 230, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 55., str. 32.), kako je izmijenjena Direktivom Komisije 2005/58/EZ od 21. rujna 2005. (SL L 246, str. 17., u daljnjem tekstu: Direktiva 91/414), predviđa:
               „budući da nadležne odredbe za registracije moraju osigurati visoki standard zaštite, koji posebno mora spriječiti izdavanje registracije za sredstva za zaštitu bilja rizična za zdravlje, podzemne vode i okoliš, pri čemu bi zdravlje ljudi i životinja trebalo imati prednost u odnosu na cilj poboljšanja proizvodnje bilja;
               [...]
               budući da postupak Zajednice ne smije sprečavati države članice u davanju rješenja za uporabu na svom području i za ograničeno razdoblje sredstava za zaštitu bilja koja sadrže aktivnu tvar koja još nije uvrštena u popis Zajednice, pod uvjetom da je zainteresirana stranka podnijela dokumentaciju koja udovoljava zahtjevima Zajednice te da je država članica zaključila kako je za očekivati da će aktivna tvar i sredstva za zaštitu bilja udovoljiti uvjetima Zajednice koji su s obzirom na njih utvrđeni”.

               4

               Prema članku 3. stavku 1. Direktive 91/414, sredstvo za zaštitu bilja ne smije se stavljati na tržište ili rabiti u državi članici, ako nadležna tijela te države članice nisu registrirala sredstvo u skladu s tom direktivom.

               5

               Članak 4. navedene direktive predviđa:
               „1.   Države članice jamče da se sredstva za zaštitu bilja neće odobriti ako:

                        (a)

                        njihove aktivne tvari nisu uvrštene u Prilogu I. i ako nisu ispunjeni svi predviđeni uvjeti; i, s obzirom na sljedeće točke (b), (c), (d) i (e) sukladno jedinstvenim načelima predviđenim u Prilogu VI. ako:

                        (b)

                        se utvrdi, u svjetlu trenutačnih znanstvenih i tehničkih spoznaja i pokaže iz ocjene dokumentacije predviđene Prilogom III., da kad se koriste u skladu s člankom 3. stavkom 3. i uzimajući u obzir sve normalne uvjete pod kojima se mogu koristiti kao i u pogledu posljedica takve uporabe:

                                 i.

                                 da su dovoljno učinkovita;

                                 ii.

                                 da nemaju neprihvatljiv učinak na bilje ili biljne proizvode;

                                 iii.

                                 da ne uzrokuju nepotrebnu patnju i bol kralježnjacima čijoj kontroli su namijenjena;

                                 iv.

                                 da nemaju štetan učinak na zdravlje ljudi ili životinja izravno ili neizravno (npr. putem vode za piće, hrane ili hrane za životinje) ili na podzemne vode;

                                 v.

                                 da nemaju neprihvatljiv utjecaj na okoliš, posebno uzimajući u obzir sljedeće:

                                          —

                                          njihovu sudbinu i ponašanje u okolišu, posebno onečišćenje vode uključujući vodu za piće i podzemne vode,

                                          —

                                          njihov učinak na vrste koje ne pripadaju ciljanoj skupini;

                        (c)

                        se vrsta i količina njihovih aktivnih tvari i prema potrebi bilo koje toksikološki ili ekotoksikološki važne nečistoće i koformulanti mogu utvrditi odgovarajućim metodama usklađenima prema postupku iz članka 21. ili u dogovoru sa službama odgovornima za registraciju;

                        (d)

                        se njihovi ostaci nastali dopuštenom uporabom te koji su od toksikološkog ili ekološkog značaja mogu utvrditi odgovarajućim opće korištenim metodama;

                        (e)

                        se njihova utvrđena fizikalna i kemijska svojstva smatraju prihvatljivima u smislu odgovarajuće uporabe i skladištenja sredstva;

                        (f)

                        prema potrebi, [maksimalne razine ostataka (MRO)] za poljoprivredne proizvode na koje utječe uporaba iz odobrenja utvrđen[e] su ili promijenjen[e] u skladu s Uredbom (EZ) br. 396/2005 [...].

                  2.   Registracijom se određuju zahtjevi stavljanja na tržište i uporaba sredstava ili barem oni kojima se osigurava poštivanje odredaba iz stavka 1. točke (b).
               3.   Države članice osiguravaju da se ispunjavanje zahtjeva iz stavka 1. točaka (b) do (f) utvrdi putem službenih ili službeno priznatih testova i analiza koji se obavljaju u poljoprivrednim uvjetima, ekološkim uvjetima i uvjetima koji se odnose na biljno zdravstvo i koji su relevantni za uporabu dotičnog sredstva za zaštitu bilja te koji prevladavaju na području dotične države članice gdje se sredstvo namjerava koristiti.
               4.   Ne dovodeći u pitanje stavke 5. i 6., registracije se izdaju na određeno razdoblje od najviše 10 godina koje su odredile države članice; registracije se mogu produljiti nakon provjere o ispunjavanju uvjeta iz stavka 1. Ako je podnesen zahtjev za produljenje, ono se može dati na razdoblje koje je potrebno nadležnim tijelima država članica da obave spomenutu provjeru.
               5.   Registracije se mogu provjeriti uvijek ako postoje pokazatelji da se više ne ispunjavaju svi zahtjevi iz stavka 1. U takvim slučajevima države članice mogu zatražiti od podnositelja zahtjeva za izdavanje registracije ili stranke kojoj je odobreno proširenje područja uporabe u skladu s člankom 9., da dostavi daljnje informacije potrebne za ponovnu ocjenu. Ako je potrebno, registracija se može produljiti na razdoblje potrebno za izvršenje ponovne ocjene i pružanje spomenutih informacija.
               6.   Ne dovodeći u pitanje već donesene odluke prema članku 10., registracija se ukida, ako se utvrdi da:

                        (a)

                        nisu ispunjeni ili više ne postoje zahtjevi za dobivanje registracije;

                        (b)

                        su dostavljeni lažni podaci ili podaci o činjenicama koje dovode u zabludu, na temelju kojih je dobivena registracija;

                  ili se registracija mijenja ako se utvrdi da:

                        (c)

                        se na temelju razvoja znanstvenih i tehničkih saznanja može izmijeniti način uporabe i odobrene količine.

                  Registracija se također može ukinuti ili izmijeniti na zahtjev vlasnika registracije koji u tu svrhu navodi obrazloženje; izmjene se mogu odobriti jedino ako se utvrdi da se uvjeti iz članka 4. stavka 1. i dalje ispunjavaju.
               Ako država članica ukida registraciju, ona o tome mora odmah izvijestiti vlasnika registracije; nadalje, ona može odobriti rok za odlaganje, skladištenje, stavljanje na tržište i uporabu postojećih zaliha na vrijeme koje je u skladu s obrazloženjem ukidanja registracije, ne dovodeći u pitanje rok predviđen odlukom donesenom na temelju Direktive Vijeća 79/117/EEZ od 21. prosinca 1978. o zabrani stavljanja na tržište i uporabi sredstava za zaštitu bilja koja sadrže određene aktivne tvari [...], kako je zadnje izmijenjena Direktivom 90/533/EEZ [...], ili na temelju članka 6. stavka 1. ili članka 8. stavaka 1. ili 2. ove Direktive.”

               6

               Članak 5. Direktive 91/414 određuje:
               „1.   U svjetlu trenutačnih znanstvenih i stručnih znanja, aktivna se tvar mora uvrstiti u Prilog I. za početno razdoblje koje ne prelazi 10 godina, ako se očekuje da će sredstva za zaštitu bilja koja sadrže aktivnu tvar ispuniti sljedeće uvjete:

                        (a)

                        njihovi ostaci, kao posljedica primjene u skladu s dobrom poljoprivrednom praksom, nemaju nikakve štetne učinke na zdravlje ljudi ili životinja ili na podzemne vode ili bilo kakav neprihvatljiv utjecaj na okoliš, a navedeni ostaci, ako su od toksikološkog ili ekološkog značaja, mogu se mjeriti opće korištenim metodama;

                        (b)

                        njihova uporaba, kao posljedica primjene u skladu s dobrom poljoprivrednom praksom, nema nikakve štetne učinke na zdravlje ljudi ili životinja ili bilo kakav neprihvatljiv utjecaj na okoliš kako je predviđeno člankom 4. stavkom 1. točkom (b) podtočkama iv. i v.

                  2.   Za uvrštenje aktivne tvari u Prilog I. potrebno je posebno uzeti u obzir sljedeće:

                        (a)

                        prema potrebi, prihvatljiv dnevni unos (ADI) za ljude;

                        (b)

                        prema potrebi, prihvatljivu razinu izloženosti primjenitelja;

                        (c)

                        prema potrebi, procjenu njezine sudbine i ponašanja u okolišu kao i njezin utjecaj na vrste koja ne pripadaju ciljanoj skupini.

                  3.   Kod prvog uvrštenja aktivne tvari koja se dvije godine nakon obavijesti o ovoj Direktivi još nije pojavila na tržištu smatrat će se da su zahtjevi ispunjeni, ako se ovo utvrdi za barem jedan pripravak koji sadrži navedenu aktivnu tvar.
               4.   Uvrštenje aktivne tvari u Prilog I. podliježe zahtjevima kao što su:

                        —

                        najmanji udio čiste aktivne tvari,

                        —

                        vrsta i najveći sadržaj određenih nečistoća,

                        —

                        ograničenja koja proizlaze iz procjene podataka iz članka 6., uzimajući u obzir poljoprivredne, ekološke (uključujući klimatske) i uvjete biljnog zdravstva u pitanju,

                        —

                        vrsta pripravka,

                        —

                        način uporabe.

                  5.   Uvrštenje aktivne tvari u Prilog I. može se produljiti na zahtjev jednom ili više puta na razdoblje koje nije duže od 10 godina; takvo uvrštenje može se ponovno ocijeniti u bilo koje vrijeme ako postoje pokazatelji da se više ne ispunjavaju kriteriji iz stavaka 1. i 2. Produljenje se daje na razdoblje potrebno za dovršenje ponovne ocjene, ako se zahtjev za tim produljenjem podnese u roku i svakako najmanje dvije godine od isteka prijave te se izdaje na razdoblje koje je potrebno za dostavljanje zatraženih informacija u skladu s člankom 6. stavkom 4.”

