Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 11. srpnja 2017.#Viraj Profiles Ltd protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz određenih žica od nehrđajućeg čelika podrijetlom iz Indije – Utvrđenje troškova proizvodnje – Troškovi prodaje, administrativni troškovi i drugi opći troškovi – Obveza obrazlaganja – Šteta – Uzročna veza – Pritužba – Pokretanje ispitnog postupka – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-67/14.


title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 21. lipnja 2017. (Ulomci).#GP Joule PV GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije GPTech – Raniji verbalni žigovi Europske unije GP JOULE – Nepodnošenje Odjelu za prigovore dokaza o ovlasti za podnošenje prigovora – Podnošenje dokaza prvi put pred žalbenim vijećem – Neuzimanje u obzir – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Okolnosti koje ne dopuštaju uzimanje u obzir novih ili dodatnih dokaza – Članak 76. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 17. stavak 4., pravilo 19. stavak 2., pravilo 20. stavak 1. i pravilo 50. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-235/16.

text:
T‑235/1662016TJ0235EU:T:2017:41300011144T
      PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo vijeće)
      21. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Europske unije GPTech — Raniji verbalni žigovi Europske unije GP JOULE — Nepodnošenje Odjelu za prigovore dokaza o ovlasti za podnošenje prigovora — Podnošenje dokaza prvi put pred žalbenim vijećem — Neuzimanje u obzir — Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća — Okolnosti koje ne dopuštaju uzimanje u obzir novih ili dodatnih dokaza — Članak 76. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Pravilo 17. stavak 4., pravilo 19. stavak 2., pravilo 20. stavak 1. i pravilo 50. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 2868/95“
      U predmetu T‑235/16,

         GP Joule PV GmbH & Co. KG, sa sjedištem u Reußenkögeu (Njemačka), koji zastupa F. Döring, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa E. Zaera Cuadrado, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a bila je

         Green Power Technologies, SL, sa sjedištem u Bollullosu de la Mitación (Španjolska),
      povodom tužbe protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 9. veljače 2016. (predmet R 848/2015‑2) koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava GP Joule PV i Green Power Technologies,
      OPĆI SUD (sedmo vijeće)
      u sastavu: V. Tomljenović, predsjednica, A. Marcoulli i A. Kornezov (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 10. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 29. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir izmjenu sastava vijeća Općeg suda,
      uzimajući u obzir novu dodjelu predmeta sedmom vijeću i novom sucu izvjestitelju,
      uzimajući u obzir da glavne stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje ročišta u roku od tri tjedna od kada su stranke obaviještene o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 106. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

      [omissis]

         Zahtjevi stranaka

               15

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        izmijeni osporavanu odluku i odbije registraciju prijavljenog žiga;

                        —

                        podredno, poništi pobijanu odluku;

               16

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

      [omissis]

            Zahtjev za poništenje pobijane odluke

               23

               Tužitelj u prilog svojoj tužbi za poništenje pobijane odluke u bitnom ističe dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na pogrešnoj primjeni pravila kojima je uređen postupak povodom prigovora dok se, drugi, temelji na pogrešnoj primjeni pravila 50. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
               [omissis]

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj primjeni pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95 i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009

      [omissis]

               39

               Valja najprije podsjetiti da pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95 predviđa da „[a]ko je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s uredbom i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom [76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009]”.

               40

               Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 određuje da EUIPO ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje stranke nisu pravodobno podnijele.

               41

               Stoga, Uredbom br. 207/2009 izričito je predviđeno da žalbeno vijeće prilikom ispitivanja žalbe uložene protiv odluke Odjela za prigovore ima diskrecijsku ovlast, na temelju pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95 i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, odlučiti hoće li uzeti u obzir dodatne ili dopunske činjenice i dokaze koji nisu predočeni u roku koji je odredio Odjel za prigovore (presude od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑122/12 P, EU:C:2013:628, t. 33., od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 32. i od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑121/12 P, EU:C:2013:639, t. 33.).

               42

               U tom pogledu, Sud je već imao prilike navesti da se verzija na francuskom jeziku pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95 razlikuje od verzija na španjolskom, njemačkom i engleskom jeziku s obzirom na jedan bitan element. Naime, dok potonje verzije predviđaju da žalbeno vijeće može uzeti u obzir samo „dodatne i dopunske” činjenice i dokaze, francuska jezična verzija te iste činjenice i dokaze kvalificira kao „nove ili dodatne” (presuda od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:579, t. 23.).

               43

               Temeljeći svoju odluku na općem sustavu i svrsi uredbe čiji je ta uredba dio i, osobito, na članku 76. stavku 2. Uredbe br. 207/2009, koji je pravni temelj pravila 50. stavka 1. Uredbe br. 2868/95, Sud je, u odnosu na dokaz o uporabi žiga, zaključio da kada u roku koji EUIPO propisuje nije podnesen nikakav dokaz u tom pogledu, potonji mora po službenoj dužnosti odbaciti prigovor. Suprotno tomu, kad su dokazi podneseni u roku koji EUIPO propisuje, moguće je podnijeti dodatne dokaze (vidjeti presudu od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:579, t. 24. do 26. i navedenu susku praksu).

               44

               Sud je naglasio da isto tumačenje članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 valja primijeniti na dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite žiga, s obzirom na to da spomenuta odredba sadržava pravilo koje ima horizontalnu ulogu u sustavu spomenute uredbe zato što se primjenjuje neovisno o prirodi dotičnog postupka. Iz toga slijedi da se pravilo 50. Uredbe br. 2868/95 ne može tumačiti na način da proširuje diskrecijske ovlasti žalbenog vijeća na nove dokaze (presuda od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:579, t. 27.), već samo na dokazima nazvanim „dodatnima” ili „dopunskima” koji dopunjuju relevantne dokaze podnesene u određenom roku (vidjeti presudu od 11. prosinca 2014., CEDC International/OHIM – Underberg (Oblik vlati trave u boci), T‑235/12, EU:T:2014:1058, t. 89. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Stoga, valja utvrditi može li se izjava od 15. srpnja 2015., koja je prvi put iznesena pred žalbenim vijećem, kvalificirati kao „dodatan” ili „dopunski” dokaz u smislu pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95 i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, kako su tumačeni u sudskoj praksi navedenoj u točkama 41. do 44.

               46

               Nije sporno da tužitelj nije dostavio niti jedan dokaz o tome da ima ovlast u smislu pravila 19. stavka 2. Uredbe br. 2868/95 ni u određenom roku ni poslije u postupku pred Odjelom za prigovore, i to usprkos tome što ga je, kao što je to navedeno u točki 6. ove presude, EUIPO jasno obavijestio da mora dostaviti dokumente kako bi dokazao, s jedne strane, svoje svojstvo stjecatelja licencije i, s druge, da mu je nositelj ranijih žigova dopustio podnošenje prigovora. Također, među strankama nije sporno da izdavanje licencije u odnosu na ranije žigove nije bilo, sukladno članku 22. Uredbe br. 207/2009, upisano u registar EUIPO‑a.

               47

               Osim toga, navodi sadržani u očitovanjima od 20. veljače 2015., prema kojima je tužitelj bio stjecatelj isključive licencije nositelja ranijih žigova, predstavljaju samo običnu tvrdnju, koja nije potkrijepljena dokazom. U tim se okolnostima izjavu od 15. srpnja 2015. ne može smatrati „dodatnim” ili „dopunskim” dokazom koji dopunjuje dokaze koje je tužitelj već podnio.

               48

               U odnosu na tužiteljev argument prema kojemu njegovo ovlaštenje za podnošenje prigovora očito proizlazi iz činjenice da je njegovo ime bilo istovjetno imenu sadržanom u ranijim žigovima na kojima se prigovor temelji, dovoljno je navesti, kao što je to naveo i EUIPO, da ta okolnost ne dopušta pretpostavku da je tužitelj imao ovlaštenje. Sama činjenica da se znak podudara, u cijelosti ili djelomično, s imenom poduzetnika može biti uzrokovana različitim okolnostima u trgovačkom prometu te, očito, ne može nadomjestiti dokument koji ima dokaznu snagu, poput ugovora o licenciji, kojim se dokazuje svojstvo stjecatelja licencije i doseg njegovih prava. U tom pogledu, prava stjecatelja licencije mogu biti predmetom različitih ograničenja, koja se osobito odnose na proizvode i usluge koje su predmet odnosne licencije, na područje za koje je licencija izdana i na uvjete odobrenja za podnošenje prigovora.

