title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. listopada 2013.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice – Direktiva 91/271/EEZ – Pročišćavanje komunalnih otpadnih voda – Presuda Suda kojom se utvrđuje povreda obveze – Neprovedba – Članak 260. UFEU‑a – Novčane kazne – Nalaganje isplate paušalnog iznosa i novčane kazne.#Predmet C-533/11.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      17. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Direktiva 91/271/EEZ — Pročišćavanje komunalnih otpadnih voda — Presuda Suda kojom se utvrđuje povreda obveze — Neprovedba — Članak 260. UFEU‑a — Novčane kazne — Nalaganje isplate paušalnog iznosa i novčane kazne“
      U predmetu C‑533/11,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 260. UFEU‑a podnesene 19. listopada 2011.,

         Europska Komisija, koju zastupaju G. Wils, A. Marghelis i S. Pardo Quintillán, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Belgije, koju zastupaju C. Pochet i T. Materne, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Neumanna, A. Lepiècea, E. Gilleta, J. Bouckaerta i H. Viaenea, avocats,
      tuženika,
      kojeg podupire:

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupa C. Murrell, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Andersona, QC,
      intervenijent,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. travnja 2013.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija najprije je od Suda zahtijevala da:

                        —

                        utvrdi da je Kraljevina Belgija, time što nije poduzela potrebne mjere kako bi provela presudu Suda od 8. srpnja 2004., Komisija/Belgija (C‑27/03), povrijedila obveze koje ima na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a,

                        —

                        naloži Kraljevini Belgiji da Komisiji plati novčanu kaznu u iznosu od 55836 eura za svaki dan zakašnjenja u provedbi gore navedene presude Komisija/Belgija, računajući od dana donošenja presude u ovom predmetu do dana provedbe gore navedene presude Komisija/Belgija,

                        —

                        naloži Kraljevini Belgiji da Komisiji plati dnevni paušalni iznos od 6204 eura, računajući od dana objave gore navedene presude Komisija/Belgija do dana objave presude u ovom predmetu ili do dana provedbe gore navedene presude Komisija/Belgija, ako se ona prije provede.

               2

               Komisija je na raspravi, s obzirom na informacije koje su joj dostavljene nakon 4. svibnja 2012., kada je bila podnesena replika u ovom predmetu, izmijenila svoj zahtjev. Stoga je od Suda zatražila da naloži Kraljevini Belgiji da joj plati:

                        —

                        novčanu kaznu od 4722 eura za svaki dan zakašnjenja u provedbi gore navedene presude Komisija/Belgija, računajući od dana objave presude u ovom predmetu, čiji se iznos treba izračunati na temelju šestomjesečnog razdoblja tako da se cijeli iznos koji se odnosi na takvo razdoblje umanji za postotak koji odgovara udjelu koji predstavlja broj populacijskih ekvivalenata (u daljnjem tekstu: p.e.) usklađenih s gore navedenom presudom Komisija/Belgija, do kraja takvog razdoblja s obzirom na broj p.e. koji nisu usklađeni s ovom presudom na dan njezine objave,

                        —

                        dnevni paušalni iznos od 6168 eura, računajući od dana objave gore navedene presude Komisija/Belgija do dana objave presude u ovom predmetu ili do dana potpune provedbe gore navedene presude Komisija/Belgija, ako taj datum nastupi ranije.

         Pravni okvir

               3

               U skladu s njezinim člankom 1., Direktivom Vijeća 91/271/EEZ od 21. svibnja 1991. o pročišćavanju komunalnih otpadnih voda (SL L 135, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 5.), kako je izmijenjena Direktivom Komisije 98/15/EZ od 27. veljače 1998. (SL L 67, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 22.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 91/271), uređuje se prikupljanje, pročišćavanje i ispuštanje komunalnih otpadnih voda te pročišćavanje i ispuštanje otpadnih voda iz određenih industrijskih sektora. Njezin je cilj zaštita okoliša od štetnih utjecaja ispuštanja otpadnih voda.

               4

               Člankom 2. navedene direktive „komunalne otpadne vode” definirane su kao „otpadne vode iz kućanstava ili mješavina otpadnih voda iz kućanstava s industrijskim otpadnim vodama i/ili oborinskim vodama”.

               5

               U istom je članku također definiran p.e. kao „organsko biorazgradivo opterećenje koje ima petodnevnu biokemijsku potražnju kisika (BPK5) od 60 g kisika dnevno”.

               6

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 91/271:
               „Države članice će osigurati da sve aglomeracije dobiju sabirne sustave komunalnih otpadnih voda,

                        —

                        najkasnije do 31. prosinca 2000. za one s populacijskim ekvivalentom (p.e.) od više od 15000,
                        i

                        —

                        najkasnije do 31. prosinca 2005. za one s p.e. između 2000 i 15000.

                  Za komunalne otpadne vode koje se ispuštaju u prihvatne vode koje se smatraju ‚osjetljivim područjima’ definiranima u članku 5., države članice će osigurati sabirne sustave najkasnije do 31. prosinca 1998. za aglomeracije s više od 10000 p.e.
               [...]”

               7

               Člankom 4. stavkom 1. Direktive 91/271 određuje se:
               „Države članice će osigurati da se komunalne otpadne vode koje ulaze u sabirne sustave prije ispuštanja podvrgnu sekundarnom pročišćavanju ili ekvivalentnom pročišćavanju kako slijedi:

                        —

                        najkasnije do 31. prosinca 2000. za sva ispuštanja iz aglomeracija s više od 15000 p.e.,

                        —

                        najkasnije do 31. prosinca 2005. za sva ispuštanja iz aglomeracija s p.e. između 10000 i 15000,

                        —

                        najkasnije do 31. prosinca 2005. za ispuštanja u slatke vode i estuarije iz aglomeracija s p.e. između 2000 i 10000.”

               8

               Člankom 5. Direktive 91/271 pojašnjuje se:
               „1.   Za potrebe stavka 2., države članice će do 31. prosinca 1993. utvrditi osjetljiva područja prema mjerilima utvrđenima u Prilogu II.
               2.   Države članice će osigurati da se komunalne otpadne vode koje ulaze u sabirne sustave prije ispuštanja u osjetljiva područja podvrgnu strožem pročišćavanju od onog opisanog u članku 4. najkasnije do 31. prosinca 1998. za sva ispuštanja iz aglomeracija s više od 10000 p.e.
               [...]
               4.   Alternativno, zahtjevi za pojedine stanice utvrđeni u gornjim stavcima 2. i 3. ne moraju se primijeniti u osjetljivim područjima ako se može dokazati da je minimalni postotak smanjenja ukupnog opterećenja koje ulazi u stanice za pročišćavanje otpadnih voda u tom području najmanje 75 % za ukupni fosfor i najmanje 75 % za ukupni dušik.
               5.   Ispuštanja iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda koja se nalaze u odgovarajućim područjima zahvata osjetljivih područja i koja doprinose onečišćenju tih područja podliježu stavcima 2., 3. i 4.
               [...]”

               9

               Člankom 17. stavcima 1. i 2. Direktive 91/271 predviđeno je da će države članice do 31. prosinca 1993. utvrditi program za primjenu Direktive 91/271 te da će do 30. lipnja 1994. dati Komisiji podatke o tom programu.

               10

               U skladu s člankom 17. stavkom 4. Direktive 91/271, metode i obrasci koji se usvajaju za izvještavanje o nacionalnim programima utvrđuju se u skladu s postupkom navedenim u članku 18. navedene direktive.

               11

               Komisija je u tu svrhu donijela Odluku 93/481/EEZ od 28. srpnja 1993. o obrascima za predstavljanje nacionalnih programa kako je predviđeno člankom 17. Direktive Vijeća 91/271/EEZ (SL L 226, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 19.), u kojoj su utvrđeni obrasci za predstavljanje koje države članice moraju upotrebljavati pri sastavljanju konačnog izvješća o svojem nacionalnom programu za provedbu Direktive 91/271.

         Presuda Komisija/Belgija

               12

               U izreci gore navedene presude Komisija/Belgija, Sud je proglasio i presudio da je Kraljevina Belgija, time što nije donijela odredbe zakona i propisa te upravne odredbe potrebne za potpunu provedbu članaka 3., 5. i 17. Direktive 91/271, od kojih je posljednji članak potrebno tumačiti u vezi s člancima 3. i 4. navedene direktive, kao i Odluke 93/481, povrijedila svoje obveze koje ima na temelju članka 226. UEZ‑a te navedene direktive i odluke.

               13

               Sud je stoga proglasio da je Kraljevina Belgija povrijedila navedene odredbe jer se 114 aglomeracija Flamanske regije, 60 aglomeracija Valonske regije i Regija glavnog grada Bruxellesa nisu uskladile sa zahtjevima Direktive 91/271.

         Predsudski postupak

               14

               U okviru nadzora provedbe gore navedene presude Komisija/Belgija, Komisija je od Kraljevine Belgije tražila da opiše mjere koje je namjeravala poduzeti u svrhu provedbe navedene presude. S obzirom na odgovore u pogledu triju belgijskih regija, Komisija je toj državi članici uputila, kao prvo, pismo opomene od 30. siječnja 2006., na temelju članka 228. UEZ‑a (koji je postao članak 260. UFEU‑a), jer veliki broj aglomeracija Valonske i Flamanske regije kao i Regija glavnog grada Bruxellesa još uvijek nisu dobile sabirne sustave i stanice za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda. Usto, Komisija je smatrala da nije moguće provjeriti jesu li stanice za pročišćavanje u Flamanskoj regiji radile u skladu sa zahtjevima Direktive 91/271.

               15

               Kao drugo, navedenoj je državi poslala dodatno pismo opomene od 23. listopada 2007. jer i dalje velik broj aglomeracija u Valonskoj i Flamanskoj regiji kao i Regija glavnog grada Bruxellesa nisu poštovali odredbe Direktive 91/271.

