title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. srpnja 2016.#Tommy Hilfiger Licensing LLC i dr. protiv DELTA CENTER a.s.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší soud České republiky.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Direktiva 2004/48/EZ – Poštovanje prava intelektualnog vlasništva – Pojam posrednika čije se usluge koriste za povredu prava intelektualnog vlasništva – Zakupnik hala tržnice koji daje u podzakup prodajna mjesta – Mogućnost izdavanja sudskog naloga tom zakupniku – Članak 11. Direktive.#Predmet C-494/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      7. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Direktiva 2004/48/EZ — Poštovanje prava intelektualnog vlasništva — Pojam posrednika čije se usluge koriste za povredu prava intelektualnog vlasništva — Zakupnik hala tržnice koji daje u podzakup prodajna mjesta — Mogućnost izdavanja sudskog naloga tom zakupniku — Članak 11. Direktive“
      U predmetu C‑494/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší soud (Vrhovni sud, Češka Republika), odlukom od 25. kolovoza 2015., koju je Sud zaprimio 21. rujna 2015., u postupku koji su pokrenuli

         Tommy Hilfiger Licensing LLC,

         Urban Trends Trading BV,

         Rado Uhren AG,

         Facton Kft.,

         Lacoste SA,

         Burberry Ltd

      protiv

         Delta Center a.s.,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Tommy Hilfiger Licensing LLC, Urban Trends Trading BV, Rado Uhren AG, Facton Kft., Lacoste SA i Burberry Ltd, L. Neustupná, advokátka,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. Wilman i P. Němečková, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL L 157, str. 45. i ispravak SL L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Tommy Hilfiger Licensing LLC, Urban Trends Trading BV, Rado Uhren AG, Facton Kft., Lacoste SA i Burberry Ltd, s jedne strane, i društva Delta Center a.s., s druge strane, u svezi sa sudskim nalozima za koje stranke u glavnom postupku žele da se izdaju Delta Centeru u svrhu poštovanja njihovih prava intelektualnog vlasništva.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 10. i 23. Direktive 2004/48 navode:

                        „(10)

                        Cilj je ove Direktive usklađivanje zakonodavnih sustava [država članica] radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.

                  [...]

                        (23)

                        [...] nositelji prava trebali bi imati mogućnost zahtijevati izdavanje sudskih naloga protiv posrednika čije usluge koristi treća strana radi povrede prava nositelja industrijskog vlasništva. Uvjeti i postupci koji se odnose na takve naloge trebaju biti prepušteni nacionalnom pravu država članica. Što se tiče povrede autorskog i srodnih prava, sveobuhvatna razina usklađivanja već je utvrđena Direktivom 2001/29/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.)]. Ova Direktiva stoga ne bi trebala utjecati na članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29/EZ.”

               4

               Članak 2. Direktive 2004/48, koji definira njezino područje primjene, u stavku 1. određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena zakonodavstvom [Unije] ili nacionalnim zakonodavstvom, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava, mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom primjenjuju se [...] na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom [Unije] i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.”

               5

               Poglavlje II. Direktive 2004/48, naslovljeno „Mjere, postupci i pravna sredstva”, sadržava šest odjeljaka, od kojih prvi, naslovljen „Opće odredbe”, sadržava među ostalim članak 3., koji glasi:
               „1.   Države članice propisuju mjere, postupke i pravna sredstva potrebne za osiguravanje provedbe prava intelektualnog vlasništva obuhvaćenih ovom [d]irektivom. Te mjere, postupci i pravna sredstva moraju biti pošteni i pravični, ne smiju biti nepotrebno složeni ili skupi, ili nametati nerazumne vremenske rokove ili neopravdana odlaganja.
               2.   Te mjere, postupci i pravna sredstva [...] moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini [...]”

               6

               Odjeljak 5. poglavlja II. Direktive 2004/48 naslovljen je „Mjere koje proizlaze iz odluke o meritumu”. Sastoji se od članaka 10. do 12., naslovljenih „Korektivne mjere”, „Sudski nalozi” i „Alternativne mjere”.

               7

               Sukladno odredbama članka 11. Direktive 2004/48:
               „Države članice osiguravaju da, kada je donesena sudska odluka o povredi prava intelektualnog vlasništva, sudska tijela mogu protiv počinitelja povrede izdati sudski nalog čiji je cilj zabrana daljnjeg vršenja povrede. Ako je tako utvrđeno nacionalnim pravom, nepoštovanje sudskog naloga, prema potrebi, podliježe plaćanju kazne. Države članice također osiguravaju da nositelji prava mogu zatražiti sudski nalog protiv posrednika čije usluge koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva, ne dovodeći u pitanje članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29/EZ.”

               8

               Članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29 propisuje:
               „Države članice osiguravaju nositeljima prava mogućnost podnošenja zahtjeva za izdavanje sudskog naloga protiv posrednika čije usluge koristi treća strana za povredu autorskog prava ili srodnog prava.”

         Češko pravo

               9

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je članak 11. Direktive 2004/48 prenesen u češko pravo člankom 4. zákona č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví (Zakon br. 221/2006 o provedbi prava intelektualnog vlasništva, u daljnjem tekstu: Zakon br. 221/2006).

               10

               Članak 4. stavak 1. Zakona br. 221/2006 određuje:
               „U slučaju neopravdanog zadiranja u prava [industrijskog vlasništva], oštećenik može zahtijevati od suca da prekršitelju naloži da prestane s postupanjem kojim se povređuje ili može povrijediti njegova prava i da ukloni posljedice koje iz toga proizlaze […].”

               11

               U skladu sa stavkom 3. tog članka, oštećenici mogu zatražiti od suca i da naloži mjere „svakoj osobi čija sredstva ili usluge treće osobe koriste za povrede njihovih prava.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Delta Center zakupnik je prostora tržnice pod nazivom „Pražská tržnice” (Praška tržnica). Daje u podzakup trgovcima različita prodajna mjesta koja se nalaze na toj tržnici. Ugovori o zakupu sklopljeni s trgovcima obvezuju potonje da poštuju propise kojima podliježu njihove djelatnosti. Osim toga, dostavljena im je brošura napisana na češkom i vijetnamskom jeziku, s naznakom „Upozorenje prodavateljima”. U toj se brošuri ističe da je prodaja krivotvorenih proizvoda zabranjena i može dovesti do raskida ugovora o zakupu prodajnog mjesta.

               13

               Tužitelji u glavnom postupku proizvode i distribuiraju proizvode zaštićene žigom. Nakon što je utvrđeno da su se krivotvorine njihovih proizvoda prodavale na praškoj tržnici, obratili su se Mestskom Soudu v Praze (Općinski sud u Pragu) sa zahtjevom da Delta Centeru, među ostalim, naredi:

                        —

                        da se suzdrži od bilo kakvog sklapanja ili produljenja ugovora o zakupu prodajnih mjesta u navedenim halama s osobama za koje su sudska ili upravna tijela konačno utvrdila da njihovo postupanje predstavlja povredu ili opasnost od povrede prava dodijeljenih na temelju žigova navedenih u zahtjevu;

                        —

                        da se suzdrži od bilo kakvog sklapanja ili produljenja takvih ugovora, kada njihove odredbe ne sadrže ni obvezu za trgovce da se suzdrže od povreda prava intelektualnog vlasništva tužitelja ni klauzulu da Delta Center može raskinuti ugovor u slučaju povrede ili opasnosti od povrede tih prava te

                        —

                        da uputi, u određenim okolnostima koje navode tužitelji, pisanu ispriku te da o vlastitom trošku objavi priopćenje u dnevniku Hospodářské noviny.

               14

               Presudom od 28. veljače 2012. Městský soud v Praze (Općinski sud u Pragu) odbio je taj zahtjev za izdavanje sudskog naloga. Iako je ocijenio da je Delta Center „osoba čija sredstva ili usluge koriste treće osobe” u smislu članka 4. stavka 3. Zakona br. 221/2006, utvrdio je da nije bilo povrede ili opasnosti od povrede prava tužitelja jer je kupcima bilo jasno da je odnosna roba krivotvorena i da je stoga tužitelji nisu ni proizveli niti je distribuiraju.