               49

               Stoga je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da se izjava od 15. srpnja 2015. ne može kvalificirati kao „dodatan” ili „dopunski” dokaz te da se, slijedom toga, ne može uzeti u obzir na temelju pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95 i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 kako su tumačeni u sudskoj praksi navedenoj u točkama 41. do 44.

               50

               Zato tužiteljev drugi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
               [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (sedmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se društvu GP Joule PV GmbH & Co. KG snošenje troškova.

                           Tomljenović

                           Marcoulli

                           Kornezov

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. lipnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. lipnja 2014.#I protiv Health Service Executive.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 19. stavak 1. i članak 20. stavci 1. i 2. – Uredba (EZ) br. 987/2009 – Članak 11. – Državljanin države članice osiguran u državi boravišta – Nastup teške i iznenadne bolesti tijekom odmora u drugoj državi članici – Osoba primorana ostati u toj drugoj državi jedanaest godina zbog svoje bolesti i dostupnosti specijalističke zdravstvene skrbi u blizini mjesta gdje živi – Davanja u naravi u toj drugoj državi – Pojmovi ,boravištaʼ i ,privremenog boravištaʼ.#Predmet C‑255/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uredba (EZ) br. 883/2004 — Članak 19. stavak 1. i članak 20. stavci 1. i 2. — Uredba (EZ) br. 987/2009 — Članak 11. — Državljanin države članice osiguran u državi boravišta — Nastup teške i iznenadne bolesti tijekom odmora u drugoj državi članici — Osoba primorana ostati u toj drugoj državi jedanaest godina zbog svoje bolesti i dostupnosti specijalističke zdravstvene skrbi u blizini mjesta gdje živi — Davanja u naravi u toj drugoj državi — Pojmovi ,boravišta' i ,privremenog boravišta'“
      U predmetu C‑255/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio la High Court (Irska), odlukom od 3. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 13. svibnja 2013., u postupku

         I

      protiv

         Health Service Executive,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan (izvjestitelj), J. Malenovský, A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. siječnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za I, F. Callanan i L. McCann, SC, kao i G. Burke, barrister, koje je ovlastio C. Callanan, solicitor,

               —

               za Health Service Executive, S. Murphy, SC, kojeg je ovlastio A. Cox, solicitor,

               —

               za Irsku, A. Joyce i E. Mc Phillips, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Gilmore, barrister,

               —

               za grčku vladu, T. Papadopoulou, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Schillemans, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i J. Tomkin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. ožujka 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. stavka 1. i članka 20. stavaka 1. i 2. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između I, irskog državljanina, i Health Service Executive (Uprava za javno zdravstvo, u daljnjem tekstu: HSE), u pogledu odbijanja HSE‑a da I‑u odobri dodatnu obnovu obrasca E 112 za naknadu troškova u vezi s liječenjem koje mu se pruža u Njemačkoj.

         Pravni okvir

         Uredba (EEZ) br. 1408/71

               3

               Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice (SL L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.) zamijenjena je Uredbom br. 883/2004.

               4

               U skladu s njezinim člankom 91. i člankom 97. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.), Uredba br. 883/2004 počela se primjenjivati 1. svibnja 2010., datuma od kojeg je Uredba br. 1408/71 stavljena izvan snage.

               5

               Članak 1. sadržavao je sljedeće definicije:
               „U smislu ove Uredbe:
               [...]

                        (h)

                        ‚boravište’ znači uobičajeno boravište;

                        (i)

                        ‚privremeno boravište’ znači privremeno boravište;

                  [...]“

               6

               Članak 22. te uredbe, naslovljen „Privremeno boravište izvan nadležne države – Povratak ili promjena boravišta u drugu državu članicu tijekom bolesti ili majčinstva – Potreba za odlaskom u drugu državu članicu radi odgovarajućeg liječenja“, u svojem stavku 1. je propisivao:
               „Radnik koji ispunjava uvjete prema zakonodavstvu nadležne države za stjecanje prava na davanja, uzimajući u obzir prema potrebi članak 18., te:

                        (a)

                        čije stanje iziskuje hitna davanja tijekom privremenog boravišta na državnom području druge države članice;
                        ili

                        (b)

                        kojem je nakon što je stekao pravo na davanja naplativa nadležnoj ustanovi ta ustanova dopustila povratak na državno područje države članice gdje boravi, ili promjenu boravišta na državno područje druge države članice;
                        ili

                        (c)

                        kojem je nadležna ustanova dopustila odlazak na državno područje druge države članice radi primanja liječenja primjerenog njegovom stanju,

                  ima pravo na:

                        i.

                        davanja u naravi, koja u ime nadležne ustanove pruža ustanova mjesta privremenog boravišta ili boravišta u skladu sa zakonodavstvom koje primjenjuje, kao da je kod nje osiguran; međutim, trajanje razdoblja tijekom kojeg se davanja pružaju određuje se prema zakonodavstvu nadležne države;

                        ii.

                        novčana davanja koja pruža nadležna ustanova u skladu sa zakonodavstvom koje primjenjuje. Međutim, dogovorom nadležne ustanove i ustanove mjesta privremenog boravišta ili boravišta takva davanja može pružiti ova druga ustanova u ime prve, u skladu sa zakonodavstvom nadležne države.“

         Uredba (EEZ) br. 574/72

               7

               Uredba Vijeća (EEZ) br. 574/72 od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EEZ) br. 1408/71 (SL L 74, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.) zamijenjena je Uredbom br. 987/2009 koja se u skladu sa svojim člankom 97. počela primjenjivati 1. svibnja 2010.

               8

               Članak 21. Uredbe br. 574/72, naslovljen „Davanja u naravi u slučaju boravka u državi članici koja nije nadležna država – Radnici na koje se ne primjenjuje članak 20. Provedbene uredbe“, u svojem stavku 1. je propisivao:
               „Kako bi mogao primati davanja u naravi prema članku 22. stavku 1. točki (a) podtočki 1. Uredbe [br. 1408/71], osim u slučajevima iz članka 20. Provedbene uredbe, radnik ustanovi mjesta boravka podnosi uvjerenje kojim se potvrđuje da ima pravo na davanja u naravi. U tom se uvjerenju, koje izdaje nadležna ustanova na zahtjev radnika po mogućnosti prije nego što on napusti državno područje države članice u kojoj boravi, prema potrebi posebno navodi najduže razdoblje u kojem se davanja u naravi mogu pružati, u skladu sa zakonodavstvom nadležne države. Ako radnik ne podnese navedeno uvjerenje, ustanova mjesta boravka pribavlja od nadležne ustanove.“

               9

               Na temelju članka 2. stavka 1. Uredbe br. 574/72, Administrativna komisija za socijalnu sigurnost radnika migranata iz članka 80. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 sastavila je ogledni obrazac potvrde u vezi s primjenom članka 22. stavka 1. točke (a) podtočke i. te uredbe, tj. obrazac E 111. Taj obrazac zamijenjen je od 1. lipnja 2004. europskom karticom zdravstvenog osiguranja.

               10

               Usto, Administrativna komisija sastavila je ogledni obrazac potvrde u vezi s primjenom članka 22. stavka 1. točke (c) podtočke i. Uredbe br. 1408/71, tj. obrazac E 112. Taj obrazac zamijenjen je od 1. svibnja 2010. obrascem S 2.

         Uredba br. 883/2004

               11

               Uvodne izjave 3. i 15. Uredbe br. 883/2004 glase kako slijedi:

                        „(3)

                        [Uredba br. 1408/71] izmijenjena je i ažurirana više puta s ciljem uzimanja u obzir, ne samo razvoja na razini Zajednice koji uključuje odluke Suda, već i promjena zakonodavstva na nacionalnoj razini. Navedeni čimbenici utjecali su na to da pravila Zajednice za koordinaciju budu složena i duga. Stoga je prilikom moderniziranja i pojednostavljivanja nužno zamijeniti ta pravila kako bi se postigao cilj slobodnog kretanja osoba.