               16

               Nakon odgovora u pogledu te tri regije, Komisija je Kraljevini Belgiji uputila, kao treće, obrazloženo mišljenje na temelju članka 228. UEZ‑a od 26. lipnja 2009. jer 20 flamanskih aglomeracija nije poštovalo članak 5. Direktive 91/271, dok 50 valonskih aglomeracija kao i Regija glavnog grada Bruxellesa i dalje nije provelo gore navedenu presudu Komisija/Belgija u pogledu obveze uspostave cjelokupnog sabirnog sustava komunalnih otpadnih voda i u pogledu obveze uspostave pročišćavanja navedenih voda nakon njihova prikupljanja, koje su utvrđene člankom 3. odnosno člankom 5. Direktive 91/271. Komisija je u svojem obrazloženom mišljenju od Kraljevine Belgije zatražila da donese mjere potrebne za usklađivanje s tim obrazloženim mišljenjem u roku od dva mjeseca od njegova primitka.

               17

               Prema mišljenju Komisije, iz analize odgovora belgijskih tijela na obrazloženo mišljenje od 26. lipnja 2009. kao i njihovih naknadnih obavijesti proizlazi da navedena država članica do podnošenja ove tužbe zbog povrede obveze nije u potpunosti provela gore navedenu presudu Komisija/Belgija. Naime, jedna flamanska aglomeracija nije poštovala odredbe članka 5. stavaka 2. i 3. Direktive 91/271, dok 21 valonska aglomeracija kao i Regija glavnog grada Bruxellesa nisu poštovale odredbe članka 3. i/ili članka 5. stavaka 2. i 3. Direktive 91/271.

               18

               U tim je okolnostima Komisija odlučila podnijeti ovu tužbu.

               19

               Rješenjem predsjednika Suda od 18. travnja 2012., Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske odobrena je intervencija u potporu zahtjevu Kraljevine Belgije.

         Razvoj događaja tijekom ovog postupka

               20

               Najprije valja napomenuti da je Komisija u svojoj replici dodatno ograničila predmet spora te je zatražila da se povreda obveze utvrdi samo u pogledu trinaest valonskih aglomeracija i Regije glavnog grada Bruxellesa.

               21

               Sud je dopisom od 4. ožujka 2013. od belgijske vlade i Komisije zatražio da do uključivo 8. travnja 2013. dostave informacije o točnom stupnju provedbe gore navedene presude Komisija/Belgija na dan 1. travnja 2013., uz popis aglomeracija, uključujući odgovarajuće vrijednosti p.e., za koje prikupljanje, pročišćavanje i ispuštanje komunalnih otpadnih voda još nije usklađeno s odredbama Direktive 91/271. Te su informacije trebale obuhvaćati i udio neusklađenih aglomeracija i vrijednosti p.e. u ukupnom broju aglomeracija i vrijednosti p.e. na dan objave gore navedene presude Komisija/Belgija.

               22

               Komisija je na raspravi zaključila, na temelju informacija koje su joj dostavljene nakon 4. svibnja 2012., kada je podnesena replika u ovom predmetu, da mjere kojima se omogućuje usklađivanje s obvezama koje proizlaze iz gore navedene presude Komisija/Belgija nisu bile donesene samo u pogledu pet aglomeracija.

               23

               Dvije od tih pet aglomeracija, odnosno Amay i Malmedy, nisu poštovale članak 3. stavak 1. i članak 5. stavke 2. i 3. Direktive 91/271. Tri preostale aglomeracije, odnosno Herve, Bastogne‑Rhin i Liège‑Sclessin, nisu poštovale članak 5. stavke 2. i 3. Direktive 91/271. Te aglomeracije zajedno obuhvaćaju ukupno 225710 p.e. koji nisu usklađeni.

               24

               Komisija smatra da, za aglomeracije Amay i Herve, Kraljevina Belgija nije dostavila podatke o kvaliteti ispuštanja u smislu tablica 1. i 2. iz Priloga I. Direktivi 91/271. Za ostale tri aglomeracije, odnosno Bastogne‑Rhin, Liège‑Sclessin et Malmedy, ta država članica nije dostavila podatke o kvaliteti ispuštanja u smislu tablica 1. i 2. iz Priloga I. Direktivi 91/271 za dovoljno dugo razdoblje.

               25

               S obzirom na te elemente, Komisija je izmijenila svoje zahtjeve kao što je izneseno u točki 2. ove presude.

         Povreda obveze

         Argumentacija stranaka

               26

               Što se tiče navodne povrede obveze, Komisija podsjeća da je, u skladu s člankom 260. stavkom 1. UFEU‑a, ako Sud ustanovi da država članica nije ispunila obvezu temeljem UFEU‑a, ta država dužna poduzeti potrebne mjere kako bi se uskladila s presudom Suda. U pogledu roka u kojem je potrebno provesti takvu presudu, Komisija pojašnjuje da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, interes u vezi s neposrednom i ujednačenom primjenom prava Unije zahtijeva da se s tom provedbom započne odmah i da se u cijelosti ostvari u najkraćem mogućem roku (presuda od 9. prosinca 2008., Komisija/Francuska, C‑121/07, Zb., str. I‑9159., t. 21. i navedena sudska praksa).

               27

               Kraljevina Belgija smatra da su od donošenja gore navedene presude Komisija/Belgija, Flamanska i Valonska regija te Regija glavnog grada Bruxellesa započele izradu znatnih investicijskih planova kako bi osigurale provedbu te presude.

               28

               Stoga su sve te aglomeracije na dan rasprave imale sustave za pročišćavanje te su tako bile usklađene s navedenom presudom. Spor se odnosi samo na dokaz o toj usklađenosti u pogledu pet aglomeracija u Valonskoj regiji.

               29

               Ujedinjena Kraljevina smatra da Komisija u okviru opsežnih infrastrukturnih projekata, kao što je to u ovom slučaju, treba predvidjeti razuman rok za provedbu uzimajući u obzir sve parametre, poput izrade projekta, tehničkog izvođenja projekta ili naravi odredbi propisa čije poštovanje treba osigurati. Komisija također treba, prema potrebi, uzeti u obzir događaje na koje predmetna država članica ne može utjecati, kao što su prirodne katastrofe. Među elementima na temelju kojih se može ocijeniti je li rok razuman jesu upravni i sudski postupci predviđeni pravom Unije i nacionalnim pravom. Naposljetku, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je Komisija dužna dokazati da je razdoblje za provedbu presude kojom je utvrđena povreda obveze nerazumno.

               30

               Prema mišljenju Ujedinjene Kraljevine, Komisija mora biti spremna predmetnoj državi članici dati razuman rok ne samo za provedbu minimalno nužnih radova, nego i zahtjevnijih projekata kojima se štiti okoliš, a koje bi država članica eventualno željela poduzeti kako bi se uskladila s presudom donesenom na temelju članka 258. UFEU‑a.

         Ocjena Suda

               31

               U skladu s člankom 260. stavkom 2. UFEU‑a, ako smatra da dotična država članica nije poduzela potrebne mjere kako bi se uskladila s presudom Suda, Komisija, nakon što toj državi pruži priliku za očitovanje, može predmet uputiti Sudu te pritom određuje visinu paušalnog iznosa ili novčane kazne koju je navedena država dužna platiti, a koju smatra primjerenom s obzirom na okolnosti.

               32

               U tom pogledu, mjerodavan dan prema kojemu se određuje postojanje povrede obveze na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a jest dan kada je istekao rok određen pismom opomene upućenim na temelju te odredbe (presude od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, t. 67., kao i od 25. lipnja 2013., Komisija/Češka Republika, C‑241/11, t. 23.). Međutim, ako je postupak zbog povrede obveze pokrenut na temelju članka 228. stavka 2. UEZ‑a, mjerodavan dan prema kojemu se određuje postojanje povrede obveze jest dan kada je istekao rok određen obrazloženim mišljenjem upućenim prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, odnosno 1. prosinca 2009. (vidjeti u tom smislu presudu od 17. studenoga 2011., Komisija/Italija, C‑496/09, još neobjavljenu u Zborniku, t. 27.).

               33

               Nesporno je da po isteku roka određenog obrazloženim mišljenjem Kraljevina Belgija nije donijela sve potrebne mjere kako bi se u potpunosti uskladila s gore navedenom presudom Komisija/Belgija.

               34

               U tim okolnostima valja utvrditi da je Kraljevina Belgija, time što nije poduzela potrebne mjere kako bi se uskladila s gore navedenom presudom Komisija/Belgija, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a.

         Novčane kazne

         Argumentacija stranaka

               35

               Komisija tvrdi da su traženi paušalni iznos od 6168 eura po danu povrede i iznos dnevne novčane kazne od 4722 eura utvrđeni u skladu s kriterijima predviđenima u Komunikaciji od 13. prosinca 2005. o provedbi članka 228. UEZ‑a (SEC(2005) 1658), kako je ažurirana Komunikacijom Komisije o provedbi članka 260. UFEU‑a i o ažuriranju podataka koji se upotrebljavaju za izračun paušalnih iznosa i novčanih kazni koje će Komisija predložiti Sudu u okviru postupaka zbog povrede (SEC(2010) 923), koja je postala primjenjiva na postupke uređene člankom 260. stavkom 2. UFEU‑a na temelju Komunikacije Komisije o provedbi članka 260. stavka 3. UFEU‑a (SL 2011., C 12, str. 1.), kao i Komunikacije Komisije od 31. kolovoza 2012. o ažuriranju podataka koji se upotrebljavaju za izračun paušalnih iznosa i novčanih kazni koje će Komisija predložiti Sudu u okviru postupaka zbog povrede (C(2012) 6106 final).