               15

               Tužitelji su podnijeli žalbu protiv te presude pred Vrchnim Soudom v Praze (Vrhovni sud u Pragu).

               16

               Presudom od 5. prosinca 2012. taj je sud, zbog razloga različitih od onih koje je usvojio prvi sud, potvrdio odbijanje zahtjeva za izdavanje sudskih naloga. Prema njemu, široko tumačenje pojmova „sredstva ili usluge [...] koje koriste treće osobe za povredu” iz članka 4. stavka 3. Zakona br. 221/2006 kao i pojmova „usluge [...] [koje] koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva” iz članka 11. Direktive 2004/48 dovelo bi do apsurdnih situacija u kojima bi se, među ostalim, smatralo da su opskrba električnom energijom ili izdavanje poslovne dozvole trgovcu sredstva kojima se može povrijediti prava intelektualnog vlasništva.

               17

               Tužitelji su podnijeli žalbu u kasacijskom postupku pred Nejvyšším Soudom (Vrhovni sud).

               18

               Potonji je sud istaknuo da tekst članka 4. stavka 3. Zakona br. 221/2006 odgovara tekstu članka 11. treće rečenice Direktive 2004/48 i podsjeća da se nacionalno zakonodavstvo koje prenosi direktivu mora, kad god je to moguće, tumačiti s obzirom na njezin tekst i svrhu.

               19

               Smatrajući, stoga, da spor koji se pred njim vodi treba riješiti uzimajući u obzir tumačenje članka 11. treće rečenice Direktive 2004/48 koje je Sud dao u presudi od 12. srpnja 2011., L'Oréal i dr. (C‑324/09, EU:C:2011:474), Nejvyšší Soud (Vrhovni sud) utvrdio je, međutim, da se spor koji je doveo do tog tumačenja odnosio na povrede prava intelektualnog vlasništva na internetskom portalu za prodaju. Postavlja se pitanje treba li to tumačenje slijediti u slučaju povrede prava intelektualnog vlasništva do koje je došlo na fizičkom prostoru tržnice.

               20

               U tim uvjetima, Nejvyšší soud (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li zakupnik prostora tržnice koji različitim trgovcima stavlja na raspolaganje štandove i mjesta na kojima se štandovi mogu postaviti, posrednik čije usluge koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva u smislu članka 11. Direktive 2004/48?

                        2.

                        Može li se protiv zakupnika prostora tržnice koji različitim trgovcima stavlja na raspolaganje štandove i mjesta na kojima se štandovi mogu postaviti odrediti mjere predviđene člankom 11. Direktive 2004/48, pod istim uvjetima kao što ih je Sud izrazio [u presudi od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr., C‑324/09, EU:C:2011:474] u pogledu određivanja mjera protiv voditelja internetskog portala za prodaju?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 11. treću rečenicu Direktive 2004/48 tumačiti na način da pojam „posrednik čije usluge koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva”, u smislu te odredbe, obuhvaća zakupnika hala tržnice koji trgovcima daje u podzakup različita prodajna mjesta smještena unutar tog prostora tržnice, od kojih pojedini koriste svoja mjesta za prodaju robe kojom je počinjena povreda proizvoda zaštićenih žigom.

               22

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, članak 11. treća rečenica Direktive 2004/48, kao i članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29 na koji se poziva, obvezuju države članice da osiguravaju da se posrednika čije usluge koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva može, neovisno o njegovoj možebitnoj osobnoj odgovornosti u spornim događajima, prisiliti da poduzme mjere za prestanak povreda i mjere za sprečavanje novih povreda (vidjeti, među ostalim, u tom smislu, presude od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr., C‑324/09, EU:C:2011:474, t. 127. do 134. i od 24. studenoga 2011., Scarlet Extended, C‑70/10, EU:C:2011:771, t. 30. i 31.).

               23

               Kako bi se gospodarski subjekt mogao kvalificirati kao posrednik, u smislu tih odredaba, treba utvrditi da pruža uslugu koju mogu koristiti jedna ili više drugih osoba za povredu jednog ili više prava intelektualnog vlasništva a da ne mora nužno imati posebnu vezu s tom osobom ili tim osobama (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, t. 32. i 35.).

               24

               Takva kvalifikacija nije podvrgnuta ni uvjetu da navedeni gospodarski subjekt pruža uslugu različitu od one koju koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva.

               25

               Stoga je Sud, u području elektroničke trgovine utvrdio da pružatelj pristupa, koji samo omogućuje pristup internetu a da ne nudi druge usluge i ne obavlja nadzor, pruža uslugu koju treća strana može koristiti za povredu prava intelektualnog vlasništva te ga treba smatrati „posrednikom” (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 19. veljače 2009., LSG‑Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten, C‑557/07, EU:C:2009:107, t. 43. i presudu od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, t. 32.).

               26

               U ovom slučaju, ne osporava se da je Delta Center zakupnik hala tržnice „Pražská tržnice” i da obavlja gospodarsku djelatnost koja se sastoji od podnajma prodajnih mjesta smještenih u prostorima tržnice. Takva naplatna djelatnost predstavlja pružanje usluge.

               27

               Također se ne osporava da pojedini među trgovcima kojima Delta Center daje u podnajam ta prodajna mjesta koriste potonja za ponudu posjetiteljima navedene tržnice robe kojom je počinjena povreda proizvoda zaštićenih žigom.

               28

               Bez potrebe utvrđivanja jesu li drugi pružatelji usluga, poput onih navedenih hipotetički u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, koji isporučuju električnu energiju počiniteljima povrede, obuhvaćeni područjem primjene članka 11. treće rečenice Direktive 2004/48, valja utvrditi da, u svakom slučaju, subjekt koji trećoj osobi pruža uslugu najma ili podnajma mjesta na prostoru tržnice, zahvaljujući kojem oni imaju pristup tom prostoru i tamo nude na prodaju robu kojom je počinjena povreda proizvoda zaštićenih žigom, treba kvalificirati kao „posrednika čije usluge koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva”, u smislu navedene odredbe.

               29

               Okolnost da se stavljanje na raspolaganje prodajnih mjesta odnosi na internetski portal za prodaju ili fizički prostor tržnice kao što su hale tržnice nije relevantna u tom pogledu. Naime, iz Direktive 2004/48 ne proizlazi da je njezino područje primjene ograničeno na elektroničku trgovinu. Nadalje, cilj usklađivanja zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite intelektualnog vlasništva na unutarnjem tržištu, naveden u uvodnoj izjavi 10. te direktive, bio bi znatno oslabljen ako se subjektu koji trećim osobama daje pristup fizičkom prostoru tržnice, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, na kojemu te treće osobe nude na prodaju robu kojom je počinjena povreda proizvoda zaštićenih žigom, ne bi moglo izdati sudski nalog iz članka 11. treće rečenice navedene direktive.

               30

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 11. treću rečenicu Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da pojam „posrednik čije usluge koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva”, u smislu te odredbe, obuhvaća zakupnika hala tržnice koji trgovcima daje u podzakup različita prodajna mjesta smještena unutar tog prostora tržnice, od kojih pojedini koriste svoja mjesta za prodaju robe kojom je počinjena povreda proizvoda zaštićenih žigom.

         Drugo pitanje

               31

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 11. treću rečenicu Direktive 2004/48 tumačiti na način da su uvjeti kojima, u smislu te odredbe, podliježe sudski nalog izdan posredniku koji pruža uslugu davanja u zakup prodajnih mjesta u halama tržnice, istovjetni onima koji se odnose na sudske naloge koji se mogu izdati posrednicima na internetskom portalu za prodaju, a koje je Sud naveo u presudi od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr. (C‑324/09, EU:C:2011:474).

               32

               U točki 135. te presude Sud je najprije utvrdio, pozvavši se na uvodnu izjavu 23. Direktive 2004/48, da pravila o sudskim nalozima, koje države članice moraju osigurati na temelju članka 11. treće rečenice te direktive, kao što su oni koji se odnose na uvjete koje treba ispuniti i postupak koji treba slijediti, spadaju u nacionalno pravo.