               7

               Tekst članka 8. Direktive 91/414, koji se odnosi na prijelazne odredbe i odstupanja, glasi kako slijedi:
               „1.   Odstupajući od odredaba članka 4., kako bi zajamčila da se izvrši postupna procjena svojstava novih aktivnih tvari i olakšala raspoloživost novih pripravaka za uporabu u poljoprivredi, država članica može u privremenom razdoblju koje ne prelazi tri godine dopustiti stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadrže aktivnu tvar koja nije uvrštena u Prilogu I. i koja dvije godine nakon obavijesti o ovoj Direktivi još nije dostupna na tržištu pod uvjetom:

                        (a)

                        da se nakon primjene članka 6. stavaka 2. i 3. utvrdi da dokumentacija o aktivnoj tvari udovoljava zahtjevima iz priloga II. i III. u odnosu na planirane uporabe;

                        (b)

                        da država članica utvrdi da aktivna tvar može udovoljiti zahtjevima iz članka 5. stavka 1. i da se može očekivati da će sredstvo za zaštitu bilja udovoljiti zahtjevima iz članka 4. stavka 1. točaka (b) do (f).

                  U takvim slučajevima država članica odmah obavješćuje ostale države članice i Komisiju o svojoj procjeni dokumentacije i o uvjetima izdavanja registracije, dajući barem one podatke predviđene člankom 12. stavkom 1.
               Nakon procjene dokumentacije kako je predviđeno člankom 6. stavkom 3., u skladu s postupkom utvrđenim u članku 19. može se odlučiti da aktivna tvar ne udovoljava zahtjevima utvrđenima u članku 5. stavku 1. U takvim slučajevima države članice moraju osigurati ukidanje registracije.
               Odstupajući od odredaba članka 6., ako se po isteku trogodišnjeg razdoblja ne donese odluka u pogledu uvrštenja aktivne tvari u Prilog I., postupkom iz članka 19. može se odrediti dodatni rok kako bi se omogućila potpuna ocjena dokumentacije i prema potrebi svih dodatno zatraženih informacija u skladu s člankom 4. stavcima 3. i 4.
               Odredbe članka 4. stavaka 2., 3., 5. i 6. primjenjuju se na registracije izdane u skladu s uvjetima ovog stavka, ne dovodeći u pitanje prethodne podstavke.
               [...]
               4.   Odstupajući nadalje od članka 4., država članica može u posebnim okolnostima na rok od najviše 120 dana odobriti stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja ne udovoljavaju članku 4. za ograničenu ili kontroliranu uporabu, ako se takva mjera pokaže potrebnom radi nepredviđene opasnosti koja se ne može spriječiti drugim sredstvima. U tom slučaju, dotična država članica mora odmah obavijestiti ostale države članice i Komisiju o svom djelovanju. U skladu s postupkom utvrđenim člankom 19., bez odlaganja se donosi odluka o tome da li se i pod kojim uvjetima djelovanje koje je poduzela država članica može produljiti, ponoviti ili opozvati.”

         Uredba br. 1610/96

               8

               Iz uvodnih izjava 5. i 6. Uredbe br. 1610/96 proizlazi da se prije njezina donošenja razdoblje učinkovite zaštite patentom smatralo nedovoljnim za pokriće sredstava uloženih u istraživanje u području zaštite bilja te za stvaranje resursa potrebnih za održavanje istraživanja na visokoj razini, što je negativno utjecalo na konkurentnost tog sektora. Tom se uredbom nastoji otkloniti taj nedostatak uvođenjem svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstva za zaštitu bilja.

               9

               Uvodne izjave 11. i 16. Uredbe br. 1610/96 glase kako slijedi:

                        „(11)

                        budući da bi trajanje zaštite koja je priznata svjedodžbom moralo biti regulirano tako da osigura odgovarajuću i učinkovitu zaštitu; budući da bi, u tu svrhu, nositelj i patenta i svjedodžbe trebao moći uživati isključiva prava u trajanju od najviše 15 godina od trenutka dobivanja prvog odobrenja za stavljanje na tržište Zajednice odnosnog sredstva za zaštitu bilja;

                  [...]

                        (16)

                        budući da će isključivo djelovanjem na razini Zajednice omogućiti učinkovito postizanje cilja u osiguranju potrebne zaštite inovacija u području zaštite bilja uz jamstvo pravilnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta u području sredstava za zaštitu bilja”.

               10

               Članak 1. Uredbe br. 1610/96 određuje:
               „Za potrebe [te] [u]redbe primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        10.

                        ‚svjedodžba’: svjedodžba o dodatnoj zaštiti.”

               11

               Članak 2. Uredbe br. 1610/96, naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „Svaki proizvod koji je zaštićen patentom na državnom području države članice i koji je prije stavljanja na tržište kao sredstva za zaštitu bilja bio predmetom upravnog postupka za dobivanje odobrenja kako je utvrđeno člankom 4. Direktive [91/414] ili, u skladu s istovjetnom odredbom nacionalnog zakonodavstva, ako je to sredstvo za zaštitu bilja za koje je zahtjev za stavljanje na tržište podnesen prije no što je odnosna država članica primijenila Direktivu [91/414], može, pod uvjetima predviđenima ovom Uredbom, biti predmet svjedodžbe.”

               12

               Članak 3. te uredbe, naslovljen „Uvjeti za dobivanje svjedodžbe”, predviđa:
               „1.   Svjedodžba se izdaje ako je, u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev iz članka 7., na datum toga zahtjeva:

                        (a)

                        proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi;

                        (b)

                        izdano odobrenje za stavljanje proizvoda na tržište kao sredstva za zaštitu bilja u skladu s člankom 4. Direktive [91/414] ili u skladu s istovjetnom odredbom nacionalnog zakonodavstva i da je takvo odobrenje na snazi;

                        (c)

                        proizvod do tada nije bio predmet svjedodžbe;

                        (d)

                        odobrenje iz točke (b) jest prvo odobrenje za stavljanje proizvoda na tržište kao sredstva za zaštitu bilja.

                  [...]”

               13

               Članak 5. navedene uredbe, naslovljen „Učinci svjedodžbe”, određuje:
               „Podložno članku 4., svjedodžba daje ista prava i podložna je istim ograničenjima i istim obvezama kao i temeljni patent.”

               14

               Članak 7. iste uredbe, naslovljen „Zahtjev za izdavanje svjedodžbe”, glasi kako slijedi:
               „1.   Zahtjev za izdavanje svjedodžbe podnosi se u roku šest mjeseci od datuma izdavanja odobrenja za stavljanje proizvoda na tržište kao sredstva za zaštitu bilja iz članka 3. stavka 1. točke (b).
               2.   Bez obzira na stavak 1., kad je odobrenje za stavljanje proizvoda na tržište izdano prije priznavanja temeljnog patenta, zahtjev za izdavanje svjedodžbe podnosi se u roku šest mjeseci od datuma priznavanja patenta.”

               15

               Članak 13. Uredbe br. 1610/96, naslovljen „Trajanje svjedodžbe”, glasi kako slijedi:
               „1.   Svjedodžba stupa na snagu istekom zakonskog roka trajanja temeljnog patenta, i to za razdoblje koje traje onoliko vremena koliko je proteklo od datuma podnošenja prijave temeljnog patenta do datuma izdavanja prvog odobrenja za stavljanje proizvoda na tržište u Zajednici, umanjeno za razdoblje od pet godina.
               2.   Bez obzira na stavak 1., svjedodžba ne može trajati dulje od pet godina od datuma njezina stupanja na snagu.
               3.   Za potrebe izračuna trajanja svjedodžbe, u obzir se uzima i prvo privremeno odobrenje za stavljanje proizvoda na tržište, samo ako ono izravno prethodi konačnom odobrenju izdanom za isti proizvod.”

               16

               U skladu s člankom 15. te uredbe:
               „1.   Svjedodžba se proglašava ništavnom:

                        (a)

                        ako je izdana suprotno odredbama iz članka 3.;

                  [...]
               2.   Svaka osoba može podnijeti zahtjev ili tužbu za proglašavanje svjedodžbe ništavnom tijelu koje je prema nacionalnom zakonodavstvu nadležno za proglašavanje odgovarajućeg temeljnog patenta ništavnim.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Sumitomo je nositelj europskog patenta EP 0 376279, DE 689 06 668 koji je izdan za Njemačku i odnosi se, među ostalim, na aktivnu tvar klotianidin, koju se koristi za insekticidna sredstva.

               18

               Dana 19. veljače 2003., u skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive 91/414 tijela Ujedinjene Kraljevine izdala su za proizvod koji sadržava klotianidin odobrenje za stavljanje na tržište (u daljnjem tekstu: OST) društvu iz grupe Bayer. Taj takozvani „privremeni” OST bio je prvi izdan u Europskoj uniji za proizvod koji sadržava tu aktivnu tvar.

               19

               Dana 2. prosinca 2003., njemačka su tijela na temelju nacionalnih odredbi kojima se prenosi članak 8. stavak 4. Direktive 91/414, izdala društvu iz grupe Bayer hitan OST za sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava aktivnu tvar klotianidin. Taj hitan OST bio je valjan tijekom 120 dana, od 15. siječnja do 13. svibnja 2004.

               20

               Dana 14. svibnja 2004., Sumitomo je od Deutsches Patent- und Markenamta zatražio izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstva za zaštitu bilja. U svojem se zahtjevu Sumitomo pozvao, s jedne strane, na privremeni OST izdan u Ujedinjenoj Kraljevini 19. veljače 2003. kao prvi OST izdan u Uniji te, s druge strane, na hitan OST izdan u Njemačkoj, 2. prosinca 2003.