               36

               Prema mišljenju Komisije, iznos dnevne novčane kazne izračunava se na način da se osnovni iznos novčane kazne, odnosno 600 eura po danu pomnoženo s koeficijentom težine povrede koji je utvrđen na 6 (na ljestvici od 1 do 20), pomnoži s koeficijentom trajanja povrede, koji je u ovom slučaju 3, i s faktorom „n” koji označava mogućnost plaćanja Kraljevine Belgije, odnosno 5,14. Primjenom te metode dobiva se iznos od 55512 eura po danu koji odgovara novčanoj kazni od 2653000 p.e. neusklađenih ispuštanja na dan podnošenja tužbe. Međutim, kao što je Komisija istaknula na raspravi, ta neusklađena ispuštanja predstavljaju samo 225710 p.e., odnosno, množeći 225710 s 55512 te dijeleći umnožak s 2653000, iznos od 4722 eura po danu povrede.

               37

               Dnevni paušalni iznos rezultat je množenja osnovnog paušalnog iznosa od 200 eura po danu s koeficijentom težine povrede, koji je u ovom slučaju utvrđen na 6, i s tim faktorom „n”, koji označava mogućnost plaćanja Kraljevine Belgije, a iznosi 5,14.

               38

               Komisija smatra da je koeficijent težine povrede primijenjen u ovom slučaju primjeren jer su, u području okoliša, pravila koja su povrijeđena u ovom slučaju vrlo važna i ključna za dobrobit građana, njihovu kvalitetu života, zdravlje, ali i očuvanje prirodnih resursa i ekosustava.

               39

               Komisija smatra da su posljedice povrede na opće i pojedinačne interese osobito teške jer nepotpuna provedba gore navedene presude Komisija/Belgija utječe na kvalitetu tijela površinskih voda te s njima povezanih vodnih i kopnenih ekosustava. Posljedice te nepotpune provedbe tim su važnije jer je Kraljevina Belgija utvrdila da je njezin cjelokupni teritorij „osjetljivo područje” i da to može utjecati na provedbu drugih normi zaštite okoliša.

               40

               Međutim, u pogledu faktora koje je potrebno uzeti u obzir pri ocjeni težine povrede prava Unije, Komisija tvrdi da je Kraljevina Belgija lojalno surađivala. Usto, Komisija ističe da je ta država članica pokrenula znatna financijska i materijalna ulaganja radi uspostave tih složenih infrastruktura za prikupljanje i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda.

               41

               Ipak, Komisija smatra da su mjere namijenjene provedbi gore navedene presude Komisija/Belgija bile poduzete tek više godina nakon objave te presude, što nije opravdano čak ni s obzirom na opseg uspostave samih gradilišta.

               42

               U pogledu kriterija koji se odnosi na trajanje povrede, koji je, u skladu sa zahtjevom Komisije, relevantan samo za izračun novčane kazne, Komisija ističe da je prošlo više od 71 mjeseca od donošenja navedene presude do Komisijina donošenja odluke o pokretanju postupka zbog povrede protiv Kraljevine Belgije, čime je opravdana primjena najvećeg koeficijenta trajanja od 3,0.

               43

               U svojim pisanim i usmenim očitovanjima Kraljevina Belgija tvrdi da težina ni trajanje povrede, kao ni spremnost na suradnju i rad koju je pokazala tijekom postupka ne opravdavaju nalaganje isplate paušalnog iznosa ili novčane kazne u ovom predmetu. Podredno, navedena država članica osporava metodu izračuna navedenih iznosa.

               44

               Što se tiče izračuna težine povrede, Kraljevina Belgija smatra da, iako su ciljevi postavljeni odredbama Direktive 91/271 temeljne naravi, posljedice neispunjavanja obveza propisanih tom direktivom na okoliš nisu procijenjene in concreto. U Valonskoj regiji i Regiji glavnog grada Bruxellesa, povezane su studije i komentari suvišni i/ili pogrešni u pogledu smanjenja emisija fosfora, kvalitete površinskih voda, ljudskog zdravlja, ekološke kvalitete vodenih tokova, ukupnog opterećenja zbog onečišćenja vode koja nije prikupljena i/ili pročišćena te utjecaja na turizam i gospodarsku djelatnost. Za Flamansku je regiju utvrđeno da sve aglomeracije s više od 10000 p.e. imaju primjerenu infrastrukturu za pročišćavanje.

               45

               U svakom slučaju, ako se Sud ne bi slagao te ako bi primijenio metodu izračuna koju je Komisija upotrijebila pri utvrđivanju paušalnog iznosa, trebao bi se primijeniti koeficijent težine povrede znatno niži od 4. Tim bi se koeficijentom težine povrede trebale uzeti u obzir praktične poteškoće pri provedbi i tumačenju gore navedene presude Komisija/Belgija te poteškoće pri tumačenju područja primjene Direktive 91/271.

               46

               Što se tiče uključivanja faktora trajanja u koeficijent težine povrede, Kraljevina Belgija osporava faktore koje je Komisija primijenila pri utvrđivanju tog koeficijenta. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, a osobito u skladu s presudom od 31. ožujka 2011., Komisija/Grčka (C‑407/09, Zb., str. I‑2467.), kao i s Komunikacijom Komisije SEC(2005) 1658, kako je ažurirana, kriterije težine i trajanja povrede obveze treba utvrditi izričito zasebno.

               47

               U pogledu trajanja povrede, Kraljevina Belgija smatra da su sve tri belgijske regije neposredno nakon objave gore navedene presude Komisija/Belgija donijele mjere kako bi provele tu presudu te da je Komisija pogrešno tvrdila da su određena gradilišta uspostavljena tek više godina nakon objave te presude. S obzirom na znatne poteškoće koje proizlaze iz potpune provedbe navedene presude, trajanje potpune neusklađenosti s Direktivom 91/271 ne može se ni u kojem slučaju smatrati pretjeranim te se koeficijent težine povrede treba smanjiti na 1 s obzirom na njezino trajanje.

               48

               Paušalni iznos ne može se ni u kojem slučaju početi računati od dana objave presude kojom je utvrđena prva povreda obveze jer se ta presuda u svakom slučaju nije mogla provesti već na taj dan, nego se može početi računati nakon isteka razumnog roka za tu provedbu.

         Ocjena Suda

      Paušalni iznos

               49

               Što se tiče paušalnog iznosa, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 260. stavkom 2. prvim podstavkom UFEU‑a, Komisija u svojem prijedlogu navodi visinu iznosa koju smatra „primjerenom s obzirom na okolnosti”. Sud pri izvršavanju nadležnosti također uzima u obzir sve okolnosti predmeta koje su mu iznesene.

               50

               Prema sudskoj praksi, mogućnost takvog nalaganja i utvrđivanje eventualne visine paušalnog iznosa moraju se, u svakom pojedinom slučaju, temeljiti na svim relevantnim čimbenicima koji se odnose kako na karakteristike utvrđene povrede obveze tako i na ponašanje države članice protiv koje je pokrenut postupak na temelju članka 260. UFEU‑a (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Češka Republika, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               51

               U tom pogledu, ta odredba dodjeljuje Sudu široku diskrecijsku ovlast pri odlučivanju hoće li izreći takvu sankciju i određivanju, u tom slučaju, njezina iznosa. Posebice, nalaganje državi članici da isplati paušalni iznos ne može biti automatsko (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Češka Republika, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               52

               U tu svrhu, prijedlozi Komisije ne obvezuju Sud i predstavljaju samo vodstvo. Usto, smjernice u području nalaganja isplate paušalnih iznosa, poput onih iz Komisijine Komunikacije SEC(2005) 1658, kako je ažurirana, na koje se ta institucija pozvala u ovom predmetu, ne vežu Sud, ali mogu pridonijeti osiguravanju transparentnosti, predvidljivosti i pravne sigurnosti u postupanju Komisije (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Češka Republika, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               53

               U tim okolnostima, na Sudu je da, u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti, paušalni iznos odredi na način da bude, s jedne strane, primjeren s obzirom na okolnosti i, s druge strane, proporcionalan utvrđenoj povredi obveze kao i mogućnosti plaćanja predmetne države članice. Neki od relevantnih čimbenika u tom su pogledu, posebice, elementi poput razdoblja u kojem povreda obveze koja se stavlja na teret i dalje postoji nakon što je utvrđena presudom i težine utvrđene povrede (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Španjolska, t. 143. i 144. kao i navedenu sudsku praksu).

               54

               U pogledu trajanja povrede, valja utvrditi da je povreda utvrđena gore navedenom presudom Komisija/Belgija trajala gotovo devet godina, što je prekomjerno, iako je potrebno priznati da su zadaci koje je trebalo provesti zahtijevali značajno razdoblje od više godina i da se provedba gore navedene presude Komisija/Belgija treba smatrati uznapredovalom, odnosno gotovo ostvarenom.

               55

               U pogledu težine povrede, valja istaknuti da je cilj Direktive 91/271 zaštita okoliša. Kraljevina Belgija potvrdila je, tako što je svoj cjelokupni teritorij kategorizirala kao „osjetljivo područje”, u skladu s člankom 5. stavkom 1. navedene direktive i njezinim Prilogom II., da je potrebno dodatno zaštititi okoliš na njezinu teritoriju. Nepročišćavanje komunalnih otpadnih voda predstavlja opasnost za okoliš.

               56

               Osim toga, kada neprovedba presude Suda može naštetiti okolišu, čije je očuvanje dio samih ciljeva politike Unije, kao što to proizlazi iz članka 191. UFEU‑a, stupanj težine takve povrede obveze osobito je visok (presuda od 19. prosinca 2012., Komisija/Irska, C‑279/11, t. 72. i navedena sudska praksa).

               57

               Međutim, valja podsjetiti da je broj aglomeracija za koje tužena država članica na dan rasprave nije dostavila dokaz o usklađenosti s Direktivom 91/271 tek relativno mali dio ukupnog broja aglomeracija koje su predmet gore navedene presude Komisija/Belgija.

               58

               Što se tiče očitovanja Kraljevine Belgije i Ujedinjene Kraljevine prema kojima bi Komisija, u okviru opsežnih infrastrukturnih projekata, kao što su oni u ovom slučaju, trebala uzeti u obzir razuman rok za provedbu s obzirom na opseg i težinu realizacije tih projekata, pri čemu bi se trajanje povrede počelo računati tek po isteku tog roka, valja utvrditi da je točno da se datum 26. kolovoza 2009. određen obrazloženim mišljenjem ne može smatrati preuranjenim ili nerazumnim.