                  [...]

                        (15)

                        Potrebno je da se na osobe koje se kreću unutar Zajednice primjenjuje sustav socijalne sigurnosti samo jedne države članice kako bi se izbjeglo preklapanje odredbi nacionalnog zakonodavstva koje se primjenjuju i teškoće koje bi iz toga mogle proizaći.“

               12

               Članak 1. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Definicije“, propisuje:
               „U smislu ove Uredbe:
               [...]

                        (j)

                        ‚boravište’ znači mjesto gdje osoba uobičajeno boravi;

                        (k)

                        ‚privremeno boravište’ znači privremeno boravište;

                  [...]

                        (va)

                        ‚Davanja u naravi’ znače:

                                 i.

                                 za potrebe glave III. poglavlja 1. (davanja za slučaj bolesti, majčinstvo i istovjetna davanja za očinstvo), davanja u naravi predviđena zakonodavstvom države članice kojima je svrha pružiti, staviti na raspolaganje, izravno platiti ili nadoknaditi trošak zdravstvene zaštite te proizvoda i usluga povezanih s tom zaštitom. To uključuje davanja u naravi za dugotrajnu njegu.;

                  [...]“

               13

               Članak 11. te uredbe, koji se nalazi u Glavi II. te uredbe, naslovljenoj „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje“, u svojim stavcima 1. i 3. predviđa:
               „1.   Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
               [...]
               3.   Podložno člancima od 12. do 16.:

                        (a)

                        na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (b)

                        na državnog službenika primjenjuje se zakonodavstvo države članice kojoj podliježe uprava koja ga zapošljava;

                        (c)

                        na osobu, koja prima davanja za nezaposlenost prema članku 65. na temelju zakonodavstva države članice boravišta, primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (d)

                        na osobu pozvanu ili ponovno pozvanu u službu oružanih snaga ili na civilnu službu u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (e)

                        na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više država članica.“

               14

               Članci 19. i 20. te uredbe nalaze se u Glavi III. te uredbe, naslovljenoj „Posebne odredbe o različitim kategorijama davanja“, i čine dio Poglavlja 1. te glave o davanjima za slučaj bolesti, majčinstva i istovjetnim davanjima za očinstvo.

               15

               Članak 19. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Privremeno boravište izvan nadležne države članice“, u svojem stavku 1. propisuje:
               „[...] osigurana osoba i članovi njezine obitelji koji borave u državi članici koja nije nadležna država članica imaju tijekom svog privremenog boravišta pravo na davanja u naravi koja su iz medicinskih razloga nužna, uzimajući u obzir prirodu davanja i očekivanu dužinu privremenog boravišta. Ta davanja u ime nadležne ustanove pruža ustanova mjesta privremenog boravišta, u skladu s odredbama zakonodavstva koje primjenjuje, kao da su dotične osobe osigurane na temelju spomenutog zakonodavstva.“

               16

               Članak 20. te uredbe, naslovljen „Putovanje s ciljem ostvarivanja davanja u naravi – Odobrenje za podvrgavanje odgovarajućem liječenju izvan države članice boravišta“, u svojim stavcima 1. i 2. navodi:
               „1.   Ako ovom Uredbom nije drugačije određeno, osigurana osoba koja putuje u drugu državu članicu s ciljem ostvarivanja davanja u naravi tijekom privremenog boravišta, mora zatražiti odobrenje nadležne ustanove.
               2.   Osigurana osoba kojoj je nadležna ustanova odobrila odlazak u drugu državu članicu s ciljem podvrgavanja liječenju primjerenom njezinom stanju, ostvaruje uslugu u naravi koju joj u ime nadležne ustanove pruža ustanova mjesta privremenog boravišta, u skladu s odredbama zakonodavstva koje primjenjuje, kao da je osigurana na temelju spomenutog zakonodavstva. Odobrenje se izdaje ako je dotično liječenje uvršteno u davanja predviđena zakonodavstvom države članice u kojoj dotična osoba boravi i ako ga ne može ostvariti unutar medicinski opravdanog vremenskog razdoblja, uzimajući u obzir njezino trenutačno zdravstveno stanje i vjerojatan razvoj njezine bolesti.“

         Uredba br. 987/2009

               17

               U skladu s uvodnom izjavom 11. Uredbe br. 987/2009:
               „Države članice trebale bi surađivati u pogledu određivanja mjesta boravišta osoba na koje se primjenjuje ova Uredba i Uredba (EZ) br. 883/2004 te bi u slučaju spora trebale uzeti u obzir sve odgovarajuće kriterije radi razrješenja problema. To između ostalog mogu biti i kriteriji iz odgovarajućeg članka ove Uredbe.“

               18

               Članak 11. te uredbe, naslovljen „Elementi za određivanje boravišta“, glasi kako slijedi:
               „1.   U slučaju razlike u stavovima između ustanova dviju ili više država članica o određivanju boravišta osobe na koju se primjenjuje [Uredba br. 883/2004], te ustanove suglasno utvrđuju središte interesa dotične osobe na temelju ukupne ocjene svih dostupnih informacija koje se odnose na relevantne činjenice, a mogu uključivati, ako je primjereno:

                        (a)

                        trajanje i neprekinutost boravka na području dotičnih država članica;

                        (b)

                        situaciju osobe, uključujući:

                                 i.

                                 narav i posebne značajke djelatnosti koju obavlja, posebno mjesto gdje se ta djelatnost uobičajeno obavlja, stabilnost djelatnosti te trajanje svakog ugovora o radu;

                                 ii.

                                 njezino obiteljsko stanje i obiteljske veze;

                                 iii.

                                 obavljanje bilo kakve neplaćene djelatnosti;

                                 iv.

                                 u slučaju studenta, izvor prihoda;

                                 v.

                                 njezine stambene prilike, posebno koliko su trajne;

                                 vi.

                                 državu članicu u kojoj se pretpostavlja da osoba ima boravište za potrebe oporezivanja.

                  2.   Ako razmatranje raznih kriterija na temelju relevantnih činjenica navedenih u stavku 1. ne dovede do postizanja sporazuma između dotičnih ustanova, smatra se da su, za potrebe utvrđivanja stvarnog boravišta te osobe, odlučne njezine namjere koje proizlaze iz takvih činjenica i okolnosti, a posebno razlozi koji su je naveli da se preseli.“

               19

               U skladu s točkom 5. Odluke H1 Administrativne komisije za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti od 12. lipnja 2009. o prijelazu s Uredaba Vijeća br. 1408/71 i br. 574/72 na Uredbe br. 883/2004 i br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća i o primjeni odluka i preporuka Administrativne komisije za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti (SL 2010., C 106, str. 13.):
               „Dokumenti potrebni za primjenu Uredaba […] br. 1408/71 i […] br. 574/72 (tj. obrasci E, europske kartice zdravstvenog osiguranja i privremene zamjenske potvrde) koje su izdali institucije, organi i druga nadležna tijela država članica prije stupanja na snagu Uredaba […] br. 883/2004 i […] br. 987/2009 i dalje su valjani [iako upućuju na Uredbe (…) br. 1408/71 i (…) br. 574/72], a institucije, organi i druga tijela drugih država članica uzimaju ih u obzir i nakon tog datuma, do kraja razdoblja njihovog važenja ili do njihovog povlačenja ili zamjene dokumentima izdanima ili priopćenima na temelju Uredaba br. 883/2004 i […] br. 987/2009.“

               20

               U skladu sa svojom točkom 6., navedena odluka primjenjuje se od dana stupanja na snagu Uredbe br. 987/2009, tj. od 1. svibnja 2010.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               21

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je I irski državljanin starosti 56 godina, koji je istodobno radio u Irskoj i u Ujedinjenoj Kraljevini.