               21

               Dana 8. rujna 2004., njemačka su tijela na temelju nacionalnih odredbi kojima se prenosi članak 8. stavak 1. Direktive 91/414, izdala društvu iz grupe Bayer privremeni OST za sredstvo na bazi klotianidina. Razdoblje valjanosti tog privremenog OST‑a protezalo se od 8. rujna 2004. do 7. rujna 2007.

               22

               Dopisom od 25. studenoga 2004., Sumitomo je obavijestio Deutsches Patent- und Markenamt o postojanju privremenog OST‑a od 8. rujna 2004.

               23

               Odlukom od 20. siječnja 2006. Deutsches Patent- und Markenamt odbio je zahtjev za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti koji je Sumitomo podnio 14. svibnja 2004. Iako je taj zahtjev bio podnesen u roku predviđenom člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 1610/96, taj je ured smatrao da ga ne može prihvatiti jer na dan njegova podnošenja nijedan OST nije bio na snazi u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1610/96, stoga što je hitan OST već bio istekao. Tu se odluku pobija u glavnom postupku.

               24

               Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev pita nije li ta odluka od 20. siječnja 2006. svakako bila opravdana činjenicom da je OST, na koji se Sumitomo oslonio, bio hitan OST. On u tom pogledu ističe da članak 3. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1610/96 zahtijeva, kao uvjet za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti, da je OST na snazi bio izdan „u skladu s člankom 4. Direktive 91/414”. On primjećuje da na temelju presude od 11. studenoga 2010., Hogan Lovells International (C‑229/09, Zb., str. I‑11335.), članak 3. stavak 1. točku (b) te uredbe treba tumačiti na način da ne predstavlja prepreku za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstva za zaštitu bilja kada je privremeni OST bio izdan na temelju članka 8. stavka 1. Direktive 91/414. To se tumačenje zasniva na vezi funkcionalne ekvivalentnosti koja postoji između konačnih OST‑ova, predviđenih u članku 4. Direktive 91/414 i privremenih OST‑ova, predviđenih u članku 8. stavku 1. te direktive.

               25

               Na temelju ovih razlaganja, sud koji je uputio zahtjev dvoji može li se smatrati da hitan OST ispunjava kriterij funkcionalne ekvivalentnosti. Stoga on naglašava da hitni OST‑ovi ne moraju ispunjavati kriterije predviđene u članku 4. Direktive 91/414. U okviru hitnog postupka, ni sredstvo za zaštitu bilja ni aktivna tvar nisu podvrgnuti kontrolama koje su istovjetne onima koje su potrebne za izdavanje konačnog OST‑a.

               26

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev ističe da je svrha hitnih OST‑ova odgovoriti na nepredviđenu opasnost koja se ne može prevladati drugim sredstvima.

               27

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev zanimaju posljedice koje iz odgovora na ovo pitanje moraju proizići u pogledu roka za podnošenje zahtjeva za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti.

               28

               Ako bi Sud smatrao da se svjedodžba o dodatnoj zaštiti može zasnivati na hitnom OST‑u, sud koji je uputio zahtjev pita, nije li u ovom slučaju Sumitomo svakako bio prekludiran. Naime, članak 3. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1610/96 zahtijeva da OST bude na snazi na datum zahtjeva za izdavanje svjedodžbe. No, u ovom je slučaju hitan OST, ograničen na 120 dana, bio istekao 13. svibnja 2004. Stoga je zahtjev Sumitomoa, podnesen sljedeći dan, izvan roka.

               29

               Iako ističe da je to tumačenje pretežito zastupljeno u pravnoj znanosti, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da takvo tumačenje može dovesti do skraćivanja roka od šest mjeseci koji je na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1610/96 predviđen za podnošenje zahtjeva za izdavanje svjedodžbi. U ovom je slučaju Sumitomo raspolagao samo sa četiri umjesto šest mjeseci za podnošenje zahtjeva.

               30

               Ako bi Sud smatrao, nasuprot tomu, da hitan OST ne može poslužiti kao osnova za zahtjev za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti, sud koji je uputio zahtjev se pita, je li ipak moguće izdati svjedodžbu koja se ne zasniva na hitnom OST‑u koji je prestao važiti, nego na privremenom OST‑u koje je kasnije izdan.

               31

               Kada je Deutsches Patent- und Markenamt odbio zahtjev Sumitomoa, znao je za činjenicu da su od 8. rujna 2004. društvu iz grupe Bayer njemačka tijela izdala privremeni OST za proizvod koji sadržava aktivnu tvar o kojoj je riječ u glavnom postupku. U tom je razdoblju taj ured imao praksu izdavanja svjedodžbi o dodatnoj zaštiti, pa i na temelju privremenih OST‑ova. Vodeći računa o ovim čimbenicima, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li na temelju prvotnog zahtjeva Sumitomoa zaključiti da je svjedodžbu o dodatnoj zaštiti moguće izdati oslanjajući se na privremeni OST izdan 8. rujna 2004. Time bi se priznalo da se zahtjev za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti može podnijeti čak i prije nego što je rok za podnošenje takvog zahtjeva počeo teći. Pod pretpostavkom da je takvo rješenje pravno moguće, sud koji je uputio zahtjev još se pita može li se dopis Sumitomoa od 25. studenoga 2004., kojim se Deutsches Patent- und Markenamt obavještava o postojanju privremenog OST‑a, protumačiti kao zahtjev za izdavanje svjedodžbe. On bi tada bio podnesen u roku od šest mjeseci predviđenom u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 1610/96. Taj sud smatra da bi zahtjev za izdavanje svjedodžbe, koji je podnesen nakon izdavanja privremenog OST‑a, bilo nepravedno odbiti iz razloga što to odobrenje nije prvi OST u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 1610/96.

               32

               U tim je okolnostima Bundespatentgericht (Savezni sud za patente, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe [br. 1610/96] tumačiti na način da ta odredba ne predstavlja prepreku za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstvo za zaštitu bilja, ako je valjano odobrenje izdano na temelju članka 8. stavka 4. Direktive [91/414]?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Je li na temelju članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe [br. 1610/96] potrebno da odobrenje za stavljanje na tržište bude na snazi u trenutku podnošenja zahtjeva za izdavanje svjedodžbe?

                        3.

                        U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje:
                        Treba li članak 7. stavak 1. Uredbe [br. 1610/96] tumačiti na način da se zahtjev za izdavanje svjedodžbe može podnijeti prije nego što je rok, koji je naveden u toj odredbi, počeo teći?”

         Prethodna pitanja

         Prvo pitanje

               33

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 1610/96 tumačiti na način da ta odredba predstavlja prepreku za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstvo za zaštitu bilja, u odnosu na koju je izdan hitan OST na temelju članka 8. stavka 4. Direktive 91/414?

               34

               Članak 3. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1610/96 upućuje na hitan OST izdan „u skladu s člankom 4. Direktive 91/414”. Doduše, presuđeno je da tu odredbu navedene uredbe ne treba tumačiti na način kojim bi se iz njezine primjene isključilo proizvode za koje je izdan privremeni OST na temelju članka 8. stavka 1. Direktive 91/414 (gore navedena presuda Hogan Lovells International, t. 46.).

               35

               Međutim, to tumačenje počiva na vezi funkcionalne ekvivalentnosti koja postoji između kriterija utvrđenih u članku 8. stavku 1. Direktive 91/414 u vezi s prijelaznim odredbama i onih predviđenih u članku 4. te direktive (gore navedena presuda Hogan Lovells International, t. 33. do 46.). No, između kriterija predviđenih u članku 8. stavku 4. navedene direktive i onih u njezinu članku 4. ne postoji nikakva veza ekvivalentnosti.

               36

               Naime, iz same definicije hitnog OST‑a predviđene u članku 8. stavku 4. Direktive 91/414 proizlazi da se on tiče „sredstava za zaštitu bilja koja ne udovoljavaju članku 4.”. Stoga se tom vrstom OST‑a ne namjerava osigurati da tako odobrena sredstva za zaštitu bilja odgovaraju istim znanstvenim zahtjevima u pogledu pouzdanosti kao što su to oni koji vrijede za OST izdan na temelju članka 4. Direktive 91/414. Tako članak 8. stavak 4. te direktive ne zahtijeva od država članica da provedu znanstveno ispitivanje rizika prije izdavanja takvog OST‑a. Međutim, ova odredba o odstupanju strogo ograničava korištenje te vrste OST‑a tako što određuje da se tiče samo „posebnih okolnosti” izdavanja hitnog OST‑a na rok od najviše 120 dana pri čemu se ta mjera mora pokazati „potrebnom radi nepredviđene opasnosti koja se ne može spriječiti drugim sredstvima”.

               37

               U tim je okolnostima isključeno da se članak 3. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1610/96 može primijeniti na hitan OST jer je on ograničen na proizvode koji ne odgovaraju zahtjevima utvrđenim u članku 4. Direktive 91/414 i za koje ta direktiva ne nalaže prethodno znanstveno ispitivanje rizika.

               38

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 1610/96 treba tumačiti na način da mu se protivi izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstvo za zaštitu bilja, u odnosu na koju je izdan hitan OST na temelju članka 8. stavka 4. Direktive 91/414.

         Drugo pitanje

               39

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo prethodno pitanje.

         Treće pitanje

               40

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 3. stavak 1. točku (b) i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 1610/96 tumačiti na način da se tim odredbama protivi podnošenje zahtjeva za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti prije datuma na koji je za sredstvo za zaštitu bilja izdan OST iz članka 3. stavka 1. točke (b) te uredbe.

               41

               Radi davanja odgovora na to pitanje, valja podsjetiti da je cilj svjedodžbe o dodatnoj zaštiti ponovno ustanoviti učinkovitu zaštitu patenta koja će trajati dovoljno dugo da bi njegovu nositelju dopustila da iskoristi razdoblje dodatne isključivosti nakon isteka temeljnog patenta koje je namijenjeno, barem djelomično, kompenzaciji zakašnjenja nastalog uslijed komercijalnog korištenja njegova izuma zbog proteka vremena između dana podnošenja zahtjeva za patent i izdavanja prvog OST‑a u Uniji (gore navedena presuda Hogan Lovells International, t. 50.).