               59

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je Kraljevina Belgija poduzela znatna ulaganja kako bi provela gore navedenu presudu Komisija/Belgija te je ostvarila znatni napredak. Napredci Kraljevine Belgije već su bili znatni po isteku roka utvrđenog u obrazloženom mišljenju.

               60

               Usto, valja istaknuti da je Kraljevina Belgija u potpunosti surađivala s Komisijom tijekom postupka.

               61

               Prema tome, Sud smatra da svi pravni i činjenični elementi utvrđene povrede obveze upućuju na to da za djelotvorno sprečavanje budućeg ponavljanja sličnih povreda prava Unije, u ovom slučaju, treba donijeti mjeru s odvraćajućim učinkom, poput nalaganja isplate paušalnog iznosa (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Irska, C‑374/11, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               62

               S obzirom na prethodne elemente i razmatranja, Sud smatra da će okolnosti slučaja biti pošteno ocijenjene ako se paušalni iznos koji Kraljevina Belgija mora isplatiti odredi na 10 milijuna eura.

               63

               Stoga je potrebno naložiti Kraljevini Belgiji da Komisiji na račun „Vlastita sredstva Europske unije” plati paušalni iznos od 10 milijuna eura.

         Novčana kazna

               64

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, izricanje novčane kazne načelno je opravdano samo ako povreda obveze zbog neprovedbe prethodne presude traje i dok Sud ispituje činjenice (gore navedena presuda od 19. prosinca 2012., Komisija/Irska, C‑374/11, t. 33. i navedena sudska praksa).

               65

               U ovom slučaju valja utvrditi da na dan rasprave mjere potrebne za provedbu gore navedene presude Komisija/Belgija još nisu bile u potpunosti donesene.

               66

               U tim okolnostima Sud smatra da nalaganje Kraljevini Belgiji da isplati novčanu kaznu predstavlja primjereno financijsko sredstvo za osiguranje potpune provedbe gore navedene presude Komisija/Belgija (vidjeti gore navedenu presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Irska, C‑374/11, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               67

               S druge strane, s obzirom na stalni napredak prema potpunoj provedbi gore navedene presude Komisija/Belgija, koji je potvrdila i Komisija, nije isključeno da će na dan objave presude u ovom predmetu gore navedena presuda Komisija/Belgija biti u potpunosti provedena. Stoga se novčana kazna izriče samo ako se povreda obveze nastavi na dan objave presude u ovom predmetu.

               68

               Valja podsjetiti da je na Sudu da, u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti u određenom području, novčanu kaznu odredi na način da bude, s jedne strane, primjerena s obzirom na okolnosti i, s druge strane, proporcionalna utvrđenoj povredi obveze kao i mogućnosti plaćanja predmetne države članice (vidjeti gore navedenu presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Irska, C‑374/11, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               69

               U okviru ocjene Suda, kriteriji koje treba uzeti u obzir kako bi se osigurala prinudna narav novčane kazne u cilju ujednačene i učinkovite primjene prava Unije u pravilu su trajanje povrede, stupanj težine povrede i mogućnost plaćanja predmetne države članice. Za primjenu tih kriterija Sud je pozvan da osobito uzme u obzir posljedice koje neprovedba ima na predmetne javne i privatne interese, kao i hitnost da se predmetna država članica uskladi sa svojim obvezama (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Španjolska, t. 119. i navedenu sudsku praksu).

               70

               U ovom slučaju valja istaknuti da Komisija predlaže da se pri izračunu novčane kazne uzme u obzir postupno smanjenje broja p.e. koji nisu usklađeni sa zahtjevima Direktive 91/271, što bi omogućilo uzimanje u obzir napretka Kraljevine Belgije u provedbi gore navedene presude Komisija/Belgija i načela proporcionalnosti.

               71

               Valja istaknuti da je Komisija na raspravi tvrdila da je broj p.e. koji nisu bili usklađeni na dan tužbe, odnosno 19. listopada 2011., iznosio 2653000 p.e., dok je na dan rasprave, odnosno 18. travnja 2013., iznosio 225710 p.e.

               72

               S obzirom na sve okolnosti ovog predmeta, uključujući elemente i razmatranja koji su u ovoj presudi navedeni u dijelu naslovljenom „Paušalni iznos”, Sud smatra da je nalaganje isplate novčane kazne u iznosu od 4722 eura po danu primjereno.

               73

               U pogledu periodičnosti novčane kazne, u skladu s prijedlogom Komisije, s obzirom na to da dostava dokaza o usklađenosti s Direktivom 91/271 može zahtijevati određeno vrijeme te kako bi se uzeo u obzir eventualni napredak tužene države članice, Sud smatra primjerenim da se novčana kazna izračuna na temelju šestomjesečnog razdoblja tako da se cijeli iznos koji se odnosi na takva razdoblja umanji za postotak koji odgovara udjelu koji predstavlja broj p.e. usklađenih s gore navedenom presudom Komisija/Belgija.

               74

               Stoga valja Kraljevini Belgiji naložiti da Komisiji na račun „Vlastita sredstva Europske unije” plati novčanu kaznu od 859404 eura po šestomjesečnom razdoblju zakašnjenja u poduzimanju mjera potrebnih za usklađivanje s gore navedenom presudom Komisija/Belgija, od dana objave ove presude do potpune provedbe gore navedene presude Komisija/Belgija, čiji stvaran iznos treba izračunati nakon svakog šestomjesečnog razdoblja tako da se cijeli iznos koji se odnosi na takva razdoblja umanji za postotak koji odgovara udjelu koji predstavlja broj p.e. usklađenih s gore navedenom presudom Komisija/Belgija, do kraja takvog razdoblja s obzirom na broj p.e. koji nisu usklađeni s ovom presudom na dan njezine objave.

         Troškovi

               75

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da Kraljevina Belgija snosi troškove i da je povreda obveze utvrđena, Kraljevini Belgiji valja naložiti snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. istog Poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Ujedinjena Kraljevina snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Budući da nije poduzela sve potrebne mjere kako bi se uskladila s presudom od 8. srpnja 2004., Komisija/Belgija (C‑27/03), kojom je utvrđeno da je Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje proizlaze iz članaka 3. i 5. Direktive Vijeća 91/271/EEZ od 21. svibnja 1991. o pročišćavanju komunalnih otpadnih voda, kako je izmijenjena Direktivom Komisije 98/15/EZ od 27. veljače 1998., ta je država članica povrijedila obveze koje ima na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a.

                        2.

                           Kraljevini Belgiji nalaže se da Europskoj komisiji na račun „Vlastita sredstva Europske unije” plati paušalni iznos od 10 milijuna eura.

                        3.

                           U slučaju da se povreda obveze utvrđena u točki 1. nastavi na dan objave ove presude, Kraljevini Belgiji nalaže se da Europskoj komisiji na račun „Vlastita sredstva Europske unije” plati novčanu kaznu od 859404 eura po šestomjesečnom razdoblju zakašnjenja u provedbi mjera potrebnih za usklađivanje s gore navedenom presudom Komisija/Belgija, od dana objave ove presude do potpune provedbe gore navedene presude Komisija/Belgija, čiji stvaran iznos treba izračunati nakon svakog šestomjesečnog razdoblja tako da se cijeli iznos koji se odnosi na takva razdoblja umanji za postotak koji odgovara udjelu koji predstavlja broj populacijskih ekvivalenata usklađenih s gore navedenom presudom Komisija/Belgija, do kraja takvog razdoblja s obzirom na broj populacijskih ekvivalenata koji nisu usklađeni s ovom presudom na dan njezine objave.

                        4.

                           Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

                        5.

                           Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 26. travnja 2017.#OU protiv Europske komisije.#Javna služba – Ugovorno osoblje – Stegovni postupak – Suspenzija – Uskraćivanje dijela primitaka od rada – Ukor – Naknada – Članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku.#Predmet T-569/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      26. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Javna služba — Ugovorno osoblje — Stegovni postupak — Suspenzija — Uskraćivanje dijela primitaka od rada — Ukor — Naknada — Članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku“
      U predmetu T‑569/16,
      O. U., sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija), kojeg zastupaju J.-N. Louis i N. de Montigny, avocats,
      tužitelj,
      protiv
      Europske komisije, koju zastupaju C. Ehrbar i F. Simonetti, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a radi, s jedne strane, poništenja odluke Komisije od 13. ožujka 2015. kojom je odbijen zahtjev tužitelja za naknadu uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada tijekom razdoblja od šest mjeseci počevši od 15. siječnja 2007. te, s druge strane, radi naknade navedenih iznosa, uvećanih za kamate,
      OPĆI SUD (prvo vijeće)
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, V. Valančius (izvjestitelj) i U. Öberg, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj O. U. bio je zaposlen u delegaciji Komisije Europskih zajednica u Ukrajini kao lokalno osoblje od 1. srpnja 2003. do 30. travnja 2006., a zatim kao član ugovornog osoblja na temelju članka 3.a Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu „Uvjeti zaposlenja”) u razdoblju od tri godine počevši od 1. svibnja 2006.

               2

               U mjesecu prosincu 2005. Europski ured za borbu protiv prevara (OLAF) pokrenuo je unutarnju istragu protiv tužitelja zbog sumnji na pasivnu korupciju.

               3

               Nakon što je OLAF prenio informacije belgijskim pravosudnim tijelima, izdan je uhidbeni nalog protiv tužitelja, koji je zadržan u istražnom zatvoru od 30. svibnja do 30. studenoga 2006.

               4

               Odlukom od 12. prosinca 2006. tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: TOSUR) Komisije pokrenulo je stegovni postupak protiv tužitelja i potonjeg odmah suspendiralo dok nadležna belgijska pravosudna tijela ne donesu konačnu kaznenopravnu odluku.