               33

               Nadalje, naveo je da ta pravila nacionalnog prava moraju biti uređena tako da omogućuju ostvarenje ciljeva Direktive 2004/48. U tu svrhu i u skladu s člankom 3. stavkom 2. te direktive, ti sudski nalozi moraju biti učinkoviti i odvraćajući (presuda od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr., C‑324/09, EU:C:2011:474, t. 136.).

               34

               Naposljetku, Sud je presudio da ti sudski nalozi moraju biti pravični i proporcionalni. Oni ne smiju biti pretjerano skupi niti stvarati prepreke legitimnoj trgovini. Isto tako, ne može se zahtijevati od posrednika da obavlja sveobuhvatni i trajni nadzor svojih klijenata. Međutim, posrednika se može obvezati da poduzme mjere koje doprinose sprečavanju daljnjih istovrsnih povreda od strane istog trgovca (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. srpnja 2011., L'Oréal i dr., C‑324/09, EU:C:2011:474, t. 138. do 141.).

               35

               Sud je stoga ocijenio da svaki sudski nalog, u smislu članka 11. treće rečenice Direktive 2004/48, može biti određen samo ako osigurava ravnotežu između zaštite intelektualnog vlasništva i nepostojanja zapreka legitimnoj trgovini (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. srpnja 2011., L'Oréal i dr., C‑324/09, EU:C:2011:474, t. 143.).

               36

               Iako je, doduše, u predmetu u kojem je donesena presuda od 12. srpnja 2011., L'Oréal i dr. (C‑324/09, EU:C:2011:474), Sud morao protumačiti članak 11. treću rečenicu Direktive 2004/48 u okviru sudskih naloga koji se mogu izdati posredniku na internetskom portalu za prodaju, protumačio je taj članak u skladu s općim odredbama članka 3. Direktive, bez posebnih razmatranja o prirodi odnosnog mjesta na tržnici. Osim toga, iz članka 3. ne proizlazi da je njegovo područje primjene ograničeno na situacije koje nastaju na internetskim portalima za prodaju. Iz samog teksta navedenog članka 3. slijedi, štoviše, da se primjenjuje na sve mjere obuhvaćene navedenom direktivom, uključujući one predviđene u njezinu članku 11. trećoj rečenici.

               37

               Stoga, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 11. treću rečenicu Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da su uvjeti kojima, u smislu te odredbe, podliježe sudski nalog izdan posredniku koji pruža uslugu davanja u zakup prodajnih mjesta u halama tržnice, istovjetni onima koji se odnose na sudske naloge koji se mogu izdati posrednicima na internetskom portalu za prodaju, a koje je Sud naveo u presudi od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr. (C‑324/09, EU:C:2011:474).

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 11. treću rečenicu Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva treba tumačiti na način da pojam „posrednik čije usluge koristi treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva”, u smislu te odredbe, obuhvaća zakupnika hala tržnice koji trgovcima daje u podzakup različita prodajna mjesta smještena unutar tog prostora tržnice, od kojih pojedini koriste svoja mjesta za prodaju robe kojom je počinjena povreda proizvoda zaštićenih žigom.

                           2.

                           Članak 11. treću rečenicu Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da su uvjeti kojima, u smislu te odredbe, podliježe sudski nalog izdan posredniku koji pruža uslugu davanja u zakup prodajnih mjesta u halama tržnice, istovjetni onima koji se odnose na sudske naloge koji se mogu izdati posrednicima na internetskom portalu za prodaju, a koje je Sud naveo u presudi od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr. (C‑324/09, EU:C:2011:474).

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 19. studenog 2015. # Daniel van der Spree protiv Europske komisije. # Predmet F-37/15.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 23. ožujka 2017.#Vignerons de la Méditerranée protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije LE VAL FRANCE – Raniji verbalni žig Europske unije VIÑA DEL VAL – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-216/16.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 26. svibnja 2016.#Europska komisija protiv Grčke Republike.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU‑a – Članak 40. Sporazuma o EGP‑u – Porez na nasljedstva – Propis države članice koji predviđa oslobođenje od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem pod uvjetom da nasljednik trajno boravi u toj državi članici – Ograničenje – Opravdanje.#Predmet C-244/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      26. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Oporezivanje — Slobodno kretanje kapitala — Članak 63. UFEU‑a — Članak 40. Sporazuma o EGP‑u — Porez na nasljedstva — Propis države članice koji predviđa oslobođenje od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem pod uvjetom da nasljednik trajno boravi u toj državi članici — Ograničenje — Opravdanje“
      U predmetu C‑244/15,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 27. svibnja 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju D. Triantafyllou i W. Roels, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužiteljica,
      protiv

         Helenske Republike, koju zastupaju M. Tassopoulou i V. Karrá, u svojstvu agenata,
      tuženica,
      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader, predsjednica vijeća, A. Rosas i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da se u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom od Suda zahtijeva utvrđenje da je Helenska Republika donošenjem i zadržavanjem na snazi zakonodavstva koje predviđa oslobođenje od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem, a koje je diskriminirajuće s obzirom na to da se primjenjuje jedino na državljane Europske unije koji borave u Grčkoj, povrijedila obveze koje je dužna ispuniti na temelju članka 63. UFEU‑a i članka 40. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.; u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u).

         Pravni okvir

         Grčko pravo

               2

               Članak 26.A Zakonika o pravima nasljeđivanja, naslovljen „Oslobođenje glavnog boravišta”, propisuje u točki 1.:
               „Stambena nekretnina ili zemljište, koje su supružnik ili dijete umrle osobe naslijedili u vlasništvo ili zajedničko vlasništvo, oslobođeni su od poreza na nasljedstvo ako zakonski ili oporučni nasljednik ili njihov supružnik ili njihovo maloljetno dijete nemaju pravo vlasništva, korištenja ili stanovanja u stambenoj nekretnini ili u dijelu stambene nekretnine dostatne za potrebe stanovanja njihove obitelji, kao ni pravo vlasništva na građevnom zemljištu ili na dijelu zemljišta koje odgovara površini zgrade koja je dostatna za potrebe njihova stanovanja i nalazi se u općini s više od 3000 stanovnika. Smatra se da su potrebe stanovanja zadovoljene ako ukupna površina navedenih i drugih nekretnina iz nasljedstva iznosi 70 m2, uvećana za 20 m2 za svako od prva dva djeteta te za 25 m2 za treće i svako slijedeće dijete o kojima skrbi korisnik oslobođenja. Korisnici oslobođenja su Grci i državljani država članica Europske unije. Korisnici moraju trajno boraviti u Grčkoj.”

         Predsudski postupak

               3

               Slijedom neuspješnih razgovora između Komisije i Helenske Republike u okviru sustava „EU Pilot”, Komisija je 25. siječnja 2013. uputila pismo opomene toj državi članici u kojem joj je skrenula pozornost na moguću neusklađenost članka 26.A točke 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja s člankom 63. UFEU‑a i člankom 40. Sporazuma o EGP‑u.

               4

               Helenska Republika u odgovoru od 26. ožujka 2013. navela je da je predmetna nacionalna odredba usklađena s člancima koje je navela Komisija.

               5

               Budući da Komisija nije bila zadovoljna tim odgovorom, 21. studenoga 2013. donijela je obrazloženo mišljenje na koje je Helenska Republika odgovorila 21. ožujka 2014. ponovno potvrđujući usklađenost navedene odredbe s pravom Unije te upućujući na svoje stajalište izraženo o odgovoru na Komisijino pismo opomene.

               6

               U tim okolnostima Komisija je odlučila podnijeti predmetnu tužbu.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               7

               Komisija tvrdi da je članak 26.A točka 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja protivan slobodnom kretanju kapitala, kako je zajamčeno u članku 63. UFEU‑a i članku 40. Sporazuma o EGP‑u.