               42

               U skladu s tom svrhom, svjedodžbom o dodatnoj zaštiti uspostavlja se veza između temeljnog patenta i prvog OST‑a sredstva za zaštitu bilja te se određuje trenutak od kojeg može početi komercijalno korištenje tog sredstva. Tako se za izdavanje te svjedodžbe zahtijeva ispunjavanje četiri kumulativna uvjeta navedena u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 1610/96. Ta odredba predviđa u bitnome da se svjedodžbu o dodatnoj zaštiti može izdati samo ako je na datum zahtjeva sredstvo za zaštitu bilja zaštićeno temeljnim patentom koji je na snazi i do tada nije bilo predmet svjedodžbe. Nadalje, potrebno je da je za taj proizvod izdan OST koji je na snazi „u skladu s člankom 4. Direktive 91/414 ili u skladu s istovjetnom odredbom nacionalnog zakonodavstva”, te da je, naposljetku, to prvi OST za taj proizvod u svojstvu sredstva za zaštitu bilja (gore navedena presuda Hogan Lovells International, t. 51.).

               43

               Budući da se člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 1610/96 izričito zahtijeva da svaki od tih uvjeta bude ispunjen na datum na koji je zahtjev za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti podnesen, zahtjev za izdavanje takve svjedodžbe može se valjano podnijeti samo od kada postoji OST koji je na snazi.

               44

               Ovo tumačenje podupire tekst članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1610/96 iz kojeg proizlazi da rok za podnošenje zahtjeva za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti počinje teći od datuma na koji je za proizvod kao sredstvo za zaštitu bilja izdan OST iz članka 3. stavka 1. točke (b) te uredbe.

               45

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. točku (b) i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 1610/96 treba tumačiti na način da im se protivi podnošenje zahtjeva za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti prije datuma na koji je za sredstvo za zaštitu bilja izdan OST iz članka 3. stavka 1. točke (b) te uredbe.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe (EZ) br. 1610/96 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. srpnja 1996. o uvođenju svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstva za zaštitu bilja, treba tumačiti na način da mu se protivi izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstvo za zaštitu bilja, u odnosu na koju je izdano odobrenje za hitno stavljanje na tržište na temelju članka 8. stavka 4. Direktive Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište, kako je izmijenjena Direktivom Komisije 2005/58/EZ od 21. rujna 2005.

                        2.

                           Članak 3. stavak 1. točku (b) i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 1610/96 treba tumačiti na način da im se protivi podnošenje zahtjeva za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti prije datuma na koji je za sredstvo za zaštitu bilja izdano odobrenje za stavljanje na tržište iz članka 3. stavka 1. točke (b) te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. listopada 2017.#Kazneni postupak protiv Francka Sleutjesa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Aachen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva 2010/64/EU – Članak 3. stavak 1. – Pravo na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima – Prevođenje ‚bitnih dokumenata’ – Pojam ‚bitni dokumenti’ – Kazneni nalog izdan na temelju jednostranog pojednostavnjenog postupka kojim se osobi kojoj je upućen izriče novčana kazna zbog prekršaja.#Predmet C-278/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva 2010/64/EU – Članak 3. stavak 1. – Pravo na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima – Prevođenje ‚bitnih dokumenata’ – Pojam ‚bitni dokumenti’ – Kazneni nalog izdan na temelju jednostranog pojednostavnjenog postupka kojim se osobi kojoj je upućen izriče novčana kazna zbog prekršaja”
      U predmetu C‑278/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Aachen (Zemaljski sud u Aachenu, Njemačka), odlukom od 6. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 19. svibnja 2016., u kaznenom postupku protiv

         Franka Sleutjesa,

      uz sudjelovanje:

         Staatsanwaltschaft Aachen,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, E. Levits, M. Berger, i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Franka Sleutjesa, C. Peters, Rechtsanwalt,

               –

               za njemačku vladu, M. Hellmann i T. Henze, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, J. Vláčil i M. Smolek, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, R. Troosters i S. Grünheid, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. Direktive 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL 2010., L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je pokrenut protiv Franka Sleutjesa zbog nezakonitog napuštanja mjesta nesreće.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 14., 17. i 30. Direktive 2010/64 glase:

                        „(14)

                        Pravo na tumačenje i prevođenje za osobe koje ne govore ili ne razumiju jezik na kojem se postupak vodi utkano je u članak 6. [Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.], kako se on tumači u sudskoj praksi Europskoga suda za ljudska prava. Ovom se Direktivom olakšava primjena toga prava u praksi. U tom smislu, cilj je ove Direktive osigurati osumnjičenicima ili optuženicima pravo na tumačenje i prevođenje u kaznenom postupku kako bi im se zajamčilo pravo na pravično suđenje.

                  […]

                        (17)

                        Ovom Direktivom trebalo bi osigurati mogućnost dobivanja besplatne i primjerene jezične pomoći koja će osumnjičenicima ili optuženicima koji ne govore ili ne razumiju jezik kaznenog postupka omogućiti da u potpunosti ostvare svoje pravo na obranu i osigurati im pravičnost postupka.

                  […]

                        (30)

                        Zaštita pravičnosti postupka zahtijeva da se bitni dokumenti ili barem bitni ulomci takvih dokumenata prevedu osumnjičenicima ili optuženicima u skladu s ovom Direktivom. Neke dokumente, kao što su sve odluke o lišavanju slobode, optužnica ili optužni prijedlog te sve presude, bi uvijek trebalo smatrati bitnima te bi ih zato trebalo prevesti. Nadležna državna tijela država članica po službenoj dužnosti ili na zahtjev osumnjičenika ili optuženika ili njihovih pravnih zastupnika odlučuju o tome koji su dokumenti bitni za zaštitu pravičnosti postupka da bi i njih također trebalo prevesti.”

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Predmet i područje primjene”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Ovom Direktivom određuju se pravila o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenome postupku i u postupku izvršenja Europskog uhidbenog naloga.
               2.   Pravo iz stavka 1. se na osobe primjenjuje od trenutka kad ih nadležno tijelo neke države članice službenom obaviješću ili na neki drugi način obavijesti da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela, pa do zaključenja postupka, a to znači dok se konačno ne utvrdi jesu li počinili to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi.”

               5

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Pravo na prijevod bitnih dokumenata”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili optuženicima koji ne razumiju jezik predmetnog kaznenog postupka u razumnom roku osigura pisani prijevod svih dokumenata bitnih za osiguranje ostvarivanja njihova prava na obranu i jamstva pravičnosti postupka.
               2.   U bitne dokumente ubrajaju se sve odluke o lišavanju slobode, svaki optužni prijedlog ili optužnica te sve presude.”

         Njemačko pravo
      GVG

               6

               Članak 187. stavak 1. Gerichtsverfassungsgesetza (Organski zakon o ustrojstvu sudova, u daljnjem tekstu: GVG) predviđa da će se odrediti tumač ili prevoditelj okrivljeniku ili osuđeniku koji ne vlada njemačkim jezikom, ako je to potrebno za ostvarivanje njegovih prava obrane u kaznenom postupku.

               7

               Osim toga, navedeni članak 187. u stavku 2. propisuje da se, u svrhu ostvarivanja prava obrane okrivljenika koji ne vlada njemačkim jezikom, u pravilu zahtijeva pisani prijevod mjera o lišavanju slobode kao i optužnica, kaznenih naloga i nepravomoćnih presuda.

         StPO

               8

               Članak 37. stavak 3. Strafprozessordnunga (Zakon o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: StPO) propisuje da, kada je riječ o okrivljeniku koji ne vlada njemačkim jezikom, samo će mu se „presuda” (Urteil) dostaviti zajedno s prijevodom na jezik koji okrivljenik razumije.

               9

               Članak 407. i sljedeći StPO‑a uređuju kaznene naloge (Strafbefehle).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Dana 2. studenoga 2015., na zahtjev Staatsanwaltschafta Aachen (Državno odvjetništvo u Aachenu, Njemačka), Amtsgericht Düren (Općinski sud u Dürenu, Njemačka) izdao je, na temelju članaka 407. i sljedećih StPO‑a, kazneni nalog protiv F. Sleutjesa, nizozemskog državljanina, izričući mu osobito novčanu kaznu zbog nezakonitog napuštanja mjesta nesreće.

               11

               Taj kazneni nalog sadržavao je uputu o dostupnom pravnom lijeku, navodeći da će postati pravno obvezujući i izvršan samo ako F. Sleutjes u roku od dva tjedna od njegove dostave ne podnese prigovor na njemačkom jeziku Amtsgerichtu Düren (Općinski sud u Dürenu) u pisanom obliku ili izjavom danom na zapisnik u tajništvu tog suda.

               12

               Predmetni kazneni nalog dostavljen je F. Sleutjesu 12. studenoga 2015. Bio je sastavljen na njemačkom jeziku, a samo mu je uputa o pravnom lijeku dodatno i istodobno dostavljena u prijevodu na nizozemski jezik.

               13

               F. Sleutjes je 24. i 26. studenoga 2015. u porukama elektroničke pošte Amtsgerichtu Düren (Općinski sud u Dürenu) na nizozemskom jeziku zauzeo stajalište o kaznenom nalogu donesenom protiv njega. Porukom od 1. prosinca 2015. taj ga je sud obavijestio da svi njemu upućeni podnesci moraju biti sastavljeni na njemačkom jeziku.

               14

               Istodobno, odvjetnik F. Sleutjesa telefaksom od 1. prosinca 2015. podnio je prigovor i zatražio povrat u prijašnje stanje. Rješenjem od 28. siječnja 2016. isti je sud odbacio taj prigovor kao nedopušten jer je podnesen nepravodobno i također je odbio zahtjev za povrat u prijašnje stanje.

               15

               F. Sleutjes odmah je podnio žalbu protiv tog rješenja koja je trenutno u postupku pred sudom koji je uputio zahtjev, Landgerichtom Aachen (Zemaljski sud u Aachenu, Njemačka).