               5

               Odlukom TOSUR‑a od 14. prosinca 2006. (u daljnjem tekstu: odluka od 14. prosinca 2006.) tužitelj je bio suspendiran sa svojih dužnosti na neodređeno vrijeme. Osim toga, u toj je odluci bilo navedeno, u skladu s odredbama članka 24. stavka 1. Priloga IX. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik), da će mu se mjesečno uskraćivati 800 eura od primitaka od rada u razdoblju od šest mjeseci, s učinkom od 15. siječnja 2007.

               6

               Odlukom TOSUR‑a od 24. svibnja 2007. tužitelj je dobio otkaz s učinkom od 1. srpnja 2007.

               7

               Presudom Tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) od 6. studenoga 2011. tužitelj je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od 18 mjeseci te na novčanu kaznu u iznosu od 5000 eura zbog pasivne korupcije. Presudom od 12. ožujka 2014. Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) ukinuo je navedenu presudu i osudio tužitelja na uvjetnu kaznu zatvora u trajanju od 12 mjeseci te na novčanu kaznu od 3000 eura. Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) 17. rujna 2014. odbio je žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude.

               8

               Stegovni je postupak nastavljen nakon odluke Kasacijskog suda od 17. rujna 2014. te je odlukom od 18. veljače 2015. TOSUR izrekao tužitelju stegovnu sankciju ukora, u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Priloga IX. Pravilniku (u daljnjem tekstu: odluka o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015.). U tom pogledu, potvrdio je da bi težina učinjenog djela koje se tužitelju stavlja na teret i koje su utvrdili belgijski kazneni sudovi dovela do raskida njegova ugovora iz stegovnih razloga, bez otkaznog roka, da je još uvijek bio član osoblja. Međutim, smatrao je da je ukor najstroža stegovna sankcija koju mu se moglo izreći s obzirom na to da je ugovor tužitelja istekao 1. srpnja 2007.

               9

               Elektroničkom poštom od 18. i 26. veljače 2015. tužitelj je tražio naknadu uskraćenih iznosa svojih primitaka od rada nakon odluke od 14. prosinca 2006.

               10

               TOSUR je odlukom od 13. ožujka 2015. odbio zahtjev za naknadu koji je podnio tužitelj (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Pozivajući se na odluku o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015., potvrdio je da bi težina učinjenog djela koje se tužitelju stavlja na teret dovela do raskida njegova ugovora iz stegovnih razloga, bez otkaznog roka, da je još uvijek bio član osoblja te da je ukor najstroža stegovna sankcija koju mu se moglo izreći. Naveo je da, s obzirom na to da mu se ta stegovna sankcija izrekla samo zbog nepostojanja bilo kakvog radnog odnosa s institucijom, primjena članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku nije opravdana.

               11

               Tužitelj je 8. svibnja 2015., na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika, poštom podnio žalbu protiv pobijane odluke, u prilog kojoj se pozvao na TOSUR‑ovu povredu članka 24. stavka 4. Priloga IX. navedenog Pravilnika koji se odnosi na pravo na naknadu uskraćenih iznosa primitaka od rada ugovornog člana osoblja kada je odlukom kojom se okončava stegovni postupak izrečena stegovna sankcija ukora.

               12

               Odlukom od 2. rujna 2015. TOSUR je odbio žalbu.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               13

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 13. studenoga 2015. tužitelj je podnio zahtjev za pravnu pomoć. Rješenjem od 25. veljače 2016. predsjednik Službeničkog suda odobrio je tužitelju besplatnu pravnu pomoć.

               14

               Tužitelj je pokrenuo ovaj postupak tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 23. ožujka 2016. Predmet je evidentiran pod brojem F‑141/15.

               15

               Primjenom članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (SL 2016., L 200, str. 137.), ovaj je predmet prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Predmet je evidentiran pod brojem T‑569/16 te je dodijeljen prvom vijeću.

               16

               Opći je sud (prvo vijeće), primjenom članka 106. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, odlučio presuditi bez provođenja usmenog dijela postupka.

               17

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži Komisiji da mu nadoknadi uskraćene iznose njegovih primitaka od rada primjenom odluke od 14. prosinca 2006., uvećane za složene kamate po stopi određenoj člankom 12. Priloga XII. Pravilniku;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               18

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        tužitelju naloži snošenje troškova.

         Pravo

               19

               U prilog svojoj tužbi tužitelj navodi jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku.

               20

               Tužitelj tvrdi da je TOSUR odlukom o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015. okončao stegovni postupak pokrenut protiv njega izrekavši mu ukor. Stoga on, na temelju te odredbe, ima pravo ostvariti naknadu uskraćenih iznosa svojih primitaka od rada na temelju odluke od 14. prosinca 2006., uvećane za složene kamate po stopi određenoj člankom 12. Priloga XII. Pravilniku.

               21

               Komisija osporava obvezu TOSUR‑a na naknadu uskraćenih iznosa primitaka od rada tužitelju. U tom pogledu, podsjeća da nije bilo moguće tužitelju izreći stegovnu sankciju strožu od ukora te dodaje da ta stegovna sankcija ne odražava težinu počinjenih povreda. Posljedično, prema njezinu mišljenju, naknada uskraćenih iznosa, koja proizlazi iz doslovnog tumačenja članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku, bila bi protivna cilju te odredbe koji se sastoji od toga da se nakon okončanja stegovnog postupka izbrišu učinci uskrata koje se smatraju prekomjernima u odnosu na manju težinu počinjenih povreda. Iz doslovnog tumačenja te odredbe također proizlazi stjecanje bez osnove člana osoblja, koji bi primio naknadu uskraćenih iznosa svojih primitaka od rada usprkos težini povreda koje mu se stavljaju na teret, kao i povreda jednakog postupanja između službenika koji su počinili iste povrede tijekom zaposlenja, ovisno o tomu jesu li se zadržale neprekinute i trajne pravne veze s tim službenicima nakon prestanka njihovih dužnosti. Tako bi oni članovi osoblja, koji kao i tužitelj više nemaju nikakve veze s Komisijom, zbog nemogućnosti izricanja stegovnih sankcija strožih od ukora, mogli ostvariti naknadu iznosa njihovih primitaka od rada uskraćenih u trenutku donošenja odluke kad je to ipak bilo u cijelosti opravdano. Komisija podredno dodaje da iznosi koje treba nadoknaditi mogu biti uvećani za kamate samo pod pretpostavkom da nijedna stegovna sankcija nije bila izrečena nakon okončanja stegovnog postupka.

               22

               U skladu s člankom 24. stavcima 1. i 4. Priloga IX. Pravilniku, koji se analogijom primjenjuje na ugovorno osoblje i bivše ugovorno osoblje na temelju članaka 50.a i 119. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika:
               „1.   U odluci o suspenziji dužnosnika navodi se hoće li on za vrijeme suspenzije i dalje primati pune primitke od rada ili će mu se uskratiti jedan njihov dio […]
               4.   Iznosi uskraćeni u skladu sa stavkom 1. dužnosniku se vraćaju ako se konačnom odlukom izrekne stegovna sankcija koja nije teža od pisanog upozorenja, ukora ili odgode napredovanja na viši stupanj ili ako se stegovna sankcija ne izrekne; u potonjem slučaju ti se iznosi vraćaju uz složene kamate prema stopi definiranoj člankom 12. Priloga XII. [Pravilnika].”

               23

               U ovom slučaju, TOSUR je suspendirao tužitelja s njegovih dužnosti na neodređeno vrijeme odlukom od 14. prosinca 2006. te mu je u razdoblju od šest mjeseci svaki mjesec uskratio 800 eura njegovih primitaka od rada, s učinkom od 15. siječnja 2007.

               24

               Odlukom o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015., TOSUR je tužitelju izrekao stegovnu sankciju ukora, u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Priloga IX. Pravilniku.

               25

               Pobijanom odlukom, TOSUR je odbio zahtjev tužitelja radi naknade uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada na temelju odluke od 14. prosinca 2006. Pozivajući se na odluku o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015., potvrdio je da bi, da je tužitelj još uvijek član osoblja, težina učinjenog djela koje mu se stavlja na teret, dovela do raskida njegova ugovora iz stegovnih razloga, bez otkaznog roka te da je ukor najstroža stegovna sankcija koju mu se moglo izreći. Dodao je da mu je ta stegovna sankcija izrečena samo zbog potpuno slučajne okolnosti, to jest nepostojanja radnog odnosa s Komisijom, a ne zbog manje težine utvrđene povrede. Iz toga je zaključio da primjena članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku u ovom slučaju nije opravdana.

               26

               Napokon, odlukom od 2. rujna 2015, TOSUR je odbio žalbu koju je tužitelj podnio protiv pobijane odluke. Potvrdio je da stegovna sankcija ukora nije proporcionalna težini učinjenog djela koje se tužitelju stavlja na teret te da je o njoj donesena odluka jedino zbog materijalne nemogućnosti izricanja strože stegovne sankcije tužitelju, zato što ne postoji radni odnos između njega i Komisije te zbog toga što ne prima ni mirovinu ni naknadu Komisije. Dodao je da bi naknada tužitelju uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada bila protivna ratio legisu članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku i načelu prema kojemu stegovna sankcija mora odražavati težinu utvrđenih povreda. Napokon, smatrao je da bi naknada tužitelju uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada na štetu Komisije samo povećala nesrazmjer između štete koju je pretrpjela i sankcije koja je naposljetku izrečena.

               27

               U ovom slučaju valja redom razmotriti je li, suprotno onome što je smatrao TOSUR, tužitelj imao pravo tražiti, s jedne strane, naknadu uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada na temelju odluke od 14. prosinca 2006. te, s druge strane, uvećanje tih iznosa za kamate predviđene člankom 12. Priloga XII. Pravilniku.