               8

               Prije svega, ta institucija primjećuje da prema spornoj odredbi dvije zasebne kategorije državljana država članica Unije ili drugih država stranaka Sporazuma o EGP‑u ne mogu koristiti oslobođenje od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem, odnosno državljani država članica Unije koji ne borave trajno u Grčkoj i državljani drugih država stranaka Sporazuma o EGP‑u, neovisno o njihovu mjestu boravišta. Prema mišljenju Komisije, iz toga slijedi da je vrijednost nekretnine koja se nalazi u Grčkoj i koju su nasljedstvom stekli državljani drugih država članica Unije ili drugih država stranaka Sporazuma o EGP‑u umanjena s obzirom na to da se dotične nasljednike više oporezuje. S obzirom na ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj nasljedstva jesu kretanja kapitala, a mjere koje umanjuju vrijednost nasljedstva rezidenta države članice koja nije država članica u kojoj se nalaze dotična dobra smatraju se zabranjenim ograničenjima kretanja kapitala, navedenu odredbu valja smatrati takvim ograničenjem.

               9

               Nadalje, Komisija navodi da se supružnici i djeca umrle osobe, koji ne raspolažu drugom nekretninom, nalaze u objektivno usporedivoj situaciji, neovisno o tome jesu li rezidenti ili nerezidenti. Komisija upućuje na presudu od 22. travnja 2010.Mattner (C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 36.) u kojoj je Sud presudio da ne postoji nikakva objektivna razlika koja opravdava nejednako porezno postupanje prema rezidentima i nerezidentima jer se iznos poreza povezanih s darovima izračunava s obzirom na vrijednost nekretnine i postojeću obiteljsku vezu između darovatelja i daroprimca, a ni jedan ni drugi od tih kriterija ne ovise o mjestu boravišta darovatelja ili daroprimca. Također, prema mišljenju Komisije, porezi na nasljedstvo predviđeni predmetnim grčkim propisom temelje se na vrijednosti nekretnine koja je predmet nasljeđivanja, na postojećoj obiteljskoj vezi između umrle osobe i nasljednikâ te na činjenici raspolažu li nasljednici ili ne raspolažu s drugom nekretninom, a pri čemu se ne uzima u obzir je li dotična nekretnina zaista glavno boravište nasljednika ili će to postati.

               10

               Prema mišljenju Komisije, sporna odredba na taj način stavlja u povoljniji položaj isključivo nasljednike koji već borave u Grčkoj, bilo u nekretnini koja je predmet nasljeđivanja bilo drugdje u toj državi članici, pri čemu je uglavnom riječ o grčkim državljanima. Ta odredba stavlja u nepovoljniji položaj nasljednike koji ne borave u navedenoj državi članici, a riječ je uglavnom o strancima ili grčkim državljanima koji su ostvarili temeljne slobode predviđene UFEU‑om, radeći, studirajući ili boraveći u inozemstvu.

               11

               Odgovarajući na argumentaciju Helenske Republike da položaji rezidenata i nerezidenata nisu usporedivi kad je riječ o potrebama zainteresiranih osoba u vezi sa stanovanjem u Grčkoj, Komisija tvrdi da se ta argumentacija temelji na pogrešnoj premisi da grčki rezidenti u načelu nemaju prostor za stanovanje, dok ga nerezidenti imaju.

               12

               Naposljetku, što se tiče opravdanja ograničenja slobodnog kretanja kapitala koje navodi Helenska Republika, Komisija smatra da predmetno oslobođenje od poreza na nasljedstvo predstavlja samo „opću pogodnost” koja nije opravdana razlozima koji se odnose na politiku stanovanja ili na socijalnu politiku s obzirom na to da se to oslobođenje ne uvjetuje time da nasljednici borave u nekretnini koju su naslijedili.

               13

               Helenska Republika osporava osnovanost Komisijine argumentacije te ističe da je sporna odredba usklađena s načelom slobodnog kretanja kapitala.

               14

               Uvodno, ta država članica navodi da državljani drugih država stranaka Sporazuma o EGP‑u nisu isključeni iz primjene članka 26.A točke 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja. Ti državljani nisu navedeni u tom zakoniku zbog pogreške koju se ta država članica obvezuje ispraviti s obzirom na to da ne postoji nijedan razlog za njihovo isključenje ili različito postupanje u odnosu na državljane država članica Unije.

               15

               Kao prvo, Helenska Republika ističe da sporna odredba ne predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala.

               16

               Primjećujući u tom pogledu da se članak 26.A točka 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja odnosi na vrlo posebno uređenje nasljeđivanja te na vrlo ograničeno i specifično oslobođenje od poreza na nasljedstvo, Helenska Republika u biti tvrdi da nasljedstvo koje nasljeđuju nužni nasljednici primjenom zakona ne predstavlja kretanje kapitala jer ne postoji sloboda određivanja nasljednika pa se nasljeđuje neovisno o volji umrle osobe i stjecatelja. Ona smatra da se pojam slobodno kretanje kapitala više odnosi na mogućnost ulaganja, nego na zakonski uređen prijenos imovine na članove obitelji bliske umrloj osobi uslijed činjenice smrti.

               17

               Helenska Republika u tom pogledu navodi da ako nužni nasljednici trajno ne borave u Grčkoj, nitko ne može koristiti oslobođenje od poreza na nasljedstvo, kao i to da grčki porezni sustav sadržava jedinstvene ljestvice koje se primjenjuju kako na njezine državljane tako i na državljane drugih država članica pa ne postoji nikakva diskriminacija pri izračunu poreza na nasljedstvo, kao ni u iznosu predmetnog oslobođenja. Ona dodaje da plaćanje poreza na nasljedstvo, kada se ne primjenjuje oslobođenje, nije „dodatno oporezivanje” nego redovito oporezivanje, da njezini državljani i državljani drugih država članica Unije moraju ispunjavati iste uvjete kako bi uživali to oslobođenje te da neodobravanje oslobođenja nerezidentnim nasljednicima nije takve naravi da bi neku osobu odvratilo od ulaganja u nekretninu koja se nalazi u Grčkoj.

               18

               Kao drugo, Helenska Republika naglašava s obzirom na članak 65. stavak 1. točku (a) UFEU‑a i sudsku praksu Suda u području izravnog oporezivanja, osobito presude od 6. lipnja 2000., Verkooijen (C‑35/98, EU:C:2000:294, t. 43.), od 7. rujna 2004., Manninen (C‑319/02, EU:C:2004:484, t. 28. i 29.) kao i od 25. listopada 2012., Komisija/Belgija (C‑387/11, EU:C:2012:670, t. 45.), da što se tiče oslobođenja od poreza na nasljedstvo povezanih s nekretninom koja se smatra glavnim boravištem, položaj nasljednika koji trajno borave u Grčkoj nije objektivno usporediv s položajem nasljednika koji ne borave trajno u toj državi članici. Naime, dok rezidentni nasljednici ne raspolažu odgovarajućom nekretninom u Grčkoj, a imaju stambene potrebe u navedenoj državi članici koje bi naslijeđena nekretnina mogla zadovoljiti ili nadopuniti, nerezidentni nasljednici načelno imaju glavno boravište u inozemstvu te ne računaju za stanovanje na naslijeđenu nekretninu koja se nalazi u Grčkoj.

               19

               Prema mišljenju Helenske Republike, Komisija, smatrajući da su položaji rezidenata i nerezidenata usporedivi, ne uzima u obzir ciljeve koji se nastoje ostvariti predmetnim oslobođenjem. To se oslobođenje ograničeno odnosi na stjecanje stalnog rezidenta glavnog boravišta u Grčkoj putem nasljeđivanja. Osobe koje ne borave u toj državi članici, a nasljeđuju nekretninu koja se u njoj nalazi, borave u njoj u ograničenim razdobljima odnosno koriste je na druge načine osim za boravak u njoj. Komisija također zanemaruje činjenicu da je praktično nemoguće nadzirati nekretninu koja se nalazi u inozemstvu. Stoga se nerezident koji nasljeđuje nekretninu smještenu u Grčkoj nalazi u povoljnijem položaju od položaja rezidenta.

               20

               Kao treće, Helenska Republika tvrdi da je eventualno ograničenje slobodnog kretanja kapitala opravdano važnim socijalnim i financijskim razlozima u općem interesu.