               22

               Tijekom kolovoza 2002. godine, dok je boravio u Irskoj, I je otišao u Njemačku kako bi tamo proveo odmor sa svojom partnericom, gđom B., rumunjskom državljankom. Tijekom tog odmora, I je primljen u hitnu službu Universitätsklinikum Düsseldorf (Njemačka), gdje je dijagnosticirano da je doživio bilateralni infarkt moždanog tronc, rijetke bolesti. Od tada ima tešku kvadriplegiju i gubitak motornih funkcija.

               23

               Nedugo nakon pojave navedene bolesti, otkrivena je genetska mutacija koja ima štetni utjecaj na sastav krvi I‑a. Usto, nakon pokretanja glavnog postupka, otkriveno je da I ima i rak, za koji mu se također pruža liječenje.

               24

               S obzirom na teško stanje svojeg zdravlja, I je podvrgnut, od kolovoza 2002., nadzoru i neprestanoj brizi liječnika specijalista u Universitätsklinikum Düsseldorf. Trajno je vezan za invalidska kolica. Od kad je napustio bolnicu tijekom 2003. godine, živi u Düsseldorfu s gđom B., koja skrbi za njega. Žive u stanu koji su unajmili i koji je prilagođen korištenju invalidskih kolica.

               25

               I je od irskog ministra za socijalnu zaštitu zatražio pravo na naknadu za osobu s invaliditetom, koje mu je prvotno odbijeno iz razloga što uobičajeno ne boravi u Irskoj. Pokrenuo je sudski postupak u 2008. i on je završio nagodbom. Navedeni ministar je tada ponovno razmotrio svoju odluku i prihvatio zahtjev I‑a, koji dobiva takvu naknadu od tog datuma. Premda sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, tu naknadu treba smatrati novčanim davanjem koje na temelju uredaba Unije koje se primjenjuju na područje socijalne sigurnosti Irska može legitimno ograničiti na osobe koje borave u toj državi članici.

               26

               I također dobiva malu mirovinu koju isplaćuje Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske jer je on ranije radio u toj državi članici. Ne dobiva nikakvu naknadu ni davanje u Njemačkoj.

               27

               Sa svoje strane, gđa B., koja je radila u Njemačkoj, prihvatila je svoju ostavku tijekom 2004. godine kako bi se u punom vremenu brinula o I‑u. Dobivala je naknadu za nezaposlenost iz Savezne Republike Njemačke. Usto, prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, zatražila je pravo na naknadu za brigu o invalidnoj osobi koju u Njemačkoj isplaćuje zdravstveno osiguranje osobe za koju je briga osigurana. Taj je zahtjev odbijen iz razloga što je I irski rezident i što irski sustav socijalne sigurnosti ne predviđa takvu naknadu.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je I, iako je duboko zahvalan njemačkom sustavu zdravstvene skrbi, primoran živjeti u Njemačkoj zbog svojeg zdravlja i nužnosti trajnog liječenja. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ukazuje na slabe veze koje je I uspostavio sa Saveznom Republikom Njemačkom. Nema bankovni račun u Njemačkoj i nije vlasnik nikakve nekretnine u toj državi članici, a raspolaže računom u irskoj banci i ostaje u redovnom kontaktu sa svoje dvoje djece, rođene 1991. i 1994., koje žive u Irskoj. I ne govori njemački i nije nastojao integrirati se u Njemačkoj.

               29

               U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje navodi se da se I želi vratiti u Irsku, što pretpostavlja ispunjenje više uvjeta, među kojima su njegova sposobnost za putovanje, dostupnost ekvivalentnog liječenja onome koje mu se pruža u Njemačkoj i, osobito, dostupnost smještaja prilagođenog korištenju invalidskih kolica. Ako bi se ti uvjeti ispunili, gđa B. bi išla s njime u Irsku.

               30

               Od kad se razbolio, I je bio sposoban putovati u inozemstvo u nekoliko navrata, no na kratka razdoblja i pod zdravstvenim nadzorom. Tako je otišao u Lisabon (Portugal) tijekom listopada 2004. kako bi tamo održao konferenciju. Također je ponekad otišao u Irsku, posljednji put tijekom 2009. godine. Ta putovanja bila su otežana zbog problema kod pristupa u zračnim lukama za putnika s takvim teškim stupnjem invalidnosti. Stranke glavnog postupka priznaju da je I‑u praktički nemoguće doći u Irsku, barem korištenjem zrakoplovâ redovnih zračnih kompanija.

               31

               Troškovi u vezi sa zdravstvenom skrbi za I‑a u Njemačkoj prvotno su nadoknađeni na temelju obrasca E 111 o slučaju osiguranika socijalnog osiguranja čije stanje nalaže neodgodive naknade tijekom privremenog boravka na državnom području države članice različite od države njegovog boravišta, pri čemu je njemu taj obrazac izdala Irska. Takav obrazac sada je obuhvaćen člankom 19. Uredbe br. 883/2004.

               32

               Tijekom ožujka 2003., HSE je izmijenio status I‑a izdajući mu od tog datuma obrazac E 112. Time mu je nadležna institucija dopustila odlazak na državno područje druge države članice kako bi tamo dobio skrb prilagođenu njegovom stanju. Taj obrazac, koji je sada obuhvaćen člankom 20. Uredbe br. 883/2004, od tog je datuma obnavljan dvadesetak puta.

               33

               HSE je 25. studenoga 2011. odbio odobriti I‑u novo produljenje obrasca E 112 iz razloga što je tada boravio na državnom području Savezne Republike Njemačke. I se 5. prosinca 2011. obratio High Court radi dobivanja naloga HSE‑u da mu nastavi izdavati taj obrazac.

               34

               HSE je naveo da će, uzimajući u obzir vrlo posebnu situaciju I‑a, nastaviti ex gratia nadoknađivati troškove u vezi sa skrbi koja mu je pružena, na temelju obrasca E 106 o pravu na davanja u naravi iz zdravstvenog osiguranja i osiguranja za rodiljni dopust u slučaju osoba koje borave u državi različitoj od nadležne države.

               35

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da postoji dvojba u pogledu pitanja može li u okviru prava Unije o zdravstvenoj skrbi primljenoj u inozemstvu osiguranik socijalnog osiguranja koji je primoran ostati u jednoj državi članici zbog vrlo teškog zdravstvenog stanja „privremeno boraviti“ u toj državi u smislu članaka 19. ili 20. Uredbe br. 883/2004.

               36

               Navedeni sud smatra da, iako puno kriterija spomenutih u članku 11. Uredbe br. 987/2009 može sugerirati drukčije rješenje, za I‑a bi ipak s obzirom na svrhu i ciljeve tog članka, trebalo smatrati da privremeno boravi u Njemačkoj.

               37

               U tim je okolnostima High Court odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li za osiguranika koji je državljanin jedne države članice (‚prva država članica’), a koji je teško bolestan jedanaest godina jer ima tešku bolest koja se prvi put javila dok je boravio u prvoj državi članici, ali je bio na odmoru u drugoj državi članici (‚druga država članica’), smatrati da ima ,privremeno boravište' u toj drugoj državi članici tijekom tog razdoblja za potrebe ili članka 19. stavka 1. ili članka 20. stavaka 1. i 2. Uredbe […] br. 883/2004, ako je faktički bio primoran fizički ostati u toj državi članici tijekom tog razdoblja zbog teške bolesti od koje boluje te zbog prikladne blizine specijalističke zdravstvene skrbi?“

               38

               Dopisom od 15. svibnja 2014. sud koji je uputio zahtjev obavijestio je Sud da je I umro 7. travnja 2014. U tom dopisu navodi da ostaje pri svojem prethodnom pitanju jer mu je odgovor na to pitanje potreban za potrebe nacionalnog postupka. S obzirom na to, treba odgovoriti na pitanje koje je postavio High Court.

         O prethodnom pitanju

               39

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. točke (j) i (k) Uredbe br. 883/2004 tumačiti tako da, za potrebe članka 19. stavka 1. i članka 20. stavaka 1. i 2. te uredbe, u slučaju državljanina Unije koji je boravio u prvoj državi članici, a razbolio se od teške i iznenadne bolesti tijekom odmora u drugoj državi članici i primoran je ostati jedanaest godina u toj državi zbog te bolesti i dostupnosti specijalističke zdravstvene skrbi u blizini mjesta gdje živi, za tog državljanina smatrati da ima „privremeno boravište“ u toj potonjoj državi članici.