               16

               Taj sud smatra da dvije poruke elektroničke pošte F. Sleutjesa od 24. i 26. studenoga 2015., iako su pristigle Amtsgerichtu Düren (Općinski sud u Dürenu) u predviđenom roku za prigovor, nisu valjan prigovor. Naime, čak i pod pretpostavkom da poruka elektroničke pošte udovolji formalnom zahtjevu njemačkog prava, prema kojem prigovor mora biti u pisanom obliku, te poruke u svakom slučaju nisu bile sastavljene na njemačkom jeziku. Zbog tog razloga prigovor F. Sleutjesa ne može biti proglašen dopuštenim, s obzirom na to da je potonji bio na nizozemskom jeziku obaviješten o obvezi sastavljanja takvog pravnog lijeka na njemačkom jeziku.

               17

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev podsjeća, s jedne strane, da članak 37. stavak 3. StPO‑a predviđa da, kada okrivljenik ne vlada njemačkim jezikom, „presuda” mu mora biti dostavljena zajedno s prijevodom na jezik koji zainteresirana strana razumije. S druge strane, članak 187. stavak 2. GVG‑a propisuje da je načelno nužno pisano prevesti, među ostalim, kaznene naloge i nepravomoćne presude.

               18

               U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev pita se bi li pojam „presuda” (Urteil), u smislu članka 37. stavka 3. [StPO‑a], tumačenog u smislu članka 3. Direktive 2010/64, trebao obuhvaćati i kaznene naloge (Strafbefehle). U slučaju potvrdnog odgovora, slijedilo bi da je dostava kaznenog naloga izdanog protiv F. Sleutjesa bila ništava, s obzirom na to da nije bila popraćena cjelovitim prijevodom na nizozemski jezik, tako da rok za podnošenje prigovora nije čak ni počeo teći.

               19

               U tim je okolnostima Landgericht Aachen (Zemaljski sud u Aachenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 3. [Direktive 2010/64] tumačiti na način da pojam ‚presuda’ (Urteil) u članku 37. stavku 3. [StPO‑a] također obuhvaća i kaznene naloge (Strafbefehle) u smislu članka 407. i sljedećih [StPO‑a]?”

         O prethodnom pitanju

               20

               Prije davanja odgovora na prethodno pitanje, valja reći da je njemačka vlada u svojim pisanim očitovanjima, suprotno tumačenju suda koji je uputio zahtjev, smatrala da primjenjive odredbe nacionalnog prava jamče okrivljeniku pravo na prijevod kaznenog naloga i prigovora iznesenog protiv tog naloga, na način da rješavanje glavnog predmeta ne ovisi o odgovoru na postavljeno pitanje i da ono stoga nije mjerodavno.

               21

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru njegove suradnje s nacionalnim sudovima uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, samo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će se donijeti da ocijeni, s obzirom na posebnosti predmeta, kako potrebu za prethodnom odlukom da bi mogao donijeti svoju odluku tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (presude od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 19. i od 8. prosinca 2016., Eurosaneamientos i dr., C‑532/15 i C‑538/15, EU:C:2016:932, t. 27.).

               22

               Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 8. prosinca 2016., Eurosaneamientos i dr., C‑532/15 i C‑538/15, EU:C:2016:932, t. 28. i navedena sudska praksa).

               23

               U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi na očit način da situacija u ovom predmetu odgovara jednom od tih slučajeva. Osim toga, nije na Sudu da ispituje tumačenje nacionalnog prava koje je pružio sud koji je uputio zahtjev.

               24

               Stoga valja odgovoriti na upućeno pitanje.

               25

               Tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Direktive 2010/64 tumačiti na način da akt kao što je nalog predviđen nacionalnim pravom radi sankcioniranja lakših kažnjivih djela i koji je izdao sud u jednostranom pojednostavnjenom postupku predstavlja „bitan dokument” u smislu stavka 1. tog članka, čiji pisani prijevod treba, sukladno formalnim zahtjevima postavljenima tom odredbom, biti osiguran osumnjičenicima ili optuženicima koji ne razumiju predmetni jezik postupka, kako bi im se omogućilo ostvarivanje njihovih prava obrane i tako jamčilo pravičnost postupka.

               26

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja istaknuti da članak 1. stavak 1. Direktive 2010/64 propisuje pravo na tumačenje i prevođenje osobito u kaznenim postupcima. Usto, članak 1. stavak 2. te direktive pobliže određuje da se na osobe to pravo primjenjuje od trenutka kad ih nadležno tijelo neke države članice službenom obaviješću ili na neki drugi način obavijesti da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela pa do zaključenja postupka, a to znači dok konačno ne utvrdi jesu li počinile to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi.

               27

               Posljedično, situacija u kojoj se nalazi osoba kao što je F. Sleutjes, koji je podnio prigovor protiv kaznenog naloga donesenog na temelju članka 407. i sljedećih StPO‑a u odnosu na njega, čija je dopuštenost ispitana u okviru žalbenog postupka, očito ulazi u područje primjene Direktive 2010/64, tako da ta osoba mora imati pravo na tumačenje i prijevod zajamčeno tom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 2015., Covaci, C‑216/14, EU:C:2015:686, t. 27.).

               28

               Kada je riječ o tome odnosi li se u ovom slučaju to pravo na navedeni kazneni nalog, valja podsjetiti da članak 3. stavak 1. Direktive 2010/64 predviđa pravo da se osumnjičenicima ili optuženicima koji ne razumiju jezik predmetnog kaznenog postupka osigura pisani prijevod svih „bitnih dokumenata”.

               29

               U tom pogledu, kao prvo, taj članak u stavku 2. pojašnjava da se u bitne dokumente ubrajaju sve odluke o lišavanju slobode, svaki optužni prijedlog ili optužnica te sve presude.

               30

               No, iz spisa podnesenog Sudu kao i iz točaka 20. i 60. presude od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686) proizlazi da se kazneni nalog predviđen njemačkim pravom donosi na temelju pojednostavnjenog postupka, prema kojem, u biti, do dostave tog naloga, s jedne strane, dolazi tek nakon što je sud odlučio o osnovanosti optužbe i, s druge strane, ona predstavlja prvu priliku za dotičnu osobu da se informira o optužbama protiv nje. Nadalje, kada ta osoba ne podnese prigovor u roku od dva tjedna od dostave, taj nalog postaje pravomoćan, a predviđene sankcije postaju izvršne.

               31

               U tim okolnostima, takav je kazneni nalog i optužni prijedlog i presuda u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 2010/64.

               32

               Kao drugo, kao što je to iznio nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, kako iz uvodnih izjava 14., 17. i 30. te direktive tako i iz samog sadržaja njezina članka 3., a osobito stavka 1., proizlazi da je pravo na prijevod koje je njome predviđeno osmišljeno u cilju omogućavanja dotičnim osobama da ostvare svoja prava obrane i jamčenja pravičnosti postupka (presuda od 15. listopada 2015., Covaci, C‑216/14, EU:C:2015:686, t. 43.).

               33

               Kada je kazneni nalog poput onoga iz glavnog postupka upućen osobi samo na jeziku predmetnog postupka iako ona ne vlada tim jezikom, ta osoba nije u mogućnosti razumjeti što joj se stavlja na teret i stoga ne može valjano ostvariti svoja prava obrane, ako ne dobije prijevod navedenog naloga na jeziku koji razumije.

               34

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. Direktive 2010/64 treba tumačiti na način da akt kao što je nalog predviđen nacionalnim pravom radi sankcioniranja lakših kažnjivih djela i koji je izdao sud u jednostranom pojednostavnjenom postupku predstavlja „bitan dokument” u smislu stavka 1. tog članka, čiji pisani prijevod treba, sukladno formalnim zahtjevima postavljenima tom odredbom, biti osiguran osumnjičenicima ili optuženicima koji ne razumiju predmetni jezik postupka, kako bi im se omogućilo ostvarivanje njihovih prava obrane i tako jamčilo pravičnost postupka.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. Direktive 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima treba tumačiti na način da akt kao što je nalog predviđen nacionalnim pravom radi sankcioniranja lakših kažnjivih djela i koji je izdao sud u jednostranom pojednostavnjenom postupku predstavlja „bitan dokument” u smislu stavka 1. tog članka, čiji pisani prijevod treba, sukladno formalnim zahtjevima postavljenima tom odredbom, biti osiguran osumnjičenicima ili optuženicima koji ne razumiju predmetni jezik postupka, kako bi im se omogućilo ostvarivanje njihovih prava obrane i tako jamčilo pravičnost postupka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 18. svibnja 2017.#UAB „Litdana“ protiv Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vilniaus apygardos administracinis teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 314. – Maržni sustav – Uvjeti primjene – Odbijanje nacionalnih poreznih tijela da poreznom obvezniku dodijele pravo na primjenu maržnog sustava – Podaci na računima koji se odnose na dobavljačevu primjenu maržnog sustava i na izuzeće od PDV‑a – Dobavljačevo neprimjenjivanje maržnog sustava na nabavu – Pokazatelji na temelju kojih se može pretpostaviti postojanje nepravilnosti ili utaje prilikom nabave.#Predmet C-624/15.

text:
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
18. svibnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 314. – Maržni sustav – Uvjeti primjene – Odbijanje nacionalnih poreznih tijela da poreznom obvezniku dodijele pravo na primjenu maržnog sustava – Podaci na računima koji se odnose na dobavljačevu primjenu maržnog sustava i na izuzeće od PDV‑a – Dobavljačevo neprimjenjivanje maržnog sustava na nabavu – Pokazatelji na temelju kojih se može pretpostaviti postojanje nepravilnosti ili utaje prilikom nabave”
U predmetu C‑624/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva), odlukom od 2. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 23. studenoga 2015., u postupku

„Litdana” UAB

protiv

Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

uz sudjelovanje:

Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija,

SUD (deveto vijeće),
u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, C. Vajda (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
tajnik: M. Aleksejev, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. siječnja 2017.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za „Litdanu” UAB, P. Gruodis, advokatas,
–        za litavsku vladu, K. Dieninis, D. Stepanienė i D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata,
–        za ciparsku vladu, K.-K. Kleanthous i E. Symeonidou, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 226. točaka 11. i 14. i članka 314. točaka (a) i (d) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 335.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između društva „Litdana” UAB i Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Nacionalna porezna uprava pri Ministarstvu financija Republike Litve, u daljnjem tekstu: Nacionalna porezna uprava), povodom odbijanja tog tijela da tom društvu dodijeli pravo na primjenu maržnog sustava za izračun poreza na dodanu vrijednost (PDV) u vezi s prodajom rabljenih vozila kupljenih od danskog poduzetnika.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        U uvodnoj izjavi 51. Direktive o PDV‑u propisano je:
„Primjereno je prihvatiti sustav oporezivanja Zajednice koji bi se primjenjivao na rabljenu robu, umjetnine, antikvitete i kolekcionarske predmete, radi sprečavanja dvostrukog oporezivanja i narušavanja tržišnog natjecanja između poreznih obveznika.”