               28

               Kao prvo, u odnosu na pitanje je li TOSUR pravilno smatrao da tužitelj nije imao pravo na naknadu uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada valja utvrditi, kao što priznaje i sama Komisija, da članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku postavlja samo jedan uvjet za naknadu uskraćenih iznosa primitaka od rada suspendiranog dužnosnika, a to je da mu nije izrečena nikakva stegovna sankcija ili nije izrečena sankcija teža od pisanog upozorenja, ukora ili privremene odgode napredovanja na viši stupanj u odluci kojom je okončan stegovni postupak, bez drugih uvjeta ili ograničenja.

               29

               Dakako, kao što to i tvrdi Komisija, za tumačenje pojedine odredbe prava Europske unije, treba uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst te ciljeve propisa čiji je dio (vidjeti presude od 14. veljače 2012., Toshiba Corporation i dr., C‑17/10, EU:C:2012:72, t. 73. i navedenu sudsku praksu te od 7. ožujka 1996., de Rijk/Komisija, T‑362/94, EU:T:1996:35, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Međutim, u ovom je slučaju TOSUR tumačio članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku na način očito suprotan njegovu jasnom i preciznom tekstu.

               31

               Naime, TOSUR je temeljio svoje odbijanje zahtjeva za naknadu tužitelju uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada na činjenici da su povrede koje se stavljaju na teret tužitelju toliko teške da bi opravdale trenutan raskid njegova ugovora iz stegovnih razloga, da potonji već nije bio raskinut, te da mu je stoga ukor izrečen zbog sasvim slučajnog nepostojanja radnog odnosa s Komisijom, a ne zbog manje težine navedenih povreda.

               32

               Iz članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku proizlazi da samo ona stegovna sankcija koja je izrečena odlukom kojom se okončava stegovni postupak omogućava da se utvrdi moraju li se uskraćeni iznosi primitaka od rada nadoknaditi a da u tom pogledu nije od utjecaja ocjena težine povreda koje se tužitelju stavljaju na teret.

               33

               Usto, potrebno je podsjetiti da je, u skladu s člankom 10. Priloga IX. Pravilniku, izrečena stegovna sankcija razmjerna težini počinjene povrede. Međutim, uskrata iznosa primitaka od rada nije stegovna sankcija, već samo privremena mjera poduzeta u iščekivanju okončanja stegovnog postupka te, ovisno o slučaju, izricanja stegovne mjere (presuda od 16. srpnja 1998., Y protiv Parlamenta, T‑219/96, EU:T:1998:178, t. 29). Stoga se uskratom iznosa primitaka od rada ne smije administraciji dopustiti nadoknadu eventualnog nesrazmjera između težine povreda koje se članu osoblja stavljaju na teret te izrečene mu sankcije nakon okončanja stegovnog postupka.

               34

               Stoga je TOSUR, koji je u ovoj situaciji bio ograničeno nadležan, u bitnome, podredio primjenu članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku uvjetu koji nije predviđen tom odredbom i koji se temelji na njegovoj ocjeni težine sankcioniranih povreda.

               35

               Usto, suprotno onomu što ističe Komisija, Opći sud ne može zaključiti da članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku sadrži pravnu prazninu koja se mora popuniti što se tiče bivših dužnosnika ili službenika koji ne primaju nikakvu mirovinu ili naknadu ili koji primaju mirovinu ili naknadu premalog iznosa da bi im se mogla izreći stegovna mjera s novčanim posljedicama. Naime, čak i pod pretpostavkom da je ta tvrdnja utemeljena, ona ne bi, konačno, mogla suca navesti da tu odredbu tumači usprkos njezinu jasnom i preciznom tekstu, neopravdano joj ograničavajući područje primjene.

               36

               Isto vrijedi i za tvrdnje Komisije koje se s jedne strane odnose na navodno stjecanje bez osnove službenika kojemu bi se nadoknadili uskraćeni dijelovi iznosa njegove naknade usprkos težini povreda koje mu se stavljaju na teret te, s druge strane, na navodnu povredu načela jednakog postupanja između službenika koji su počinili iste povrede dok su bili u službi, ovisno o tome jesu li se zadržale neprekinute i trajne pravne veze s tim službenicima nakon prestanka njihovih funkcija.

               37

               Te tvrdnje proizlaze iz navodne praznine u članku 24. stavku 4. Priloga IX. Pravilniku. Prema tome, one se moraju odbaciti iz razloga navedenog u točki 35. supra. Osim toga, treba napomenuti da s obzirom na to da bivši službenici koji su sačuvali trajne veze s Komisijom, koje su se sastojale od, primjerice, plaćanja naknade ili mirovine, nisu u istoj situaciji u pogledu stegovnih mjera koje im se mogu izreći kao što su to bivši službenici koji nemaju pravo na plaćanje nikakve mirovine ili naknade. Takvo stanje stvari rezultat je, među ostalim, primjene samih propisa, osobito članka 9. Priloga IX. Pravilniku te članka 49. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, koji navode različite stegovne mjere koje se mogu izreći članovima ili bivšim članovima osoblja.

               38

               Napokon, Komisija ne može tvrditi da bi doslovno tumačenje članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku lišilo korisnog učinka pravo oporezivanja primitaka od rada člana ugovornog ili privremenog osoblja suspendiranog s njegovih funkcija. Naime, kao što je to navedeno i u točki 28. supra, pravo na naknadu uskraćenih iznosa, prema toj odredbi, pripada samo službenicima kojima se, po okončanju stegovnog postupka, nije izrekla nikakva stegovna sankcija, ili je izrečena sankcija pisanog upozorenja, ukora ili privremene odgode napredovanja na viši stupanj. Osim toga, treba napomenuti da je tumačenje TOSUR‑a u pobijanoj odluci, koje zagovara i Komisija, dovelo do lišavanja te odredbe korisnog učinka u ovome slučaju.

               39

               Iz prethodno navedenoga slijedi da je TOSUR povrijedio članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku time što je tužitelju odbio nadoknaditi iznose njegovih primitaka od rada uskraćene na temelju odluke od 14. prosinca 2006.

               40

               Kao drugo, što se tiče pitanja je li tužitelj imao pravo tražiti od TOSUR‑a da uskraćeni iznosi njegovih primitaka od rada budu, pri njihovoj naknadi, uvećani za kamate predviđene člankom 12. Priloga XII. Pravilniku, iz članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku proizlazi da su navedeni iznosi uvećani za takve kamate samo kada nikakva stegovna sankcija nije bila izrečena nakon okončanja stegovnog postupka.

               41

               S obzirom na to da je stegovna sankcija ukora tužitelju izrečena odlukom o stegovnoj mjeri od 18. veljače 2015., potonji nema pravo na to da iznosi čiji povrat opravdano traži budu uvećani za kamate.

               42

               S obzirom na to da ovaj postupak ima novčani karakter, sud Unije raspolaže neograničenom nadležnošću, u skladu s člankom 91. stavkom 1. drugom rečenicom Pravilnika. Posljedično, treba udovoljiti zahtjevu tužitelja da Opći sud naloži Komisiji naknadu iznosa njegovih primitaka od rada uskraćenih na temelju odluke od 14. prosinca 2006.

               43

               Iz prethodno navedenoga slijedi da pobijanu odluku treba poništiti te Komisiji naložiti da tužitelju nadoknadi iznose njegovih primitaka od rada uskraćene na temelju odluke od 14. prosinca 2006., neuvećane za kamate predviđene člankom 12. Priloga XII. Pravilniku.

         Troškovi

               44

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u ovom slučaju, treba joj se naložiti snošenje troškova u skladu s tužiteljevim zahtjevom.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka od 13. ožujka 2015. kojom je Europska komisija odbila zahtjev OU‑a za naknadu iznosa njegovih primitaka od rada uskraćenih na temelju odluke Komisije od 14. prosinca 2006.

                           2.

                           Komisiji se nalaže nadoknaditi OU‑u iznose njegovih primitaka od rada uskraćene na temelju odluke Komisije od 14. prosinca 2006.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           Pelikánová