               21

               Na taj je način zakonodavac posebnim i ograničenim oslobođenjem od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem, koje je propisano u članku 26.A točki 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja i koje se dodjeljuje u okviru socijalne politike koju provodi država, želio pomoći članovima obitelji bliskih umrloj osobi, koji ne raspolažu s odgovarajućom nekretninom u Grčkoj gdje trajno borave u trenutku nastanka porezne obveze, da u toj državi članici steku takvo dobro kao glavno boravište, odobravajući im poreznu olakšicu. Stoga se radi o socijalnoj povlastici čije korištenje ovisi o povezanosti s grčkim društvom i stupnjem integracije u njemu.

               22

               Navedeni članak 26.A točka 1. ne nalaže nasljedniku koji koristi predmetno oslobođenje obvezu da naslijeđenu nekretninu koristi kao glavno boravište, iako je to općenito slučaj, s obzirom na to da takva obveza, s jedne strane, predstavlja neproporcionalno ograničenje slobode korisnika oslobođenja, što je protivno grčkom Ustavu i, s druge strane, zakonodavac je radije zauzeo realističan pristup uzimajući u obzir moguće promjene u poslovnoj ili obiteljskoj situaciji nasljednika.

               23

               Eventualno ograničenje slobodnog kretanja kapitala također je opravdano drugim važnim razlogom u općem interesu, a to je izbjegavanje smanjenja poreznih prihoda s obzirom na to da bi neizbježna posljedica proširenja i na nerezidente oslobođenja od poreza na nasljedstvo za stjecanje glavnog boravišta bilo takvo smanjenje te bi iskrivilo cilj u svrhu kojeg je to oslobođenje bilo uspostavljeno.

               24

               Naposljetku, Helenska Republika navodi da članak 26.A točka 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja ne prekoračuje ono što je nužno za održavanje uravnotežene raspodjele porezne nadležnosti između država članica i za sprečavanje mogućih uređenja čiji je isključivi cilj dobivanje neopravdane porezne olakšice.

         Ocjena Suda

      Dotična sloboda

               25

               Treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, porez na nasljedstva, kod kojih se imovina koju je ostavila umrla osoba prenosi na jednu ili više osoba, ulazi u područje primjene odredbi UFEU‑a o kretanju kapitala, osim u slučaju kad su njihovi sastavni elementi ograničeni na jednu državu članicu (presude od 23. veljače 2006., van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, EU:C:2006:131, t. 42.; od 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 25.; od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 20. i od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, t. 53. kao i navedena sudska praksa).

               26

               U ovom slučaju, članak 26.A točka 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja predviđa oslobođenje od poreza na nasljedstvo povezanih s nekretninom koju su naslijedili supružnik ili dijete umrle osobe ako je riječ o Grcima ili državljanima druge države članice i ako oni trajno borave u Grčkoj.

               27

               Ta odredba u vezi s porezom na nasljedstva odnosi se na situacije čiji svi sastavni elementi nisu ograničeni na jednu državu članicu pa je stoga obuhvaćena slobodnim kretanjem kapitala.

         Postojanje ograničenja slobodnog kretanja kapitala

               28

               Što se tiče nasljeđivanja, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da mjere koje su zabranjene člankom 63. UFEU‑a, jer predstavljaju ograničenje kretanja kapitala, obuhvaćaju mjere čiji je učinak smanjenje vrijednosti nasljedstva rezidenta države članice koja je različita od države članice na čijem se državnom području dotične nekretnine nalaze i koja oporezuje njihov prijenos nasljeđivanjem (vidjeti osobito presude od 11. prosinca 2003., Barbier, C‑364/01, EU:C:2003:665, t. 62. kao i od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Naime, propis države članice, prema kojem primjena oslobođenja od poreza na nasljedstvo ovisi o mjestu boravišta umrle osobe ili korisnika oslobođenja u trenutku činjenice smrti, predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala ako dovodi do toga da se nasljedstva koja uključuju nerezidente teže porezno opterećuju nego nasljedstva koja uključuju samo rezidente (vidjeti u tom smislu presude od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 25. i 26., kao i od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, t. 58.).

               30

               U ovom slučaju članak 26.A točka 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja oslobađa do visine određenog iznosa supružnika ili dijete umrle osobe od poreza na nasljedstvo povezanih sa stambenom nekretninom ili zemljištem ako oni nemaju pravo vlasništva, korištenja ili stanovanja u drugoj nekretnini koja je dostatna za potrebe stanovanja njihove obitelji, ako su državljani države članice Unije i ako trajno borave u Grčkoj.

               31

               Učinak te odredbe jest smanjenje vrijednosti nasljedstva za nasljednika koji ispunjava sve tražene uvjete osim onog koji se odnosi na obvezu trajnog boravka u Grčkoj, čime se zainteresiranoj osobi oduzima mogućnost oslobođenja od poreza na nasljedstvo i podvrgava je se težem poreznom opterećenju nego što ga snosi nasljednik koji trajno boravi u Grčkoj.

               32

               Iz toga slijedi da predmetno zakonodavstvo ograničava slobodno kretanje kapitala, što je načelno zabranjeno člankom 63. UFEU‑a.

         Opravdanja ograničenja slobodnog kretanja kapitala

               33

               Što se tiče eventualnog opravdanja ograničenja slobodnog kretanja kapitala na temelju članka 65. UFEU‑a, valja podsjetiti da na temelju članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a, „[o]dredbe članka 63. [UFEU‑a] ne dovode u pitanje pravo država članica [...] da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja njihova kapitala”.

               34

               Ta se odredba, kao odstupanje od načela slobodnog kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti u smislu da je svako porezno zakonodavstvo koje razlikuje porezne obveznike prema mjestu boravišta ili državi članici u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s UFEU‑om. Naime, sâmo to odstupanje ograničeno je člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a, koji predviđa da nacionalne odredbe iz članka 65. stavka 1. UFEU‑a „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnog kretanja kapitala i platnog prometa, kako je utvrđeno u članku 63. [UFEU‑a]”. Stoga valja razlikovati nejednaka postupanja koja su dopuštena na temelju članka 65. UFEU‑a od proizvoljnih diskriminacija koje su zabranjene na temelju stavka 3. tog članka (presuda od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, t. 71. do 73.).

               35

               Kako bi se u tom pogledu nacionalni porezni propis, koji u svrhe izračuna poreza na nasljedstvo različito postupa prema rezidentima i nerezidentima, mogao smatrati usklađenim s odredbama UFEU‑a u vezi sa slobodnim kretanjem kapitala, iz sudske prakse Suda proizlazi da se to različito postupanje mora odnositi na situacije koje objektivno nisu usporedive ili da je takvo postupanje opravdano važnim razlogom u općem interesu. Takav nacionalni propis mora biti prikladan za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno da bi ga se postiglo (vidjeti u tom smislu presude od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 44. i navedenu sudsku praksu; od 3. travnja 2014., Komisija/Španjolska, C‑428/12, neobjavljena, EU:C:2014:218, t. 34. kao i od 4. rujna 2014., Komisija/Njemačka, C‑211/13, neobjavljena, EU:C:2014:2148, t. 47.). Usto, nacionalni propis može zajamčiti ostvarenje navedenog cilja samo ako zaista dosljedno i sustavno odražava nastojanje za postizanjem tog cilja (presuda od 4. rujna 2014., API i dr., C‑184/13 do C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 i C‑208/13, EU:C:2014:2147, t. 53. kao i navedena sudska praksa).