               40

               Najprije treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Uredba br. 1408/71 uspostavlja sustav koordinacije nacionalnih sustava socijalne sigurnosti i u Glavi II. utvrđuje pravila o određivanju primjenjivog zakonodavstva. Ta pravila nemaju za cilj samo sprječavanje da zainteresirane osobe, zbog nedostatka zakonodavstva koje bi na njih bilo primjenjivo, ostanu bez zaštite u području socijalne sigurnosti, nego također nastoje podvrgnuti zainteresirane osobe sustavu socijalne sigurnosti samo jedne države članice, tako da se izbjegne preklapanje primjenjivih nacionalnih zakonodavstava i komplikacije koje iz toga mogu proizići (vidjeti, u tom smislu, presudu Wencel, C‑589/10, EU:C:2013:303, t. 45. i 46. kao i navedenu sudsku praksu).

               41

               Iako je Uredba br. 883/2004, kako to navodi njezina uvodna izjava 3., imala za cilj osuvremeniti i pojednostavniti pravila o koordinaciji nacionalnih zakonodavstava socijalne sigurnosti, zadržala je iste ciljeve kao što su u Uredbi br. 1408/71.

               42

               U tom smislu, sustav uspostavljen Uredbom br. 1408/71 zadržao je boravište kao jedan od čimbenika povezanosti za određivanje primjenjivog zakonodavstva (vidjeti, u tom smislu, presudu Wencel, EU:C:2013:303, t. 48.). Isto vrijedi i za Uredbu br. 883/2004.

               43

               Na temelju članka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004, pojam „boravište“ znači mjesto gdje osoba uobičajeno boravi. Taj pojam ima samostalno značenje specifično za pravo Unije (vidjeti, analogijom, presudu Swaddling, C‑90/97, EU:C:1999:96, t. 28.).

               44

               Kao što je to Sud ocijenio u pogledu Uredbe br. 1408/71, kad se pravna situacija neke osobe može povezati sa zakonodavstvima više država članica, pojam države članice u kojoj osoba ima boravište odnosi se na državu u kojoj ona uobičajeno boravi i u kojoj se nalazi uobičajeno središte njezinih interesa (vidjeti presude Hakenberg, 13/73, EU:C:1973:92, t 32.; Swaddling, EU:C:1999:96, t. 29., i Wencel, EU:C:2013:303, t. 49.).

               45

               U tom kontekstu treba osobito uzeti u obzir obiteljsku situaciju osobe o kojoj je riječ, razloge koji su je naveli da se preseli, duljinu i stalnost njezinog boravka, činjenicu da raspolaže, ovisno o slučaju, stalnim zaposlenjem te njezinu namjeru, kakva proizlazi iz svih okolnosti (vidjeti, u tom smislu, presude Knoch, C‑102/91, EU:C:1992:303, t. 23., i Swaddling, EU:C:1999:96, t. 29.).

               46

               Popis elemenata koje treba uzeti u obzir pri utvrđivanju boravišta osobe, kako je razložen u sudskoj praksi, trenutno je kodificiran u članku 11. Uredbe br. 987/2009. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojeg mišljenja, taj popis, koji nije iscrpan, ne predviđa hijerarhiju između različitih elemenata propisanih u stavku 1. tog članka.

               47

               Iz prethodno navedenog proizlazi da za potrebe primjene Uredbe br. 883/2004 osoba ne može istodobno raspolagati dvama uobičajenim boravištima na područjima dvaju država članica (vidjeti, u tom smislu, presudu Wencel, EU:C:2013:303, t. 51.) jer je u okviru te uredbe boravište osigurane osobe nužno različito od njezinog privremenog boravišta.

               48

               U tom smislu, budući da treba uzeti u obzir više elemenata za utvrđivanje boravišta osiguranika socijalnog osiguranja, sama činjenica da se nalazi u jednoj državi članici, čak i tijekom dugog razdoblja i stalno, ne znači nužno da ta osoba boravi u toj državi u smislu članka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004.

               49

               Naime, trajanje boravka u državi u kojoj se traži isplata davanja ne može se smatrati konstitutivnim elementom pojma „boravišta“ u smislu Uredbe br. 1408/71 (vidjeti, u tom smislu, presudu Swaddling, EU:C:1999:96, t. 30.).

               50

               Doduše, članak 1. točka (k) Uredbe br. 883/2004 definira „privremeno boravište“kao boravište koje je „privremeno“. Ipak, kako to ističe nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 46. svojeg mišljenja, takvo „privremeno boravište“ ne implicira nužno kratko trajanje.

               51

               Naime, s jedne strane, kako to proizlazi iz teksta članka 1. točke (va) Uredbe br. 883/2004, članci 19. i 20. te uredbe primjenjuju se na davanja u naravi, uključujući ona za „dugotrajnu njegu“. Stoga se za osobu može smatrati da ima privremeno boravište u drugoj državi članici čak i ako u njoj prima davanja tijekom dugog razdoblja.

               52

               S druge strane, dok je Uredba br. 1408/71 u svojem članku 22. stavku 1. točki (i) predviđala da se trajanje razdoblja tijekom kojeg se davanja pružaju određuje prema zakonodavstvu nadležne države, ta se odredba više ne nalazi ni u članku 19. stavku 1. ni u članku 20. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 883/2004, koji su zamijenili, u biti, navedeni članak 22. stavak 1. točke (a) do (i).

               53

               Sama okolnost da je I ostao jedanaest godina u Njemačkoj nije stoga dovoljna, sama za sebe, da se smatra da je boravio u toj državi članici.

               54

               Naime, radi utvrđivanja uobičajenog središta interesâ I‑a, sud koji je uputio zahtjev mora uzeti u obzir više relevantnih kriterija, među ostalim, one spomenute u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 987/2009 kao i, na temelju stavka 2. tog članka, volju zainteresirane osobe u pogledu njezinog stvarnog boravišta. Ta se volja treba ocijeniti s obzirom na objektivne činjenice i okolnosti glavnog postupka, pri čemu sama izjava volje o boravku na određenom mjestu nije, sama za sebe, dovoljna za potrebe primjene navedenog stavka 2.

               55

               U okviru prethodnog postupka, ako je nacionalni sud taj koji na kraju treba ocijeniti činjenice, Sud, koji nacionalnom sucu treba dati korisne odgovore, ipak je ovlašten dati naznake koje proizlaze iz spisa glavnog postupka kao i očitovanja koja su mu podnesena, a koji mogu sudu koji je uputio zahtjev omogućiti odlučivanje (vidjeti, u tom smislu, presude Brunnhofer, C‑381/99, EU:C:2001:358, t. 65., i Alakor Gabonatermelő és Forgalmazó, C‑191/12, EU:C:2013:315, t. 31.).

               56

               Među elementima o kojima bi sud koji je uputio zahtjev trebao voditi računa za potrebe primjene članka 1. točaka (j) i (k) Uredbe br. 883/2004 je i činjenica da, iako je I ostao tijekom dugog razdoblja u Njemačkoj, ta situacija ne predstavlja njegov osobni izbor jer je i prema samom izričaju postavljenog pitanja bio na to primoran „zbog teške bolesti od koje boluje te zbog prikladne blizine specijalističke zdravstvene skrbi“.

               57

               U ovom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri, s obzirom na okolnosti glavnog postupka, kakva je bila sposobnost I‑a za putovanje te je li liječenje ekvivalentno onome koje mu je pruženo u Njemačkoj bilo dostupno na irskom državnom području.

               58

               Pored elemenata spomenutih u zahtjevu za prethodnu odluku, treba navesti da je, tijekom rasprave i kao odgovor na pitanje Suda, I istaknuo da nema nikakve veze s njemačkim poreznim sustavom i da se njegovo porezno boravište nalazi u Irskoj, iako tamo ne plaća poreze jer nema prihoda, uz iznimku invalidnine koju isplaćuje Irska i male mirovine koju isplaćuje Ujedinjena Kraljevina.