                           Valančius

                           Öberg

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. travnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. rujna 2013.#Villeroy & Boch Austria GmbH i Villeroy & Boch AG protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište ernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. – Zabrana retroaktivnosti – Razuman rok.#Spojeni predmeti T-373/10 i T-374/10.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 9. prosinca 2014.#Alfa Acciai SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište betonsko-armaturnog željeza u šipkama i rolama – Odluka kojom se, nakon isteka važenja Ugovora o EZUČ-u, utvrđuje povreda članka 65. UEZUČ-a na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Utvrđivanje cijena i rokova plaćanja – Ograničenje ili nadzor proizvodnje ili prodaje – Prekoračenje ovlasti – Pravo na obranu – Jedinstvena i trajna povreda – Novčane kazne – Određivanje početnog iznosa – Olakotne okolnosti – Trajanje upravnog postupka.#Predmet T‑85/10.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 6. ožujka 2014.#Backaldrin Österreich The Kornspitz Company GmbH protiv Pfahnl Backmittel GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Patent- und Markensenat.#Žigovi – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 12. stavak 2. točka (a) – Opoziv – Žig koji je zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja postao u trgovini uobičajeni naziv za proizvod ili uslugu za koje je registriran – Percepcija verbalnog znaka ,KORNSPITZ’ prodavatelja s jedne strane i krajnjih korisnika s druge strane – Gubitak razlikovnog karaktera iz kuta gledanja samih krajnjih korisnika.#Predmet C‑409/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑409/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Patent- und Markensenat (Austrija), odlukom od 11. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 6. rujna 2012., u postupku
            Backaldrin Österreich The Kornspitz Company GmbH
            protiv
            Pfahnl Backmittel GmbH,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó. Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. svibnja 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Backaldrin Österreich The Kornspitz Company GmbH, E. Enging‑Deniz, Rechtsanwalt ,
            – za Pfahnl Backmittel GmbH, M. Gumpoldsberger, Rechtsanwalt ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,
            – za francusku vladu, D. Colas i J.‑S. Pilczer, u svojstvu agenata,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, F. Bulst i J. Samnadda, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. rujna 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 2. točke (a) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25. i ispravak SL 2009, L 11., str. 86.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.).
            2. Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Backaldrin Österreich The Kornspitz Company GmbH (u daljnjem tekstu: Backaldrin), trgovačkog društva osnovanog u skladu s austrijskim pravom, i Pfahnl Backmittel GmbH (u daljnjem tekstu: Pfahnl), trgovačkog društva koje je također osnovano u skladu s austrijskim pravom, u vezi s verbalnim znakom KORNSPITZ koji je Backaldrin registrirao kao žig.
            Pravni okvir
            Direktiva 2008/95
            3. U skladu s člankom 2. Direktive 2008/95, „[ž]ig može sačinjavati svaki znak koji se može grafički prikazati [...] pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika“.
            4. Članak 3. navedene direktive predviđa:
            „1. Neće se registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavim:
            [...]
            (b) znakovi koji nemaju razlikovni karakter;
            (c) žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje ili pružanja usluge ili za označivanje drugih karakteristika proizvoda i usluga;
            (d) znakovi koji se sastoje isključivo od oznaka i podataka koji su postali uobičajeni u svakodnevnom govoru ili u dobroj vjeri i ustaljenoj trgovačkoj praksi;
            [...]“
            5. U skladu s člankom 5. te direktive:
            „.Registrirani žig nositelju daje isključiva prava koja proizlaze iz tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu koriste:
            (a) svaki znak koji je istovjetan njegovom žigu u odnosu na proizvode ili usluge koji su istovjetni onima za koje je žig registriran;
            (b) svaki znak kad, zbog istovjetnosti ili sličnosti s njegovim žigom i istovjetnosti ili sličnosti s proizvodima ili uslugama obuhvaćenim tim žigom i tim znakom, postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost zablude uključuje vjerojatnost dovođenja u vezu tog znaka i žiga.
            2. Svaka država članica može također odrediti da nositelj ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu koriste bilo koji znak koji je istovjetan ili sličan žigu u odnosu na proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je žig registriran, ako potonji ima ugled u državi članici i ako uporaba tog znaka bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled žiga ili im šteti.
            [...]“
            6. Članak 12. Direktive 2008/95 glasi:
            „1. Žig može biti opozvan ako se u neprekinutom razdoblju od pet godina nije stvarno koristio u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.
            [...]
            2. Ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 1., žig se može opozvati ako nakon dana registracije:
            (a) zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja postane u trgovini uobičajeni naziv za proizvod ili uslugu za koje je registriran;
            [...]“
            Austrijsko pravo
            7. Članak 33.b Zakona iz 1970. o zaštiti žigova (Markenschutzgesetz 1970., BGBl. 260/1970), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme kada su se dogodile činjenice iz glavnog postupka, glasi kako slijedi:
            „1. Svaka osoba može zahtijevati brisanje žiga ako nakon dana registracije zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja postane u trgovini uobičajeni naziv za proizvod ili uslugu za koje je registriran.
            2. Odluka o brisanju primjenjuje se retroaktivno počevši od dana kada se dokaže konačno pretvaranje žiga u uobičajeni naziv [...].“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            8. Backaldrin je registrirao austrijski verbalni žig KORNSPITZ za proizvode iz razreda 30 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen. Među tim proizvodima osobito se pojavljuju:
            „brašna i proizvodi od žitarica; pekarski proizvodi; sredstva za pečenje; kolači, što uključuje pripravke namijenjene pečenju; tijesto [...] za proizvodnju kolača“.
            9. Backaldrin pod tim žigom proizvodi smjesu koja je spremna za uporabu koju načelno isporučuje pekarima. Oni tu smjesu pretvaraju u pecivo duguljastog oblika koje se sužava na obama krajevima. Backaldrin je pristao na to da ti pekari i distributeri prehrambenih proizvoda kojima ga isporučuju to pecivo prodaju upotrebljavajući navedeni žig.
            10. Backaldrinovi konkurenti, među kojima je i Pfahnl, poput većine pekara znaju da je verbalni znak KORNSPITZ registriran kao žig. Nasuprot tome, prema Pfahnlovim izjavama koje Backaldrin osporava, taj verbalni znak krajnji korisnici percipiraju kao uobičajeni naziv pekarskog proizvoda, to jest peciva duguljastog oblika koje se sužava na obama krajevima. Takva se percepcija objašnjava osobito okolnošću da pekari koji rabe smjesu spremnu za uporabu kojom ih opskrbljuje Backaldrin obično ne obavještavaju svoje klijente o tome da je znak KORNSPITZ registriran kao žig a ni o tome da se pecivo proizvodi od te smjese.
            11. Pfahnl je 14. svibnja 2010., na temelju članka 33.b Zakona iz 1970. o zaštiti žigova, podnio zahtjev za opoziv žiga KORNSPITZ za proizvode spomenute u točki 8. ove presude. Odlukom od 26. srpnja 2011. odjel za poništaj Österreichischer Patentamta (austrijski ured za patente) prihvatio je taj zahtjev. Backaldrin je protiv te odluke podnio žalbu Oberster Patent- und Markensenatu (visoko vijeće za patente i žigove).
            12. Taj se sud pita u kojoj će mjeri, za primjenu kriterija „uobičajenog naziva u trgovini“ na glavni postupak, on morati uzeti u obzir činjenicu da svi proizvodi za koje je žig registriran nisu namijenjeni istim klijentima. On u tom pogledu navodi da su krajnji korisnici sirovih i polugotovih proizvoda koje Backaldrin prodaje pod žigom KORNSPITZ, poput smjese koja je spremna za preradu u peciva, pekari i distributeri prehrambenih proizvoda, dok su krajnji korisnici peciva klijenti tih pekara i distributeri prehrambenih proizvoda.
            13. Oberster Patent- und Markensenat smatra da se žalba protiv odluke o opozivu odjela za poništaj Österreichischer Patentamta mora prihvatiti u dijelu u kojem je žig o kojem je riječ u glavnom postupku registriran za sirove i polugotove proizvode kao što su brašna i proizvodi od žitarica; pekarski proizvodi; sredstva za pečenje; kolači, što uključuje pripravke namijenjene pečenju i tijesta za proizvodnju kolača.
            14. Suprotno tome, u odnosu na gotove proizvode za koje je žig KORNSPITZ također registriran, to jest pekarske proizvode i kolače, taj sud želi da mu to odlukom pojasni Sud, koji odlučuje o zahtjevu za prethodnu odluku. Osobito želi saznati može li se žig opozvati ako postane uobičajeni naziv ne prema percepciji prodavača gotovog proizvoda proizvedenog od materijala koji isporučuje nositelj navedenog žiga već prema percepciji krajnjih korisnika navedenog proizvoda.
            15. Navedeni sud pojašnjava da će nakon primitka prethodne odluke procijeniti postoji li potreba za provođenje ankete o mišljenju krajnjih korisnika u vezi s njihovom percepcijom verbalnog znaka KORNSPITZ.
            16. U tim je okolnostima Oberster Patent- und Markensenat odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećim pitanjima:
            „1. Je li žig postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvod ili uslugu u smislu članka 12. stavka 2. točke (a) Direktive [2008/95] ako:
            a) su trgovci svjesni činjenice da je riječ o podatku koji se odnosi na podrijetlo, ali o tome obično ne obavještavaju [krajnje korisnike] i
            b) osobito iz tog razloga [krajnji korisnici] žig više ne percipiraju kao podatak o podrijetlu, već kao uobičajeni naziv za proizvod ili uslugu za koje je registriran?
            2. Je li činjenica da nositelj žiga ostaje neaktivan kada trgovci ne obavještavaju svoje klijente da je riječ o registriranom žigu dovoljna da bi predstavljala ,nedjelovanje' u smislu članka 12. stavka 2. točke (a) Direktive 2008/95?
            3. Moraju li se prava u vezi sa žigom koji je zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja postao uobičajeni naziv za [krajnje korisnike], ali ne u trgovini, proglasiti opozvanima u slučaju i isključivo u slučaju kada krajnji potrošači nemaju drugi izbor nego koristiti se tim nazivom jer ne postoje istoznačni zamjenski izrazi?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            17. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95 tumačiti na način da se nositelj žiga izlaže mogućnosti opoziva žiga za proizvod za koji je on registriran ako je zbog djelovanja ili nedjelovanja tog nositelja navedeni žig postao uobičajeni naziv za taj proizvod iz kuta gledanja samih krajnjih korisnika tog proizvoda.