4        U skladu s člankom 226. te direktive:
„Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove Direktive, u svrhu PDV‑a na računima koji se izdaju u skladu s člankom 220. i 221. potrebni su samo sljedeći podaci:
[…]
11.      u slučaju oslobođenja od poreza, uputa na primjenjivu odredbu ove Direktive ili odgovarajuću nacionalnu odredbu ili bilo koju drugu odredbu kojom se pokazuje da je isporuka robe ili usluga oslobođena;
[…]
14.      u slučaju primjene nekog od posebnih aranžmana primjenjivih na rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete, navod ‚Posebni režim – Rabljena roba’;
[…]”

5        Članak 313. stavak 1. navedene direktive određuje:
„Što se tiče nabave rabljene robe, umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta koju obavljaju oporezivi preprodavatelji, države članice dužne su primjenjivati posebnu odredbu za oporezivanje razlike u cijeni, koju ostvaruje oporezivi preprodavatelj, u skladu s odredbama iz ovog pododjeljka.”

6        Članak 314. te direktive propisuje:
„Maržni sustav primjenjuje se na nabavu od strane oporezivog preprodavatelja rabljene robe, umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta, ako mu je tu robu isporučila unutar Zajednice jedna od sljedećih osoba:
(a)      osoba koja nije porezni obveznik;
(b)      drugi porezni obveznik, ukoliko je nabava robe od strane tog drugog poreznog obveznika izuzeta u skladu s člankom 136.;
(c)      drugi porezni obveznik, ukoliko nabava robe od strane tog drugog poreznog obveznika zadovoljava uvjete za izuzimanje za mala poduzeća, kako je navedeno u člancima od 282. do 292., te uključuje osnovna sredstva;
(d)      drugi oporezivi preprodavatelj, ukoliko se na nabavu robe od strane tog drugog oporezivog preprodavatelja primjenjuje porez na dodanu vrijednost u skladu s tim maržnim sustavom.”

7        U skladu s člankom 315. Direktive o PDV‑u:
„Porezna osnovica za nabavu robe, iz članka 314., jednaka je razlici u cijeni koju je ostvario oporezivi preprodavatelj, umanjeno za iznos poreza na dodanu vrijednost koji se odnosi na razliku u cijeni.
Ta razlika u cijeni oporezivog preprodavatelja jednaka je razlici između prodajne cijene koju zaračunava oporezivi preprodavatelj za robu i nabavne cijene.”

8        Članak 323. Direktive o PDV‑u propisuje:
„Porezni obveznici nemaju pravo odbiti od PDV‑a kojemu podliježu PDV koji dospijeva ili koji je plaćen, s obzirom na robu koju im je dobavio ili koju će dobaviti oporezivi preprodavatelj, ukoliko nabava te robe od strane oporezivog preprodavatelja podliježe maržnom sustavu.”

9        Članak 325. te direktive određuje:
„Oporezivi preprodavatelj ne smije navoditi zasebno na računima koje izdaje PDV koji se odnosi na nabavu robe na koju primjenjuje maržni sustav.”
 Litavsko pravo

10      Članak 106. Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas br. IX-751 (Zakon Republike Litve br. IX-751 o porezu na dodanu vrijednost) od 5. ožujka 2002. (Žin., 2002., br. 35‑1271), u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), određuje:
„1.      Obveznik PDV‑a koji u smislu navedenog članka nabavlja rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete mora izračunati PDV za rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete u skladu s pravilima predviđenima u ovom dijelu. Odredbe navedenog dijela primjenjuju se na obveznike PDV‑a koji, u okviru svojih gospodarskih aktivnosti, kontinuirano isporučuju rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete. Kad obveznik PDV‑a isporučuje vlastitu rabljenu dugotrajnu materijalnu imovinu, smatra se da u odnosu na te transakcije ispunjava zahtjeve tog stavka u vezi s redovnom nabavom rabljene robe.
2.      Odredbe tog dijela primjenjuju se ako obveznik PDV‑a dobavlja rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i/ili antikvitete stečene na području Europske unije kao i rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i/ili antikvitete na čije se stjecanje primjenjuje taj posebni sustav oporezivanja ili rabljena vozila na koja su se prilikom stjecanja u državi članici otpreme primjenjivale posebne privremene odredbe primjenjive na rabljena vozila u toj državi članici. […]”

11      Članak 107. stavci 1. i 2. Zakona o PDV‑u propisuje:
„1.      Kad je roba iz članka 106. stavka 2. [Zakona o PDV‑u] isporučena, porezna osnovica je prodavateljeva razlika u cijeni, izračunata prema pravilima iz stavka 2. tog članka.
2.      Prodavateljeva razlika u cijeni izračunava se na temelju razlike između naknade (uz isključenje samog PDV‑a) koju je prodavatelj primio ili treba primiti za isporučenu robu i iznosa (uključujući PDV) koji je platio ili treba platiti svojem dobavljaču prilikom stjecanja te robe. Ako je roba koju je uvezao obveznik PDV‑a isporučena, odbija se i iznos carina, uvoznih davanja i uvoznog PDV‑a koji terete tu robu.”
 Glavni postupak i prethodna pitanja

12      Društvo Litdana redovno se bavi prodajom rabljenih vozila. Tijekom razdoblja od 1. siječnja do 30. listopada 2012. ono je od danskog društva Handicare Auto A/S kupilo rabljena vozila koja je preprodalo fizičkim i pravnim osobama. Svi računi u vezi s kupljenim rabljenim vozilima upućivali su na članke 69. do 71. danskog zakona o PDV‑u i osim toga navodili da su prodana vozila bila izuzeta od PDV‑a. Prilikom preprodaje Litdana je na predmetna vozila primijenila maržni sustav iz članka 106. stavka 2. Zakona o PDV‑u.

13      Litdana je bila predmet poreznog nadzora koji je izvršila Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (Porezna inspekcija okruga Klaipėda, Litva, u daljnjem tekstu: regionalna porezna inspekcija) u pogledu razdoblja od 1. siječnja do 30. listopada 2012. u vezi s izračunom PDV‑a. Taj nadzor rezultirao je izvješćem o nadzoru od 28. travnja 2014. u kojem je regionalna porezna inspekcija utvrdila da je Litdana neopravdano primijenila maržni sustav na 25 rabljenih vozila koja je kupila od Handicare Auta i koja je preprodala fizičkim i pravnim osobama, s obzirom na to da potonje društvo nije primijenilo maržni sustav na prodana vozila. Regionalna porezna inspekcija stoga je zahtijevala da Litdana plati iznos PDV‑a od 15 745,48 eura.

14      Dana 23. lipnja 2014. regionalna porezna inspekcija odobrila je izvješće o nadzoru i naložila društvu Litdana da plati 15 745,48 eura PDV‑a i 3141,76 eura zateznih kamata kao i novčanu kaznu u iznosu od 1574,66 eura. Odlukom od 21. kolovoza 2014., Nacionalna porezna uprava potvrdila je tu odluku.

15      Društvo Litdana podnijelo je tužbu pred Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisija za porezne sporove pri vladi Republike Litve, u daljnjem tekstu: Komisija za porezne sporove) radi poništenja odluka regionalne porezne inspekcije i Nacionalne porezne uprave.

16      Odlukom od 31. listopada 2014. Komisija za porezne sporove potvrdila je odluku Nacionalne porezne uprave, pri čemu je društvo Litdana oslobodila plaćanja zateznih kamata.

17      Društvo Litdana žalilo se na te različite odluke pred Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva).

18      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da su litavska porezna tijela odbila odobriti društvu Litdana primjenu maržnog sustava vodeći računa samo o informacijama koje je pružila danska porezna uprava, prema kojima Handicare Auto nije primijenio maržni sustav na nabavu predmetnih vozila. Time, s jedne strane, Nacionalna porezna uprava nije vodila računa o činjenici da je na računima koje je podnio Handicare Auto bilo navedeno da su prodana vozila bila izuzeta od PDV‑a te da su upućivali na članke 69. do 71. danskog zakona o PDV‑u te je, s druge strane, Komisija za porezne sporove ocijenila da se društvo Litdana, primjenjujući dužnu pažnju, trebalo obratiti društvu Handicare Auto kako bi primilo potvrdu da su ta vozila bila prodana prema maržnom sustavu ili je trebalo upitati danska porezna tijela je li Handicare Auto unio u elektroničku bazu podataka sustava za razmjenu informacija u području PDV‑a (VIES) podatke u vezi s nabavom predmetnih vozila.

19      Stoga se pred sudom koji je uputio zahtjev postavlja pitanje ima li porezni obveznik, nakon što je primio račun na kojem se nalaze podaci kako o maržnom sustavu tako i o izuzeću od PDV‑a, pravo primijeniti navedeni sustav iz članka 314. Direktive o PDV‑u, bez obzira na činjenice da iz naknadnog nadzora koji su izvršila porezna tijela proizlazi da oporezivi preprodavatelj koji je isporučio predmetnu robu nije primijenio taj sustav.