               36

               Kao prvo, što se tiče usporedivosti predmetnih situacija, valja podsjetiti da ako nacionalni propis u svrhe oporezivanja naslijeđene nekretnine koja se nalazi u dotičnoj državi članici izjednačava nerezidentne i rezidentne nasljednike, on ne može u okviru tog oporezivanja, što se tiče primjene oslobođenja od poreza na nasljedstvo povezanih s tom nekretninom, različito postupati prema tim nasljednicima, a da pritom ne povrijedi zahtjeve prava Unije. Postupajući na istovjetan način s nasljedstvima koja su otvorena u korist tih dviju kategorija osoba, osim u pogledu oslobođenja koje nasljednik može koristiti, nacionalni zakonodavac zapravo priznaje da u pogledu načina i pretpostavki za ubiranje poreza na nasljedstvo ne postoji nikakva razlika u objektivnoj situaciji tih osoba koja bi opravdala različito postupanje (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U ovom slučaju Helenska Republika tvrdi, pozivajući se na argumente navedene u točkama 18. i 19. ove presude, da što se tiče oslobođenja od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem postoji objektivna razlika u situaciji nasljednika koji trajno borave u Grčkoj i situaciji nasljednika koji ne ispunjavaju tu pretpostavku. Međutim, ta država članica navodi da grčki porezni sustav sadržava jedinstvene ljestvice koje se primjenjuju kako na njezine državljane tako i na državljane drugih država članica što se tiče iznosa poreza na nasljedstvo povezanih s nekretninom koja se nalazi u Grčkoj. Sporni propis različito postupa prema nasljedstvu nasljednika koji trajno boravi u Grčkoj i nasljedstvu nerezidentnog nasljednika samo kad je riječ o oslobođenju od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem.

               38

               Iz toga slijedi da su u svrhe odobrenja predmetnog oslobođenja od poreza na nasljedstvo usporedive situacije u kojoj se nalazi nasljednik koji trajno boravi u Grčkoj i nerezidentni nasljednik.

               39

               Stoga, kao drugo, treba ispitati može li se sporni propis objektivno opravdati važnim razlogom u općem interesu.

               40

               Prije svega valja navesti da članak 26.A točka 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja, protivan zahtjevima koji proizlaze iz sudske prakse navedene u točki 35. ove presude, nije prikladan za dosljedno i sustavno ostvarenje socijalnog cilja u općem interesu na koji se poziva Helenska Republika, a kojim se odgovara na potrebe u području stanovanja u Grčkoj, s obzirom na to da oslobođenje predviđeno u navedenoj odredbi nije uvjetovano obvezom za nasljednika da u naslijeđenoj nekretnini uspostavi svoje glavno boravište, pa čak niti da boravi u njoj.

               41

               Budući da takva obveza ne postoji, nije relevantan argument Helenske Republike da bi nasljednici koji ne borave u toj državi članici boravili u naslijeđenoj nekretnini samo tijekom ograničenih razdoblja ili da bi je iskorištavali na druge načine osim boravka u njoj. Također nije uvjerljiv argument da se predmetnom odredbom odobrenje navedenog oslobođenja čini ovisnim o vezi koju nasljednik održava s grčkim društvom i njegovim stupnjem integracije u tom društvu s obzirom na to da nasljednik koji ne boravi trajno u Grčkoj u trenutku otvaranja nasljedstva i koji ne posjeduje nekretninu može, kao i nasljednik koji boravi u toj državi članici, održavati usku vezu s grčkim društvom i željeti steći u navedenoj državi nekretninu koja je predmet nasljeđivanja kako bi u toj državi uspostavio svoje glavno boravište.

               42

               U tom pogledu također valja odbiti argumentaciju Helenske Republike izloženu u točkama 19. i 22. ove presude. Naime, valja podsjetiti da opravdavajući razlozi koje država članica može navesti moraju biti poduprijeti prikladnim dokazima ili analizom prikladnosti i proporcionalnosti mjere ograničavanja koju je ta država članica donijela, kao i preciznim dokazima koji omogućuju potvrđivanje njezine argumentacije (presuda od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 54. i navedena sudska praksa). Međutim, Helenska Republika nije potvrdila argumente na koje se pozvala, kao što nije ni dokazala da je nemoguće nadzirati ispunjava li nerezidentni nasljednik pretpostavke za ostvarivanje predmetnog oslobođenja.

               43

               Nadalje, suprotno onomu što tvrdi Helenska Republika, sporni nacionalni propis ne može se opravdati nužnošću sprečavanja smanjenja poreznih prihoda do kojih bi prema mišljenju te države članice došlo kada bi se oslobođenje od poreza na nasljedstvo proširilo na nerezidente. Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se takva nužnost ne nalazi među ciljevima koji su navedeni u članku 65. UFEU‑a, kao ni među važnim razlozima u općem interesu koji mogu opravdati ograničenje slobode uspostavljene UFEU‑om (vidjeti osobito presude od 7. rujna 2004., Manninen, C‑319/02, EU:C:2004:484, t. 49.; od 27. siječnja 2009., Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 46., i od 10. veljače 2011., Missionswerk Werner Heukelbach, C‑25/10, EU:C:2011:65, t. 31.).

               44

               Naposljetku, Helenska Republika ni na koji način nije dokazala da isključenje nasljednika koji trajno ne borave u Grčkoj od korištenja oslobođenja propisanog u članku 26.A točki 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja proizlazi iz raspodjele poreznih nadležnosti između država članica i da je nužno radi izbjegavanja zlouporaba.

               45

               Iz toga slijedi da Helenska Republika pred Sudom nije istaknula nijedan važan razlog u općem interesu koji bi mogao u ovom slučaju opravdati ograničenje slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a.

         Povreda članka 40. Sporazuma o EGP‑u

               46

               Što se tiče povrede članka 40. Sporazuma o EGP‑u spornim propisom, na što se poziva Komisija, Helenska Republika navodi da su državljani drugih država stranaka Sporazuma o EGP‑u pogreškom ispušteni iz članka 26.A točke 1. Zakonika o pravima nasljeđivanja te da se obvezuje ispraviti je.

               47

               U tom pogledu dostatno je podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj postojanje povrede obveze treba ocjenjivati prema stanju u državi članici koje je postojalo do proteka roka određenog u obrazloženom mišljenju pa stoga promjene koje su naknadno nastupile Sud ne može uzeti u obzir (vidjeti osobito presude od 4. rujna 2014., Komisija/Grčka, C‑351/13, neobjavljena, EU:C:2014:2150, t. 20.; od 5. veljače 2015., Komisija/Belgija, C‑317/14, EU:C:2015:63, t. 34., i od 14. siječnja 2016., Komisija/Grčka, C‑66/15, neobjavljena, EU:C:2016:5, t. 36.).

               48

               Neovisno o navedenom propustu, valja navesti da su, s obzirom na to da odredbe članka 40. Sporazuma o EGP‑u imaju isti pravni doseg kao i u biti istovjetne odredbe članka 63. UFEU‑a, sva prethodna razmatranja u vezi s postojanjem ograničenja na temelju članka 63. UFEU‑a prenosiva mutatis mutandis, u okolnostima kao što su to okolnosti ove tužbe, na navedeni članak 40. (vidjeti analogijom presudu od 1. prosinca 2011., Komisija/Belgija, C‑250/08, EU:C:2011:793, t. 83. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da se Komisijinu tužbu treba smatrati osnovanom.

               50

               Stoga, valja utvrditi da je donošenjem i zadržavanjem na snazi zakonodavstva koje predviđa oslobođenje od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem, koje se primjenjuje jedino na državljane država članica Unije koji borave u Grčkoj, Helenska Republika povrijedila obveze koje je dužna ispuniti na temelju članka 63. UFEU‑a i članka 40. Sporazuma o EGP‑u.

         Troškovi

               51

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da Helenska Republika snosi troškove i da potonja nije uspjela u svojim razlozima, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Helenska Republika je donošenjem i zadržavanjem na snazi zakonodavstva koje predviđa oslobođenje od poreza na nasljedstvo povezanih s glavnim boravištem, koje se primjenjuje jedino na državljane država članica Europske unije koji borave u Grčkoj, povrijedila obveze koje je dužna ispuniti na temelju članka 63. UFEU‑a i članka 40. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.

                           2.