            18. Stajalište je Backaldrina, njemačke i francuske vlade kao i Europske komisije da na to pitanje treba dati negativan odgovor, dok Pfahnl i talijanska vlada tvrde suprotno.
            19. U vezi s tim na samom početku treba podsjetiti da članak 12. stavak 2. točka (a) Direktive 2008/95 predviđa situaciju u kojoj žig nije više u stanju ispuniti svoju funkciju označavanja podrijetla (presuda od 29. travnja 2004., Björnekulla Fruktindustrier, C‑371/02, Zbornik, str. I‑5791., t. 22.).
            20. Navedena funkcija označavanja podrijetla temeljna je među različitim funkcijama žiga (vidjeti osobito presude od 23. ožujka 2010., Google France i Google, C‑236/08 do C‑238/08, Zbornik, str. I‑2417., t. 77. kao i od 22. rujna 2011., Budějovický Budvar, C‑482/09, Zbornik, str. I‑8701., t. 71.). Ta funkcija omogućava identifikaciju proizvoda ili usluga označenih žigom na način kao da potječu od jednog određenog poduzetnika i, prema tome, razlikovanje tog proizvoda ili usluge od proizvoda ili usluge drugih poduzetnika (presuda od 18. travnja 2013., Colloseum Holding, C‑12/12, t. 26. i navedena sudska praksa). Navedeni je poduzetnik, kako to navodi nezavisni odvjetnik u točki 27. svoga mišljenja, onaj pod čijom se kontrolom proizvod ili usluga prodaju.
            21. Zakonodavac Europske unije utvrdio je tu temeljnu funkciju žiga propisujući u članku 2. Direktive 2008/95 da znakovi koji se mogu grafički prikazati mogu činiti žig samo pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika (presuda od 4. listopada 2001., Merz & Krell, C‑517/99, Zbornik, str. I‑6959., t. 23. i gore navedena presuda Björnekulla Fruktindustrier, t. 21.).
            22. Nadalje, posljedice tog uvjeta proizlaze osobito iz članaka 3. i 12. navedene direktive. Dok njen članak 3. nabraja situacije u kojima žig ne može ab initio  ispuniti funkciju označavanja podrijetla, članak 12. stavak 2. točka (a) iste direktive odnosi se na situaciju u kojoj je žig postao uobičajeni naziv pa je stoga izgubio svoj razlikovni karakter, tako da više ne ispunjava tu funkciju (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Björnekulla Fruktindustrier, t. 2 2.). Nositelju tog žiga tada mogu biti opozvana prava koja mu daje članak 5. Direktive 2008/95 (vidjeti u tom smislu presudu od 27. travnja 2006., Levi Strauss, C‑145/05, Zbornik, str. I‑3703., t. 33.).
            23. Pod pretpostavkom koju je opisao sud koji je uputio zahtjev, čije je ispunjenje podvrgnuto isključivo njegovoj činjeničnoj ocjeni, krajnji korisnici proizvoda o kojem je riječ u glavnom postupku, to jest peciva nazvanih KORNSPITZ, percipiraju taj verbalni znak kao uobičajeni naziv tog proizvoda i stoga nisu svjesni činjenice da su neka od tih peciva proizvedena od smjese spremne za uporabu koju isporučuje određeni poduzetnik pod žigom KORNSPITZ.
            24. Kao što je to također izložio sud koji je uputio zahtjev, ta konačna percepcija krajnjih korisnika ponajprije je rezultat činjenice da prodavači peciva proizvedenih od navedene smjese obično ne obavještavaju svoje klijente o tome da je znak KORNSPITZ registriran kao žig.
            25. Pretpostavci izloženoj u zahtjevu za prethodnu odluku svojstvena je okolnost da prodavači navedenog gotovog proizvoda obično svojim klijentima u trenutku prodaje ne nude podršku koja uključuje označavanje podrijetla različitih proizvoda u prodaji.
            26. Valja ustvrditi da pod takvom pretpostavkom žig KORNSPITZ, u trgovini pecivom nazvanim KORNSPITZ, ne ispunjava svoju temeljnu funkciju označavanja podrijetla i da se slijedom toga njegov nositelj izlaže mogućnosti opoziva žiga koji je registrirao za taj gotovi proizvod ako se gubitak razlikovnog karaktera navedenog žiga za navedeni proizvod pripisuje djelovanju ili nedjelovanju tog nositelja.
            27. To utvrđenje nije protivno tumačenju članka 12. stavka 2. točke (a) Direktive 2008/95, koje je Sud dao u točki 26. gore navedene presude Björnekulla Fruktindustrier, sukladno kojem, pod pretpostavkom da se posrednici uključe u distribuciju proizvoda obuhvaćenog registriranim žigom, zainteresirane osobe, kojih se kut gledanja mora uzeti u obzir kako bi se procijenilo je li navedeni žig postao u trgovini uobičajeni naziv navedenog proizvoda, čine svi potrošači ili krajnji korisnici i, ovisno o karakteristikama tržišta predmetnog proizvoda, sve osobe koje se profesionalno uključuju u njegovu komercijalizaciju.
            28. Kako je to Sud istaknuo kada je davao navedeno tumačenje, pitanje je li žig postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvod ili uslugu za koje je registriran treba ocjenjivati ne samo u odnosu na percepciju potrošača ili krajnjih korisnika nego i sukladno karakteristikama predmetnog tržišta uzimajući u obzir percepciju osoba koje se time profesionalno bave, kao što su to prodavači.
            29. Međutim, kako je to Sud istaknuo u točki 24. gore navedene presude Björnekulla Fruktindustrier, percepcija potrošača ili krajnjih korisnika načelno ima odlučujuću ulogu. Kao što je to nezavisni odvjetnik izložio u točkama 58. i 59. svoga mišljenja, treba smatrati da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, koje, pod uvjetom da to sud koji je uputio zahtjev provjeri, obilježava gubitak razlikovnog karaktera predmetnog žiga iz kuta gledanja krajnjih korisnika, taj gubitak, pod uvjetom da je sam nositelj tog žiga tomu pridonio, može dovesti do opoziva žiga. Okolnost da su prodavači svjesni postojanja navedenog žiga i podrijetla koje taj žig označava ne isključuje sama po sebi takav opoziv.
            30. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95 treba tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku nositelj žiga izlaže mogućnosti opoziva žiga za proizvod za koji je on registriran ako, zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja, navedeni žig postane uobičajeni naziv za taj proizvod, iz kuta gledanja samih krajnjih korisnika tog proizvoda.
            Drugo pitanje
            31. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95 tumačiti na način da se u smislu te odredbe kao „nedjelovanje“ može smatrati činjenica da se nositelj žiga suzdržava od poticanja prodavača da taj žig što više upotrebljavaju za komercijalizaciju proizvoda za koji je navedeni žig registriran.
            32. U tom pogledu valja podsjetiti da je pri odmjeravanju interesa nositelja žiga i interesa njegovih konkurenata koji su povezani s raspoloživošću znakova zakonodavac Unije, usvojivši članak 12. stavak 2. točku (a) navedene direktive, procijenio da se gubitak razlikovnog karaktera tog žiga može pripisati njegovom nositelju samo ako je do tog gubitka došlo zbog njegovog djelovanja ili nedjelovanja (gore navedena presuda Levi Strauss, t. 19. kao i presuda od 10. travnja 2008., adidas i adidas Benelux, C‑102/07, Zbornik, str. I‑2439., t. 24.).
            33. Sud je već presudio da iz pojma „nedjelovanja“ može proizlaziti propust nositelja žiga da pravodobno pribjegne svom isključivom pravu predviđenom člankom 5. iste direktive kako bi od nadležnog tijela zahtijevao da zainteresiranim trećim stranama zabrani uporabu znaka za koji postoji opasnost dovođenja u zabludu s tim žigom, s obzirom na to da je cilj tih zahtjeva očuvanje razlikovnog karaktera navedenog žiga (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Levi Strauss, t. 34.).
            34. Međutim, osim ako se ne odustane od traženja ravnoteže opisane u točki 32. ove presude, navedeni pojam nikako nije ograničen na tu vrstu propusta, ali obuhvaća sve one za koje se pokaže da je nositelj žiga bio nedovoljno oprezan u vezi s očuvanjem razlikovnog karaktera svog žiga. Prema tome, u situaciji poput one koju je opisao sud koji je uputio zahtjev, u kojoj prodavači proizvoda proizvedenog od materijala koji je isporučio nositelj žiga obično ne obavještavaju svoje klijente o tome da je znak upotrijebljen za označavanje proizvoda u pitanju registriran kao žig i time pridonose preobrazbi tog žiga u uobičajeni naziv, propust navedenog nositelja koji ne poduzima nikakvu inicijativu koja bi mogla potaknuti prodavače da što više upotrebljavaju navedeni žig može se smatrati kao nedjelovanje u smislu članka 12. stavka 2. točke (a) Direktive 2008/95.
            35. Sud koji je uputio zahtjev morat će ispitati je li u predmetnom slučaju Backaldrin poduzeo inicijativu kako bi potaknuo pekare i distributere prehrambenih proizvoda koji prodaju peciva proizvedena od smjese spremne za uporabu koju on dostavlja da dalje upotrebljavaju žig KORNSPITZ u svojim poslovnim kontaktima s klijentima.
            36. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da na drugo postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95 treba tumačiti na način da se, u smislu te odredbe, kao „nedjelovanje“ može smatrati činjenica da se nositelj žiga suzdržava od poticanja prodavača da što više upotrebljavaju taj žig za komercijalizaciju proizvoda za koji je navedeni žig registriran.
            Treće pitanje
            37. Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95 tumačiti na način da proglašenje opoziva žiga nužno pretpostavlja to da se utvrdi postoje li drugi nazivi za proizvod čiji je žig postao uobičajeni naziv u trgovini.
            38. Kako to proizlazi iz samog izričaja navedene odredbe, nositelj se izlaže mogućnosti opoziva žiga ako zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja žig postane u trgovini uobičajeni naziv za proizvod ili uslugu za koje je registriran.
            39. Kada dođe do takve situacije, moguće postojanje zamjenskih naziva za proizvod ili uslugu o kojima je riječ nije relevantno jer neće promijeniti činjenicu gubitka razlikovnog karaktera navedenog žiga zbog njegove preobrazbe u uobičajeni naziv u trgovini.
            40. Slijedom toga, na treće postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95 treba tumačiti na način da proglašenje opoziva žiga ne pretpostavlja to da se utvrdi postoje li drugi nazivi za proizvod čiji je žig postao uobičajeni naziv u trgovini.
            Troškovi
            41. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            1. Članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima treba tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku nositelj žiga izlaže mogućnosti opoziva žiga za proizvod za koji je on registriran ako, zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja, navedeni žig postane uobičajeni naziv za taj proizvod iz kuta gledanja samih krajnjih korisnika tog proizvoda.
            2. Članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95 treba tumačiti na način da se, u smislu te odredbe, kao „nedjelovanje“ može smatrati činjenica da se nositelj žiga suzdržava od poticanja prodavača da što više upotrebljavaju taj žig za komercijalizaciju proizvoda za koji je navedeni žig registriran.
            3. Članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95 treba tumačiti na način da proglašenje opoziva žiga ne pretpostavlja to da se utvrdi postoje li drugi nazivi za proizvod čiji je žig postao uobičajeni naziv u trgovini.