20      U tim je okolnostima Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Jesu li, prema [članku] 314. točki (a) i [članku] 226. točki 11. Direktive [o PDV‑u] i prema [članku] 314. točki (d) te [članku] 226. točki 14. te direktive dopuštena nacionalna pravila i/ili nacionalne prakse koje se temelje na tim pravilima koje sprečavaju poreznog obveznika da primijeni maržni sustav PDV‑a jer se prilikom provođenja porezne inspekcije od strane porezne uprave ispostavilo da su u računima PDV‑a za isporučenu robu iskazani pogrešni podaci o primjeni maržnog sustava PDV‑a i/ili o izuzeću od PDV‑a, pri čemu porezni obveznik nije za to ni znao niti mogao znati?
2.      Treba li članak 314. Direktive [o PDV‑u] shvatiti i tumačiti na način da znači da, iako je na računu PDV‑a iskazano da je roba izuzeta od PDV‑a (članak 226. točka 11. Direktive [o PDV‑u]) i/ili prodavatelj je primijenio maržni sustav da bi isporučio robu (članak 226. točka 14. Direktive [o PDV‑u]), porezni obveznik stječe pravo na primjenu maržnog sustava PDV‑a samo kad isporučitelj robe stvarno primijeni maržni sustav i valjano ispuni svoje obveze u području plaćanja PDV‑a (plati PDV prema maržnom sustavu u svojoj državi)?”
 O prethodnim pitanjima

 Uvodna očitovanja

21      Nesporno je da podatak „Sections 69‑71”, kojim se upućuje na relevantne odredbe danskog prava i koji se nalazi na računima koje je primilo društvo Litdana, treba razumjeti kao da u biti odgovara podatku „Posebna uredba – rabljena roba”, koji se, na temelju članka 226. točke 14. Direktive o PDV‑u mora obvezno nalaziti na računima u slučaju primjene posebne uredbe na rabljenu robu. Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i iz očitovanja koja su podnijele stranke u glavnom postupku pred Sudom ne proizlazi da se u glavnom predmetu postavlja pitanje sukladnosti računa koje je primilo društvo Litdana sa zahtjevima iz članka 226. Direktive o PDV‑u.
 Pitanja

22      Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 314. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da mu se protivi to da nadležna tijela države članice uskraćuju poreznom obvezniku koji je primio račun na kojem se nalaze podaci kako o maržnom sustavu tako i o izuzeću od PDV‑a pravo na primjenu maržnog sustava, ako iz naknadnog nadzora koji su provela navedena tijela proizlazi da oporezivi preprodavatelj koji je isporučio rabljenu robu nije stvarno primijenio taj sustav na nabavu te robe.

23      Najprije valja podsjetiti da je maržni sustav oporezivanja koji provodi oporezivi preprodavatelj prilikom nabave rabljene robe poput one u glavnom postupku poseban sustav PDV‑a, kojim se odstupa od općeg sustava Direktive o PDV‑u. Posljedično tomu, članak 314. te direktive, kojim se utvrđuje slučaj primjene tog posebnog sustava, treba usko tumačiti (vidjeti presudu od 19. srpnja 2012., Bawaria Motors, C‑160/11, EU:C:2012:492, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu).

24      Kao što to proizlazi iz članaka 314. i 315. Direktive o PDV‑u, maržni sustav omogućuje oporezivom preprodavatelju da primijeni PDV samo na razliku u cijeni koju je ostvario prilikom preprodaje rabljene robe, umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta stečenih od jedne od osoba iz članka 314. točaka (a) do (d) Direktive o PDV‑u, pri čemu je navedena razlika u cijeni razlika između prodajne cijene koju je oporezivi preprodavatelj zahtijevao za robu i nabavne cijene.

25      Cilj je maržnog sustava, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 51. Direktive o PDV‑u, spriječiti dvostruko oporezivanje i narušavanje tržišnog natjecanja između poreznih obveznika u području rabljene robe, umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2011., Auto Nikolovi, C‑203/10, EU:C:2011:118, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

26      Oporezivanje nabave rabljene robe, umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta od strane oporezivog preprodavatelja na temelju njihove ukupne cijene, iako cijena po kojoj je potonji kupio tu robu uključuje iznos ulaznog PDV‑a koji je platila osoba koja spada u jednu od kategorija iz članka 314. točaka (a) do (d) navedene direktive i koji ni ta osoba ni oporezivi preprodavatelj nije bila u mogućnosti odbiti, u stvarnosti bi rezultiralo takvim dvostrukim oporezivanjem (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2011., Auto Nikolovi, C‑203/10, EU:C:2011:118, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

27      Uvjeti koji moraju biti ispunjeni kako bi porezni obveznik mogao primijeniti maržni sustav predviđeni su u članku 314. Direktive o PDV‑u. Taj članak, usto što precizira vrste robe koju oporezivi preprodavatelj može nabaviti na temelju maržnog sustava, u točkama (a) do (d) navodi popis osoba kojima se taj oporezivi preprodavatelj mora obratiti kako bi kupio tu robu zbog koje može primijeniti taj posebni sustav. Tim različitim osobama zajedničko je to što one prilikom kupnje navedene robe nisu nikako mogle odbiti ulazni porez te su, dakle, snosile taj porez u cijelosti (vidjeti u tom smislu presudu od 19. srpnja 2012., Bawaria Motors, C‑160/11, EU:C:2012:492, t. 37.).

28      U predmetnom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se na računima koje je Litdana primila od Handicare Auta nalaze podaci koji se odnose kako na maržni sustav tako i na izuzeće od PDV‑a. Stoga se na računu br. 96681, sadržanom u spisu podnesenom Sudu te koji je primjer računa što ga je Handicare Auto izdavao za isporuku robe iz glavnog postupka – osim podataka o datumu izdavanja računa, identifikacijskog broja za PDV pod kojim je Handicare Auto izvršio isporuku robe, punog naziva i adrese tog društva, količine i naravi isporučene robe, jedinične cijene, cijene „Total DKK”, iznosa PDV‑a jednakog „0” i iznosa „Total DKK incl. VAT” – nalaze i podaci „Sections 69‑71” i „Free of VAT”.

29      Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je bilo netočno navođenje podatka koji se nalazi na računima koje je izdao Handicare Auto kad je riječ o primjeni maržnog sustava jer se nakon nadzora što su ga izvršila porezna tijela pokazalo da Handicare Auto nije stvarno primijenio taj sustav na predmetnu nabavu rabljenih vozila. Navedena tijela iz toga su zaključila da Litdana nije imala pravo primijeniti maržni sustav, s obzirom na to da uvjeti za njegovu primjenu nisu bili ispunjeni, zbog čega su naposljetku zatražila od Litdane da plati primjenjivi iznos PDV‑a.

30      U tom pogledu valja utvrditi da slučaj primjene maržnog sustava iz članka 314. točke (d) Direktive o PDV‑u podliježe uvjetu da je robu iz tog članka poreznom obvezniku isporučio drugi oporezivi preprodavatelj koji je taj isti posebni sustav primijenio na nabavu, a taj uvjet u predmetnom slučaju nije bio ispunjen. Iz navoda u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje ni na koji način ne proizlazi da okolnosti u glavnom postupku spadaju u jedan od drugih slučajeva primjene navedenog sustava iz tog članka 314.

31      U tom kontekstu valja podsjetiti na to da je Sud u više navrata presudio da se pojedinci ne mogu pozivati na odredbe prava Unije u svrhu utaje ili zlouporabe (presuda od 18. prosinca 2014., Schoenimport „Italmoda” Mariano Previti i dr., C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13, EU:C:2014:2455, t. 43.).

32      Sud je iz toga najprije zaključio da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi o pravu na odbitak PDV‑a predviđenom u Direktivi o PDV‑u, na nacionalnim tijelima i sudovima da odbiju priznati to pravo ako se utvrdi, s obzirom na objektivne elemente, da se na njega poziva u svrhu utaje ili zlouporabe. Kao drugo, iz sudske prakse Suda proizlazi da se ta posljedica zloporabe ili utaje načelno primjenjuje i na pravo na izuzeće na temelju isporuke unutar Zajednice (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 54.). Sud je naposljetku potvrdio da je – u mjeri u kojoj eventualno odbijanje korištenja pravom iz Direktive o PDV‑u odražava glavno načelo, spomenuto u točki 43. ove presude, prema kojem se nitko ne može koristiti pravima predviđenima pravnim sustavom Unije u svrhu zlouporabe ili utaje – takvo odbijanje u načelu na nacionalnim tijelima i sudovima, neovisno o pravu u području PDV‑a povezanom s utajom, uključujući stoga pravo na povrat PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014., Schoenimport „Italmoda” Mariano Previti i dr., C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13, EU:C:2014:2455, t. 46.).

33      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, to je slučaj ne samo onda kad sâm porezni obveznik utaji porez već i kad je porezni obveznik znao ili morao znati da je predmetnom transakcijom sudjelovao u utaji PDV‑a koju je počinio isporučitelj ili drugi trgovac koji uzlazno ili silazno sudjeluje u tom lancu isporuke (vidjeti u području prava na odbitak presudu od 6. prosinca 2012., Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 38. do 40., u području prava na izuzeće isporuke unutar Zajednice presudu od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 54. i u području povrata PDV‑a presudu od 18. prosinca 2014., Schoenimport „Italmoda” Mariano Previti i dr., C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13, EU:C:2014:2455, t. 49. i 50.).

34      Nije protivno pravu Unije zahtijevati da trgovac poduzme sve mjere koje se od njega mogu razumno zahtijevati kako bi se uvjerio da ga transakcija koju obavlja ne navede na sudjelovanje u poreznoj utaji (presuda od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 48. i navedena sudska praksa).

35      S druge strane, nije u skladu sa sustavom prava na odbitak koji je predviđen Direktivom o PDV‑u sankcioniranje, uskratom prava, poreznog obveznika koji nije znao niti je morao znati da je predmetna transakcija bila dio utaje koju je počinio dobavljač niti da je u drugoj transakciji koja je dio lanca isporuke i koja prethodi onoj koju je obavio navedeni porezni obveznik ili do koje dolazi nakon nje utajen PDV. Dakle, uvođenje sustava objektivne odgovornosti prelazilo bi ono što je nužno za očuvanje prava javne riznice (presuda od 6. prosinca 2012., Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 41. i 42. i navedena sudska praksa).