                           Helenskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 8. svibnja 2014.#Assica – Associazione Industriali delle Carni e dei Salumi i Kraft Foods Italia SpA protiv Associazioni fra produttori per la tutela del „Salame Felino“ i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Poljoprivreda – Poljoprivredni i prehrambeni proizvod – Uredba (EEZ) br. 2081/92 – Članak 2. – Zaštita oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti – Materijalno područje primjene – Zaštita na državnom području – Nepostojanje registracije na razini Zajednice – Posljedice – Zaštita naziva koji se odnose na proizvode kod kojih ne postoji posebna veza između njihovih obilježja i zemljopisnog podrijetla – Uvjeti.#Predmet C‑35/13.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      8. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Poljoprivreda — Poljoprivredni i prehrambeni proizvodi — Uredba (EEZ) br. 2081/92 — Članak 2. — Zaštita oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti — Materijalno područje primjene — Zaštita na državnom području — Nepostojanje registracije na razini Zajednice — Posljedice — Zaštita naziva koji se odnose na proizvode kod kojih ne postoji posebna veza između njihovih obilježja i zemljopisnog podrijetla — Uvjeti“
      U predmetu C‑35/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Italija), odlukom od 13. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 24. siječnja 2013., u postupku

         Assica ‐ Associazione Industriali delle Carni e dei Salumi,

         Kraft Foods Italia SpA

      protiv

         Associazione fra produttori per la tutela del „Salame Felino“,

         La Felinese Salumi SpA,

         Salumificio Monpiù Srl,

         Salumi Boschi Fratelli SpA,

         Gualerzi SpA,

         Alinovi Tullio di Alinovi Giorgio & C. Snc,

         Salumificio Gastaldi di Gastaldi Franco & C. Snc,

         Boschi Cav. Umberto SpA,

         Fereoli Mario & Figlio Snc,

         Salumificio Ducale Snc di Morini & Tortini,

         Fereoli Gino & Figlio Snc,

         Ronchei Srl,

         Salumificio B. R. B. Snc,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: M. Safjan, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. siječnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Assica ‐ Associazione Industriali delle Carni e dei Salumi, N. Lipari i M. Casini, avvocati,

               —

               za Associazione fra produttori per la tutela del „Salame Felino“, La Felinese Salumi SpA, Salumificio Monpiù Srl, Salumi Boschi Fratelli SpA, Gualerzi SpA, Alinovi Tullio di Alinovi Giorgio & C. Snc, Salumificio Gastaldi di Gastaldi Franco & C. Snc, Boschi Cav. Umberto SpA, Fereoli Mario & Figlio Snc, Salumificio Ducale Snc di Morini & Tortini, Fereoli Gino & Figlio Snc, Ronchei Srl i Salumificio B. R. B. Snc, S. Magelli, avvocato,

               —

               za Procuratore generale della Repubblica presso la Corte suprema di cassazione, R. Russo, Sostituto Procuratore Generale,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, D. Triantafyllou i P. Rossi, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2081/92 od 14. srpnja 1992. o zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti za poljoprivredne i prehrambene proizvode (SL L 208, str. 1.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 535/1997 od 17. ožujka 1997. (SL L 83, str. 3., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2081/92).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između Assica ‐ Associazione Industriali delle Carni e dei Salumi (u daljnjem tekstu: Assica) i Kraft Foods Italia SpA (u daljnjem tekstu: Kraft Foods), s jedne strane, protiv Associazione fra produttori per la tutela del „Salame Felino“ (u daljnjem tekstu: Associazione fra produttori) i, s druge strane, La Felinese Salumi SpA, Salumificio Monpiù Srl, Salumi Boschi Fratelli SpA, Gualerzi SpA, Alinovi Tullio di Alinovi Giorgio & C. Snc, Salumificio Gastaldi di Gastaldi Franco e C. Snc, Boschi Cav. Umberto SpA, Fereoli Mario & Figlio Snc, Salumificio Ducale Snc di Morini & Tortini, Fereoli Gino & Figlio Snc, Ronchei Srl i Salumificio B. R. B. Snc, od kojih su svih dvanaest društava članovi Associazione fra produttori, o uvjetima pod kojima se zemljopisni naziv može upotrebljavati za označavanje proizvoda koji je proizveden izvan odgovarajućeg područja kada taj naziv nije priznat kao zaštićena oznaka izvornosti ni kao zaštićena oznaka zemljopisnog podrijetla u smislu Uredbe br. 2081/92.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sedma, deveta i dvanaesta uvodna izjava Uredbe br. 2081/92 glasile su kako slijedi:
               „budući da su prilikom implementacije oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla nacionalne prakse različite; da bi u pogledu tih oznaka trebalo odrediti pristup na razini Zajednice; da bi okvir pravila Zajednice o sustavu zaštite omogućio razvoj oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti jer bi ujednačenim pristupom osigurao pošteno tržišno natjecanje između proizvođača proizvoda koji nose takve oznake i povećao povjerenje potrošača u te proizvode.
               [...]
               budući da je područje primjene ove Uredbe ograničeno na određene poljoprivredne i prehrambene proizvode kod kojih postoji veza između njihovih obilježja i zemljopisnog podrijetla; da se, međutim, to područje može proširiti tako da obuhvaća i druge poljoprivredne i prehrambene proizvode.
               [...]
               budući da bi, kako bi mogle biti zaštićene u svim državama članicama, oznake zemljopisnog podrijetla i oznake izvornosti trebale biti registrirane na razini Zajednice; budući da bi upis u registar pružao informacije sudionicima u trgovini i potrošačima.“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 2. stavci 1. i 2. Uredbe br. 2081/92 predviđali su:
               „1.   Zaštita oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda na razini Zajednice ostvaruje se u skladu s ovom Uredbom.
               2.   U smislu ove Uredbe:

                        a)

                        ‚oznaka izvornosti’ znači naziv regije, određenog mjesta ili, u iznimnim slučajevima, zemlje, koji se koristi za označivanje poljoprivrednog ili prehrambenog proizvoda:

                                 —

                                 koji potječe iz te regije, određenog mjesta ili zemlje i

                                 —

                                 čija kakvoća ili obilježja, značajno ili isključivo, nastaju pod utjecajem posebnih prirodnih i ljudskih čimbenika te zemljopisne sredine i čija se proizvodnja, prerada ili priprema odvija u tom zemljopisnom području;

                        b)

                        ‚oznaka zemljopisnog podrijetla’ znači naziv regije, određenog mjesta ili, u iznimnim slučajevima, zemlje, koji se koristi za označivanje poljoprivrednog ili prehrambenog proizvoda:

                                 —

                                 koji potječe iz te regije, određenog mjesta ili zemlje,

                                 —

                                 koji ima specifičnu kakvoću, ugled ili druga obilježja koja se mogu pripisati tom zemljopisnom podrijetlu, i čija se proizvodnja i/ili prerada i/ili priprema odvija u tom zemljopisnom području.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Sukladno članku 13. stavku 1. iste uredbe:
               „1.   Registrirani nazivi zaštićeni su od:

                        a)

                        svakog izravnog ili neizravnog komercijalnog korištenja registriranog naziva za proizvode koji nisu obuhvaćeni registracijom ako su ti proizvodi usporedivi s proizvodima registriranim pod tim nazivom ili ako se korištenjem tog naziva iskorištava ugled zaštićenog naziva;

                        b)

                        svake zloupotrebe, oponašanja ili podsjećanja, čak i ako je označeno pravo podrijetlo proizvoda, ili ako je naziv proizvoda preveden, ili ako mu je dodan izraz poput ‚stil’, ‚tip’, ‚metoda’, ‚kako se proizvodi u’, ‚imitacija’ ili slično;

                        c)

                        svake druge lažne oznake ili oznake koja dovodi u zabludu glede izvora, podrijetla, prirode ili bitnih osobina proizvoda na unutarnjoj ili vanjskoj ambalaži, na promidžbenim materijalima ili dokumentima koji se odnose na dotični proizvod, te od pakiranja proizvoda u ambalažu koja stvara pogrešnu predodžbu o njegovom podrijetlu;

                        d)

                        svake druge prakse koja može potrošača dovesti u zabludu glede pravog podrijetla proizvoda.

                  Kada registrirani naziv sadrži u sebi naziv poljoprivrednog ili prehrambenog proizvoda koji se smatra generičkim, korištenje toga generičkog naziva za odgovarajući poljoprivredni ili prehrambeni proizvod neće se smatrati suprotnim točkama (a) ili (b) prvog podstavka.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Uredba br. 2081/92 stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EZ) br. 510/2006 od 20. ožujka 2006. o zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda (SL L 93, str. 12.). Međutim, uzimajući u obzir vrijeme nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku, na njih se i dalje primjenjuje Uredba br. 2081/92.