               59

               S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 1. točke (j) i (k) Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti tako da za potrebe članka 19. stavka 1. i članka 20. stavaka 1. i 2. te uredbe, u slučaju državljanina Unije koji je boravio u prvoj državi članici, a razbolio se od teške i iznenadne bolesti tijekom odmora u drugoj državi članici i primoran je ostati jedanaest godina u toj potonjoj državi zbog te bolesti i dostupnosti specijalističke zdravstvene skrbi u blizini mjesta gdje živi, za tog državljanina treba smatrati da ima „privremeno boravište“ u toj drugoj državi članici jer se uobičajeno središte njegovih interesa nalazi u prvoj državi članici. Na nacionalnom sudu je da utvrdi uobičajeno središte interesa tog državljanina ocjenjujući sve relevantne činjenice i uzimajući u obzir njegovu volju, kakva proizlazi iz tih činjenica, pri čemu sama okolnost da je navedeni državljanin ostao u drugoj državi članici tijekom dugog razdoblja nije sama za sebe dovoljna da se smatra da boravi u toj državi.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. točke (j) i (k) Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti treba tumačiti tako da za potrebe članka 19. stavka 1. i članka 20. stavaka 1. i 2. te uredbe, u slučaju državljanina Unije koji je boravio u prvoj državi članici, a razbolio se od teške i iznenadne bolesti tijekom odmora u drugoj državi članici i primoran je ostati jedanaest godina u toj potonjoj državi zbog te bolesti i dostupnosti specijalističke zdravstvene skrbi u blizini mjesta gdje živi, za tog državljanina treba smatrati da ima „privremeno boravište“ u toj drugoj državi članici jer se uobičajeno središte njegovih interesa nalazi u prvoj državi članici. Na nacionalnom sudu je da utvrdi uobičajeno središte interesa tog državljanina ocjenjujući sve relevantne činjenice i uzimajući u obzir njegovu volju, kakva proizlazi iz tih činjenica, pri čemu sama okolnost da je navedeni državljanin ostao u drugoj državi članici tijekom dugog razdoblja nije sama za sebe dovoljna da se smatra da boravi u toj državi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 18. siječnja 2017.#Sjelle Autogenbrug I/S protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vestre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – – Direktiva 2006/112/EZ – Poseban sustav oporezivanja marže – Pojam ‚rabljena roba’ – Prodaja odvojenih dijelova otpadnih vozila.#Predmet C-471/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      18. siječnja 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Poseban sustav oporezivanja marže — Pojam ‚rabljena roba’ — Prodaja odvojenih dijelova otpadnih vozila“
      U predmetu C‑471/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vestre Landsret (žalbeni sud zapadne regije, Danska), odlukom od 2. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 7. rujna 2015., u postupku

         Sjelle Autogenbrug I/S

      protiv

         Skatteministeriet,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Y. Bot,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. rujna 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Sjelle Autogenbrug I/S, C. Bachmann, advokat,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Aukena, advokat,

               —

               za vladu Helenske Republike, E. Tsaousi i K. Nasopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, u početku L. Lozano Palacios i M. Clausen, potom L. Lozano Palacios, L. Grønfeldt i M. Clausen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Sjelle Autogenbrug I/S i Skatteministeriet (Ministarstvo za poreze i trošarine, Danska) povodom primjenjivosti posebnog sustava oporezivanja marže na prodaju dijelova otpadnih vozila namijenjenih prodaji kao zamjenskih dijelova.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2006/112

               3

               Uvodna izjava 51. Direktive 2006/112 glasi:
               „Primjereno je prihvatiti sustav oporezivanja Zajednice koji bi se primjenjivao na rabljenu robu, umjetnine, antikvitete i kolekcionarske predmete, radi sprečavanja dvostrukog oporezivanja i narušavanja tržišnog natjecanja između poreznih obveznika.”

               4

               U skladu s člankom 1. stavkom 2. te direktive:
               „Načelo zajedničkog sustava [poreza na dodanu vrijednost („PDV”)] podrazumijeva primjenu na robu i usluge općeg poreza na potrošnju koji je točno razmjeran cijeni roba i usluga, bez obzira na broj transakcija koje se odvijaju u postupku proizvodnje i distribucije prije faze u kojoj se porez obračunava.
               Pri svakoj transakciji se PDV, izračunat na temelju cijene robe ili usluga po stopi koja se primjenjuje na takvu robu ili usluge, obračunava po odbitku iznosa PDV‑a koji otpada izravno na pojedine troškovne komponente.
               […]”

               5

               Glava XII. Direktive 2006/112, „Posebne odredbe”, sadržava poglavlje 4., pod naslovom „Posebna odredba za rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete”, koje se sastoji od članaka 311. do 343. te direktive.

               6

               U skladu s člankom 311. stavkom 1. točkama 1. i 5. navedene direktive:
               „Za potrebe ovog poglavlja i ne dovodeći u pitanje druge odredbe Zajednice, primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (1)

                        ‚rabljena roba’ znači materijalna pokretna stvar koja je prikladna za daljnje korištenje u stanju u kojem jest ili nakon popravka, osim umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta, te ostalih dragocjenih kovina ili dragog kamenja, kako su definirale države članice;

                  […]

                        (5)

                        ‚oporezivi preprodavatelj’ znači porezni obveznik koji, u okviru svoje gospodarske djelatnosti i s ciljem preprodaje, kupuje ili primjenjuje u svrhu svog poslovanja, ili uvozi rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete ili antikvitete, bilo da taj porezni obveznik djeluje za sebe ili za račun druge osobe, u skladu s ugovorom prema kojemu se plaća provizija na kupnju ili prodaju.”

               7

               Odjeljak 2. poglavlja 4. koji se nalazi u glavi XII. Direktive 2006/112 naslovljen je „Poseban sustav oporezivih preprodavatelja”. Osobito sadržava pododjeljak 1. naslovljen „Maržni sustav” u kojem se nalaze članci 312. do 325. te direktive

               8

               Članak 312. te direktive određuje:
               „Za potrebe ovog pododjeljka, primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (1)

                        ‚prodajna cijena’ znači sve što čini naknadu koju je dobio ili koju će dobiti oporezivi preprodavatelj od kupca ili treće strane, uključujući subvencije izravno povezane s tom transakcijom, poreze, davanja, namete i troškove i povezane rashode, kao što su provizije, troškovi pakiranja, prijevoza i osiguranja koje zaračunava oporezivi preprodavatelj kupcu, no isključujući iznose navedene u članku 79.;

                        (2)

                        ‚nabavna cijena’ znači sve što predstavlja naknadu, u smislu točke 1., koju je dobio ili koju će dobiti dobavljač od oporezivog preprodavatelja.”

               9

               Članak 313. stavak 1. Direktive 2006/112 propisuje:
               „Što se tiče nabave rabljene robe, umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta koju obavljaju oporezivi preprodavatelji, države članice dužne su primjenjivati posebn[e] odredb[e] za oporezivanje razlike u cijeni, koju ostvaruje oporezivi preprodavatelj, u skladu s odredbama iz ovog pododjeljka.”

               10

               U skladu s člankom 314. ove direktive:
               „Maržni sustav primjenjuje se na nabavu od strane oporezivog preprodavatelja rabljene robe, umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta, ako mu je tu robu isporučila unutar Zajednice jedna od sljedećih osoba:

                        (a)

                        osoba koja nije porezni obveznik;

                  […]”

               11

               U članku 315. navedene direktive određuje se:
               „Porezna osnovica za nabavu robe, iz članka 314., jednaka je razlici u cijeni koju je ostvario oporezivi preprodavatelj, umanjeno za iznos poreza na dodanu vrijednost koji se odnosi na razliku u cijeni.
               Ta razlika u cijeni oporezivog preprodavatelja jednaka je razlici između prodajne cijene koju zaračunava oporezivi preprodavatelj za robu i nabavne cijene.”