36      Iz toga proizlazi da, iako nisu bili ispunjeni svi materijalni uvjeti na temelju kojih postoji pravo na izuzeće unutar Zajednice od PDV‑a ili na odbitak PDV‑a, Sud je presudio da se ostvarivanje navedenog prava ne može odbiti poreznom obvezniku koji je djelovao u dobroj vjeri i koji je poduzeo svaku mjeru koja se od njega mogla razumno očekivati kako bi se uvjerio da transakcija koju izvršava nema za posljedicu sudjelovanje u utaji poreza (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 2007., Teleos i dr., C‑409/04, EU:C:2007:548, t. 68. i od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 47. do 50. i 55.).

37      Utvrđenja u točkama 32. do 35. ove presude relevantna su u slučaju da nacionalna tijela ili sudovi uskrate pravo primjene maržnog sustava iz članka 314. Direktive o PDV‑u, o čemu su se složile sve stranke i zainteresirane osobe koje su podnijele očitovanja pred Sudom.

38      Prema sudskoj praksi Suda, utvrđenje mjera koje se u predmetnom slučaju mogu razumno zahtijevati od poreznog obveznika koji želi ostvarivati pravo dodijeljeno Direktivom o PDV‑u kako bi se uvjerio da njegove transakcije nisu dio utaje koju je počinio trgovac koji je bio prije njega u transakciji u bitnome ovisi o okolnostima predmetnog slučaja (vidjeti analogijom presude od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 53., 54. i 59. i od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 53.).

39      Kad postoje pokazatelji koji upućuju na postojanje nepravilnosti ili utaje, razuman trgovac može se, prema okolnostima slučaja, raspitati o trgovcu od kojeg želi kupiti robu ili usluge kako bi se uvjerio u njegovu vjerodostojnost (vidjeti analogijom presudu od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 60.).

40      Ipak, porezna uprava ne može općenito zahtijevati od tog poreznog obveznika koji želi ostvarivati pravo primjene maržnog sustava da, s jedne strane, osobito provjeri je li izdavatelj računa za robu u odnosu na koji je zatraženo izvršavanje prava na odbitak ispunio svoje obveze prijavljivanja i plaćanja PDV‑a kako bi se uvjerio da ne postoje nepravilnosti ili utaja na razini trgovaca koji su se nalazili ranije u transakciji i, s druge strane, raspolaže dokumentima u tom pogledu (vidjeti analogijom presudu od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 61.).

41      Dakle, u načelu je na poreznim tijelima da izvrše nužne kontrole trgovaca kako bi utvrdila nepravilnosti i utaje PDV‑a kao i da odrede sankcije trgovcu koji je počinio te nepravilnosti ili utaje (vidjeti analogijom presudu od 21. lipnja 2012., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 62.).

42      Pitanje je li Litdana djelovala u dobroj vjeri i poduzela sve mjere koje se od nje mogu razumno zahtijevati kako bi se uvjerila da transakcije koje je izvršila nisu bile dio porezne utaje spada u ocjenu suda koji je uputio zahtjev, u svjetlu načela iz točaka 38. do 41. ove presude.

43      Među činjeničnim elementima i okolnostima koje sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu može uzeti u obzir osobito može biti činjenica da nije utvrđeno da je Litdana znala da Handicare Auto nije stvarno primijenio maržni sustav na nabavu iz glavnog postupka. U svakom slučaju, to nikako ne proizlazi iz odluke kojom je upućen zahtjev.

44      Kad je riječ o pitanju je li Litdana uzela u obzir sve potrebne mjere kako bi se uvjerila da transakcije koje je izvršila nisu bile dio porezne utaje, sud koji je uputio zahtjev može, u okviru svoje opće ocjene, među ostalim, uzeti u obzir činjenicu da se čini kako nabava iz glavnog postupka ulazi u okvir dugotrajnog trgovačkog odnosa između društava Litdana i Handicare Auto, u okolnostima u kojima je Litdana prethodno pri poreznim tijelima provjeravala značenje navoda „Sanctions 69‑71” koji se nalaze na računima što ih je izdao Handicare Auto te je od navedenih tijela primila potvrdu da su joj računi na kojima se nalazio taj navod kojim se pruža dostatan dokaz omogućili primjenu maržnog sustava. U tim okolnostima, protivno je načelu proporcionalnosti zahtijevati od poreznog obveznika da sustavno provjerava, kad je riječ o svakoj nabavi, da je dobavljač stvarno primijenio maržni sustav, barem kad nema nijednog pokazatelja na temelju kojeg bi se moglo pretpostaviti postojanje nepravilnosti ili utaje u smislu točke 39. ove presude.

45      Kad je riječ o tome postoje li u glavnom postupku pokazatelji na temelju kojih se može pretpostaviti postojanje nepravilnosti ili utaje, valja napomenuti da je litavska vlada na raspravi, odgovarajući na pitanje koje je postavio Sud, potvrdila da navođenje podataka „Sections 69‑71” koji se nalaze na računima što ih je primila Litdana samo po sebi nije pokazatelj na temelju kojeg je to društvo trebalo pretpostaviti da postoje nepravilnosti ili utaja. Ta vlada smatra da je istodobno navođenje podataka „Sections 69‑71” i „Free of VAT” pokazatelj postojanja nepravilnosti ili utaje u smislu točke 39. ove presude.

46      U tom pogledu, ako je točno da to dvostruko navođenje nije posve nedvosmisleno jer se čini da upućuje kako na pravila o oporezivanju nabave na temelju preprodavateljeve razlike u cijeni tako i na pravila o njegovu izuzeću od PDV‑a, valja ipak navesti, poput Europske komisije, da nije očito da dvostruko navođenje može razumnog trgovca koji pritom nije stručnjak u području PDV‑a navesti na pretpostavku o postojanju nepravilnosti ili utaje koju je počinio trgovac koji se nalazi ranije u transakciji. Dakle, nije isključeno da porezni obveznik to dvostruko navođenje može tumačiti kao potvrdu činjenice da je drugi oporezivi preprodavatelj nabavu izvršio na temelju članka 314. točke (d) Direktive o PDV‑u, u mjeri u kojoj je nabava tog drugog oporezivog preprodavatelja bila podvrgnuta PDV‑u u skladu s maržnim sustavom. Porezni obveznik podatak o izuzeću od PDV‑a i onaj o maržnom sustavu koji se nalazi na računima iz glavnog postupka također može tumačiti, kao što je to navela Litdana na raspravi, kao potvrdu činjenice da se oporezuje samo prodavateljeva razlika u cijeni, pri čemu vrijednost predmetne robe ostaje izuzeta, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

47      Osim toga i pod uvjetom provjere suda koji je uputio zahtjev, podatak „Free of VAT”, u kombinaciji s podacima „Sections 69‑71” i „Total DKK incl. PDV”, koji se nalaze na računima, porezni obveznik može također tumačiti tako da potvrđuje da, u okviru primjene maržnog sustava, on ne može, u skladu s člankom 323. Direktive o PDV‑u, odbiti ulazni porez plaćen prilikom kupnje robe o kojoj je riječ ili, kad je riječ o nabavi podvrgnutoj tom sustavu, u okviru kojeg se, na temelju članka 325. te direktive, na računima koje je izdao oporezivi preprodavatelj ne može zasebno navesti PDV na nabavu.

48      S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 314. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da mu se protivi to da nadležna tijela države članice uskrate poreznom obvezniku koji je primio račun na kojem se nalaze podaci u vezi s maržnim sustavom i izuzećem od PDV‑a pravo na primjenu maržnog sustava, čak i ako iz naknadnog nadzora koji su izvršila navedena tijela proizlazi da oporezivi preprodavatelj koji je isporučio rabljenu robu nije stvarno primijenio taj sustav na nabavu te robe, pod uvjetom da nadležna tijela ne utvrde da porezni obveznik nije djelovao u dobroj vjeri ili da nije poduzeo sve razumne mjere u svojoj moći kako bi se uvjerio da transakcija koju izvršava nema za posljedicu njegovo sudjelovanje u utaji poreza, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
 Troškovi

49      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

Članak 314. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010., treba tumačiti na način da mu se protivi to da nadležna tijela države članice uskrate poreznom obvezniku koji je primio račun na kojem se nalaze podaci u vezi s maržnim sustavom i izuzećem od PDV‑a pravo na primjenu maržnog sustava, čak i ako iz naknadnog nadzora koji su izvršila navedena tijela proizlazi da oporezivi preprodavatelj koji je isporučio rabljenu robu nije stvarno primijenio taj sustav na nabavu te robe, pod uvjetom da nadležna tijela ne utvrde da porezni obveznik nije djelovao u dobroj vjeri ili da nije poduzeo sve razumne mjere u svojoj moći kako bi se uvjerio da transakcija koju izvršava nema za posljedicu njegovo sudjelovanje u utaji poreza, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

Potpisi

*      Jezik postupka: litavski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 26. rujna 2017.#Alessandro La Rocca protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije Take your time Pay After – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Prva rečenica članka 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-755/16.


Presuda Suda od 5. listopada 2000. # The Queen protiv Secretary of State for Health i dr., ex parte Imperial Tobacco Ltd i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Crown Office) - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 98/43/EZ. # Predmet C-74/99.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 21. srpnja 2016.#HD protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Primici od rada – Obiteljske naknade – Naknada za obrazovanje – Pretpostavke za odobravanje – Članak 67. stavak 2. Pravilnika o osoblju – Smanjenje naknade slične naravi koja se prima iz drugih izvora – Članak 85. Pravilnika o osoblju – Povrat preplaćenih iznosa.#Predmet F-136/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. rujna 2013.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 306. do 310. – Posebna odredba za putničke agente – Razlike u jezičnim verzijama – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa primjenu posebne odredbe na osobe koje nisu putnici – Pojmovi ‚putnik’ i ‚klijent’.#Predmet C-193/11.