               12

               Članak 318. Direktive 2006/112 predviđa:
               „1.   Kako bi se pojednostavio postupak obračunavanja poreza, te nakon savjetovanja s Odborom za porez na dodanu vrijednost, države članice mogu propisati da se za određene transakcije ili za određene kategorije oporezivih preprodavatelja porezna osnovica za nabavu robe koja podliježe maržnom sustavu utvrđuje za svako porezno razdoblje u kojem oporezivi preprodavatelj mora podnijeti prijavu PDV‑a navedenu u članku 250.
               U slučaju iz prvog podstavka, porezna osnovica za nabavu robe na koju se primjenjuje ista stopa poreza na dodanu vrijednost jest ukupna razlika u cijeni koju ima oporezivi preprodavatelj, umanjeno za iznos poreza na dodanu vrijednost koji se odnosi na tu razliku.
               2.   Ukupna razlika u cijeni jednaka je razlici između dva sljedeća iznosa:

                        (a)

                        ukupna vrijednost nabave robe koja podliježe maržnom sustavu, a koju obavlja oporezivi preprodavatelj tijekom poreznog razdoblja obuhvaćenog poreznom prijavom, odnosno ukupna prodajna cijena;

                        (b)

                        ukupna vrijednost kupovine robe, kako je navedeno u članku 314., a koju obavlja oporezivi preprodavatelj tijekom poreznog razdoblja obuhvaćenog poreznom prijavom, tj. ukupna nabavna cijena.

                  3.   Države članice moraju poduzeti potrebne mjere kako bi osigurale da oporezivi preprodavatelji, navedeni u stavku 1., ne uživaju neopravdane prednosti ili da ne trpe neopravdani gubitak.”

         Direktiva 2000/53/EZ

               13

               Uvodna izjava 5. Direktive 2000/53/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. rujna 2000. o otpadnim vozilima (SL 2000., L 269, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 33.) utvrđuje da postoji temeljno načelo da bi otpad trebalo ponovo upotrijebiti i oporabiti, te da se prednost daje ponovnoj uporabi i recikliranju. Uvodna izjava 14. te direktive prepoznaje potrebu poticanja razvoja tržišta recikliranih materijala.

               14

               Članak 3. Direktive 2000/53, naslovljen „Područje primjene”, propisuje u stavku 1.:
               „Ovom Direktivom obuhvaćena su vozila i otpadna vozila, uključujući u njih ugrađene komponente i materijale. Ne dovodeći u pitanje članak 5. stavak 4. treći podstavak, to vrijedi bez obzira kako je vozilo servisirano ili popravljano tijekom uporabe i neovisno o tomu je li opremljeno komponentama koje je isporučio prvobitni proizvođač ili drugim komponentama koje se kao rezervni ili zamjenski dijelovi ugrađuju u skladu s primjerenim odredbama Zajednice ili domaćim odredbama.”

         Dansko pravo

               15

               U poglavlju 17. naslovljenom „Posebne odredbe za rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete” lov om merværdiafgift nr. 106 (Zakon br. 106 o porezu na dodanu vrijednost) od 23. siječnja 2013., u verziji primjenjivoj na činjenice glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), članak 69. stavak 1. točka 1. i stavak 3. propisuju:
               „1.   Poduzetnici koji stječu, među ostalim, rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete u cilju njihove preprodaje mogu kod preprodaje platiti porez na rabljenu robu o kojoj je riječ na temelju odredaba ovog poglavlja. Primjena tih pravila osobito na rabljenu robu podliježe prethodnom uvjetu da osoba koja tu robu isporučuje iz Danske ili druge države članice Europske unije:

                        (1)

                        nije porezni obveznik,

                  […]
               3.   Rabljenom robom smatraju se materijalne pokretne stvari koje su prikladne za ponovnu uporabu u stanju u kojem jesu ili nakon popravka, osim umjetnina, kolekcionarskih predmeta, antikviteta i dragocjenih kovina ili dragog kamenja. Prijevozno sredstvo isporučeno u druge države članice Europske unije ili iz njih smatra se rabljenim ako nije obuhvaćeno definicijom iz članka 11. stavka 6.”

               16

               Prema pripremnim aktima Zakona o PDV‑u iz 1994. (Folketingstidende 1993‑1994, Prilog A, stupac 4368), koji je uveo pravila o PDV‑u na rabljenu robu, „cilj predloženih pravila je izbjeći plaćanje cjelokupnog iznosa PDV‑a za istu robu dvaput ili više puta. To je na primjer slučaj kada trgovci kupuju rabljenu robu od pojedinaca kako bi je preprodali.”

               17

               Iz tih pripremnih akata proizlazi da pojam „rabljena roba”, predviđen u članku 69. stavku 3. Zakona o PDV‑u, označava „materijalne pokretne stvari koje su prikladne za ponovnu uporabu u stanju u kojem jesu ili nakon popravka. Iz toga proizlazi da materijalna pokretna stvar mora očuvati svoj identitet.”

               18

               U informativnoj okružnici od 10. veljače 2006. o PDV‑u primjenjivoj na otpisana vozila porezna uprava navela je da se pravila PDV‑a o rabljenoj robi ne primjenjuju na preprodaju odvojenih dijelova od obrađivača otpadnih vozila jer se vozilo pretvara u odvojene dijelove i time mijenja značajke.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               19

               Sjelle Autogenbrug I/S je poduzeće za ponovnu uporabu vozila čija je glavna djelatnost prodaja rabljenih automobilskih dijelova otpadnih vozila.

               20

               Djelatnosti Sjelle Autogenbruga usto uključuju otklanjanje onečišćujućih tvari i obradu otpada koji potječe od tih vozila što je preduvjet za stjecanje prava na odvajanje zamjenskih dijelova. Naposljetku, mali dio ukupnog prometa tog poduzetnika rezultat je prodaje željeznih ostataka (željezni otpad) koji ostaju nakon obrade i odvajanja automobilskih dijelova.

               21

               Sjelle Autogenbrug kupuje otpadna vozila od pojedinaca i osiguravajućih društava. Ni pojedinci ni osiguravajuća društva na ostvarenu prodaju ne prijavljuju PDV. Sud koji je uputio zahtjev je u svojoj odluci naveo da se pitanje koje je postavio Sudu odnosi samo na kvalifikaciju rabljenih dijelova vozila koja je Sjelle Autogenbrug kupio od pojedinaca.

               22

               Obradom otpadnog vozila stječe se pravo na premiju koju isplaćuje Ministarstvo okoliša posljednjem vlasniku vozila upisanom u za to namijenjen nacionalni registar vozila. Tim se sustavom želi potaknuti vlasnike da osiguraju obradu vozila kojom se poštuje okoliš. Od 2014. su za naplatu premije zaduženi vlasnici tih vozila, a ne više Sjelle Autogenbrug.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da nisu dostupni podaci o tome od čega se sastoji otkupna cijena vozila i osobito o određivanju i uključivanju vrijednosti automobilskih dijelova, željeznih ostataka, kao i premije predviđene za otklanjanje onečišćujućih tvari i obradu otpada od vozila u prodajnu cijenu.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev iznosi da Sjelle Autogenbrug prijavljuje PDV prema općim pravilima. On je 15. srpnja 2010. od danske porezne uprave zatražio donošenje poreznog rješenja o tome primjenjuje li se na njegovu djelatnost preprodaje rabljenih automobilskih dijelova sustav PDV‑a za rabljenu robu predviđen u poglavlju 17. Zakona o PDV‑u.

               25

               Prema poreznom rješenju koje je porezna uprava 6. kolovoza 2010. dostavila Sjelle Autogenbrugu, taj poduzetnik nema pravo pozivati se na sustav oporezivanja marže od prodaje rabljene robe jer automobilski dijelovi o kojima je riječ nisu obuhvaćeni pojmom „rabljena roba” u smislu mjerodavnog zakonodavstva.

               26

               Landsskatteretten (porezni sud, Danska) je presudom od 12. prosinca 2011. potvrdio to rješenje. Tužitelj u glavnom postupku podnio je žalbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev.

               27

               U tim je okolnostima Vestre Landsret (žalbeni sud zapadne regije, Danska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li u okolnostima ovog predmeta dijelove otpadnih vozila koje poduzeće za ponovnu uporabu vozila prijavljeno u sustav PDV‑a odvoji od vozila kako bi ih preprodalo kao rezervne dijelove smatrati rabljenom robom u smislu članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive [2006/112]?”

         O prethodnom pitanju

               28

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 311. stavak 1. točku 1. Direktive 2006/112 tumačiti na način da su rabljeni dijelovi otpadnih automobila, koje je od pojedinca steklo poduzeće za ponovnu uporabu automobila i koji su namijenjeni prodaji kao zamjenski dijelovi, „rabljena roba” u smislu te odredbe, s posljedicom da nabava takvih dijelova koju obavlja oporezivi preprodavatelj podliježe primjeni maržnog sustava.

               29

               S tim u vezi valja podsjetiti da radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije valja istodobno voditi računa o njezinu tekstu, o njezinu cilju i o njezinu kontekstu (presuda od 3. ožujka 2011., Auto Nikolovi, C‑203/10, EU:C:2011:118, t. 41. i navedena sudska praksa).

               30

               U ovom slučaju, na temelju članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive 2006/112, „rabljena roba” jest „materijalna pokretna stvar koja je prikladna za daljnje korištenje u stanju u kojem jest ili nakon popravka”.

               31

               Valja utvrditi da iz te odredbe ne proizlazi da pojam „rabljena roba” u tom smislu isključuje materijalne pokretne stvari koje su prikladne za daljnje korištenje u stanju u kojem jesu ili nakon popravka, a koje potječu iz druge robe u koju su bile uključene kao njezini sastavni dijelovi. Naime, okolnost da je rabljena roba koja je sastavni dio druge robe razdvojena od potonje ne dovodi u pitanje kvalifikaciju odvojene robe kao „rabljene robe” ako je prikladna za daljnje korištenje „u stanju u kojem jest ili nakon popravka”.

               32

               Osim toga, kvalifikacija „rabljene robe” samo zahtijeva da je rabljena roba zadržala značajke koje je imala dok je bila nova i da se zbog te činjenice može dalje koristiti u stanju u kojem jest ili nakon popravka.

               33

               Međutim, to je slučaj odvojenih dijelova otpadnih automobila jer oni čak i kad se odvoje od tog vozila zadržavaju funkcije koje su imali dok su bili novi i mogu se dalje koristiti u iste svrhe.

               34

               To je tumačenje uostalom u skladu s temeljnim načelom utvrđenim u uvodnoj izjavi 5. Direktive 2000/53 prema kojoj automobilski otpad, koji uključuje sastavne dijelove i materijal otpadnih vozila, treba ponovo upotrijebiti i oporabiti.

               35

               Takvo tumačenje se ne može dovesti u pitanje argumentacijom danske vlade prema kojoj se roba kvalificira kao „rabljena roba”, u smislu članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive 2006/112, kad su kupljena i prodana roba identične, što nije slučaj prilikom kupnje čitavog automobila i preprodaje dijelova odvojenih od tog vozila. Ta vlada ističe da su dijelovi odvojeni od rabljenog vozila proizvedeni prilikom obrade automobilskog otpada. Oni uslijed toga nisu zadržali svoj identitet od trenutka kad ih je poduzeće kupilo kao dijelove otpadnog vozila do trenutka kad su prodani kao odvojeni dijelovi.

               36

               Valja međutim utvrditi da se automobil sastoji od svih dijelova koji su sastavljeni i koji se mogu odvojiti i preprodati u stanju u kojem jesu ili nakon popravka.

               37

               U tim se okolnostima dijelove otpadnih automobila treba smatrati „rabljenom robom” u smislu članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive 2006/112 s učinkom da nabava takvih dijelova koju obavljaju oporezivi preprodavatelji podliježe primjeni maržnog sustava, sukladno članku 313. stavku 1. te direktive.

               38

               U tom pogledu, što se tiče maržnog sustava, valja podsjetiti da je na temelju članka 315. drugog stavka Direktive 2006/112 marža oporezivog preprodavatelja jednaka razlici između prodajne cijene koju zaračunava oporezivi preprodavatelj za robu i nabavne cijene.

               39

               Neprimjena tog sustava na zamjenske dijelove, odvojene od otpadnih automobila kupljenih od pojedinaca, protivna je cilju posebnog maržnog sustava kojim se, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 51. Direktive 2006/112, želi spriječiti dvostruko oporezivanje i narušavanje tržišnog natjecanja između poreznih obveznika u području rabljene robe (vidjeti u tom smislu presude od 1. travnja 2004., Stenholmen, C‑320/02, EU:C:2004:213, t. 25.; od 8. prosinca 2005., Jyske Finans, C‑280/04, EU:C:2005:753, t. 37., kao i od 3. ožujka 2011., Auto Nikolovi, C‑203/10, EU:C:2011:118, t. 47.).

               40

               Naime, podvrgavanje PDV‑u transakcija nabave takvih zamjenskih dijelova koje je izvršio oporezivi preprodavatelj dovelo bi do dvostrukog oporezivanja jer je, s jedne strane, pri određivanju prodajne cijene tih dijelova već nužno uzet u obzir pretporez koji je kod kupnje vozila platila osoba obuhvaćena člankom 314. točkom (a) Direktive 2006/112 i jer, s druge strane, ni ta osoba ni oporezivi preprodavatelj nisu mogli odbiti taj iznos (vidjeti presudu od 3. ožujka 2011., Auto Nikolovi, C‑203/10, EU:C:2011:118, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Danska i grčka vlada spominju eventualne poteškoće pri utvrđivanju, sukladno članku 315. Direktive 2006/112, porezne osnovice za maržu i osobito nabavne cijene svakog odvojenog dijela.

               42

               Međutim, eventualne praktične poteškoće u primjeni maržnog sustava ne mogu opravdati isključenje određenih kategorija oporezivih preprodavatelja iz tog sustava jer mogućnost takvog isključenja nije predviđena ni u članku 313. ni u nekoj drugoj odredbi Direktive 2006/112.

               43

               Osim toga, porezna osnovica utvrđena prema maržnom sustavu treba proizlaziti iz obračuna koji omogućuje provjeru jesu li ispunjeni svi uvjeti za primjenu tog sustava.

               44

               Usto, valja podsjetiti da, kako bi se pojednostavio postupak naplate poreza, te nakon savjetovanja s Odborom za PDV, države članice mogu propisati da za određene transakcije ili za određene kategorije oporezivih preprodavatelja poreznu osnovicu za nabavu robe koja podliježe maržnom sustavu i na koju se primjenjuje ista stopa PDV‑a čini ukupna marža, kako je definirana člankom 318. Direktive 2006/112.

               45

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na pitanje suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti da članak 311. stavak 1. točku 1. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da su rabljeni dijelovi otpadnih automobila koje je od pojedinca steklo poduzeće za ponovnu uporabu automobila i koji su namijenjeni prodaji kao zamjenski dijelovi, „rabljena roba” u smislu te odredbe, s posljedicom da nabava takvih dijelova koju obavlja oporezivi preprodavatelj podliježe primjeni maržnog sustava.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 311. stavak 1. točku 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da su rabljeni dijelovi otpadnih automobila koje je steklo poduzeće za ponovnu uporabu automobila i koji su namijenjeni prodaji kao zamjenski dijelovi, „rabljena roba” u smislu te odredbe, s posljedicom da nabava takvih dijelova koju obavlja oporezivi preprodavatelj podliježe primjeni maržnog sustava.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2012. listopad 04.#Europska komisija protiv Kraljevina Španjolska.#Predmet C-403/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 30. lipnja 2016.#Silvia Ciup protiv Administrația Județeană a Finanțelor Publice (AJFP) Timiș - Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice (DGRFP) Timișoara.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunalul Timiș.#Zahtjev za prethodnu odluku – Načelo lojalne suradnje – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti – Nacionalni propis kojim se utvrđuju pravila o povratu neosnovano naplaćenih poreza s kamatama – Izvršenje sudskih odluka koje se odnose na takva prava na povrat na temelju pravnog poretka Unije – Povrat u obrocima u razdoblju od pet godina – Uvjetovanje povrata postojanjem sredstava primljenih kao porez – Nepostojanje mogućnosti prisilnog izvršenja.#Predmet C-288/14.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 6. srpnja 2010.#Ryanair Holdings plc protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-342/07.