         Talijansko pravo

               7

               Članak 31. stavci 1. i 2. Zakonodavnog dekreta br. 198, koji utvrđuje pravila za usklađivanje nacionalnog zakonodavstva u području prava intelektualnog vlasništva s obvezujućim odredbama Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva – Uruguay Round (Zakonodavni dekret br. 198 - Adeguamento della legislazione interna in materia di proprietà industriale alle prescrizioni obbligatorie dell’accordo relativo agli aspetti dei diritti di proprietà intellettuale concernenti il commercio - Uruguay Round) od 19. ožujka 1996. (redovni dodatak GURI‑ju br. 64), na snazi u vrijeme nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 198/1996), određuje:
               „1.   Oznaka zemljopisnog podrijetla podrazumijeva svaki pojam koji se odnosi na zemlju, regiju ili mjesto, a koji označava proizvod koji potječe iz tog područja i čija kakvoća, ugled ili obilježja, značajno ili isključivo, nastaju pod utjecajem posebnih prirodnih, ljudskih i tradicijskih čimbenika te zemljopisne sredine.
               2.   Bez dovođenja u pitanje odredbi članka 2598.2 Građanskog zakonika i posebnih odredbi te uz pridržaj prava na žig stečenih u dobroj vjeri, upotreba oznaka zemljopisnog podrijetla ili bilo kojeg naziva koji, u označavanju ili predstavljanju proizvoda, ukazuju ili upućuju da proizvod potječe iz područja koje je različito od pravog mjesta podrijetla ili da proizvod ima kvalitete koje su karakteristične za proizvode koji potječu iz područja na koje upućuje oznaka zemljopisnog podrijetla predstavljaju radnju nepoštenog tržišnog natjecanja kada dovode javnost u zabludu.“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               „Salame Felino“ je stopostotna svinjska kobasica. Njezino ime dolazi od imena mjesta Felino (Italija), koje se nalazi na području grada Parme (Italija).

               9

               Associazione fra produttori podnijela je 30. siječnja 1998. tužbu protiv Kraft Jacobs Suchard SpA (u daljnjem tekstu: Kraft Jacobs Suchard) pred Tribunale di Parma zbog nepoštenog tržišnog natjecanja zato što je to društvo stavilo u prodaju kobasicu s imenom „Salame Felino“, iako je ta kobasica bila proizvedena izvan područja grada Parme, odnosno u Cremoni, u regiji Lombardija (Italija).

               10

               Felinese Salumi SpA, Salumificio Monpiù Srl, Salumi Boschi Fratelli SpA, Gualerzi SpA, Alinovi Tullio di Alinovi Giorgio & C. Snc, Salumificio Gastaldi di Gastaldi Franco & C. Snc, Boschi Cav. Umberto SpA, Fereoli Mario & Figlio Snc, Salumificio Ducale Snc di Morini & Tortini, Fereoli Gino & Figlio Snc, Ronchei Srl, Salumificio B. R. B. Snc intervenirali su u potporu te udruge.

               11

               Assica, čiji je član Kraft Jacobs Suchard, intervenirala je u postupku u potporu potonjeg.

               12

               Tribunale di Parma je u presudi od 9. veljače 2001. smatrao da se Associazione fra produttori ne može pozivati na Uredbu br. 2081/92 jer naziv „Salame Felino“ nije zaštićena oznaka izvornosti niti zaštićena oznaka zemljopisnog podrijetla u smislu navedene uredbe. Taj sud je ipak priznao da se Associazione fra produttori može pozivati na odredbe članka 31. Zakonodavnog dekreta br. 198/1996. Stoga je Tribunale di Parma, utvrdivši da proizvodi koje je Kraft Jacobs Suchard stavio u promet ne potječu s područja Parme, i da je „Salame Felino“ stekao ugled među potrošačima zbog svojih obilježja koja proizlaze iz određenih posebnosti vezanih uz zemljopisno područje, donio presudu protiv Kraft Jacobs Sucharda radi radnje nepoštenog tržišnog natjecanja.

               13

               Kraft Jacobs Suchard, koji je postao Kraft Foods, i Assica podnijeli su žalbu protiv te presude.

               14

               Corte d’Appello di Bologna je presudom od 12. siječnja 2006. odbio tu žalbu osobito na osnovi toga što zaštita koju predviđa Zakonodavni dekret br. 198/1996 nije u suprotnosti s Uredbom br. 2081/92 i što je registracija naziva poput zaštićene oznake izvornosti ili zaštićene oznake zemljopisnog podrijetla potrebna jedino radi korištenja zaštite koju pruža ta uredba.

               15

               Assica i Kraft Foods podnijeli su žalbu u kasacijskom postupku.

               16

               U potporu svojoj žalbi Assica i Kraft Foods navode da je sustav zaštite oznaka izvornosti koje su predviđene Uredbom br. 2081/92 u suprotnosti s tim da nacionalni pravni propis priznaje isključivo pravo upotrebe oznake izvornosti koja nije registrirana na razini Zajednice. Oni u svakom slučaju smatraju da postojanje zaštite priznate oznaci izvornosti pretpostavlja postojanje detaljnog pravnog propisa, a takvoga nema u glavnom predmetu.

               17

               U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 2. Uredbe br. 2081/92 tumačiti na način da on isključuje mogućnost da se udruga proizvođača može pozivati na isključivo pravo da unutar [Unije] upotrebljava oznaku zemljopisnog podrijetla koja se na području određene države članice upotrebljava za označivanje određene vrste kobasica a da prethodno od te države članice nije pridobila pravno obvezujući akt u kojem su definirane granice zemljopisnog područja proizvodnje, specifikacije o proizvodnji i eventualni uvjeti koje proizvođači moraju ispuniti kako bi se mogli koristiti pravom na upotrebu predmetne oznake?

                        2)

                        Uzimajući u obzir odredbe Uredbe br. 2081/92, koji sustav zaštite treba primijeniti na tržištu [Unije] te na tržištu države članice na oznaku zemljopisnog podrijetla koja nije registrirana sukladno odredbama te Uredbe?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               18

               Associazione fra produttori tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer odgovori na postavljena pitanja nisu objektivno potrebni za rješavanje glavnog postupka. Naime, u glavnom predmetu ta udruga nikada nije tvrdila da je nositelj isključivog prava na zemljopisni naziv „Salame Felino“, nego je jedino zahtijevala da se protiv Kraft Foodsa donese presuda na temelju odredbi koje zabranjuju nepošteno tržišno natjecanje.

               19

               U tom smislu, na temelju ustaljene sudske prakse, u okviru postupka prema članku 267. UFEU‑a, koji je utemeljen na jasnoj podjeli uloga između nacionalnih sudova i Suda, na samom je nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji sam snosi odgovornost za sudsku odluku koju mora donijeti da, ovisno o pojedinostima predmeta, ocijeni nužnost i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (presuda Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 34.).

               20

               Stoga, kada se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje ili valjanost prava Unije, Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sudac samo ako je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze sa činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim ni pravnim elementima za davanje korisnog odgovora na postavljena mu pitanja (presuda Aziz, EU:C:2013:164, t. 35.).

               21

               Međutim, tome nije tako u predmetnom slučaju. Naime, u potporu tvrdnji da je Kraft Foods poduzeo radnju nepoštenog tržišnog natjecanja upotrebljavajući zemljopisni naziv „Salame Felino“, Associazione fra produttori se poziva na premisu prema kojoj jedino oni proizvođači kobasica koji su smješteni na području grada Parme, a koje ona zastupa, raspolažu isključivim pravom koristiti se tim nazivom. Isto tako, u svrhu provjere osnovanosti tužbe koju je podnijela Associazione fra produttori, na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri može li se ta udruga pozivati na postojanje isključivog prava proizvođača koji ispunjavaju određene uvjete na upotrebu zemljopisnog naziva „Salame Felino“.

               22

               U tim okolnostima nije očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka.

               23

               Budući da iz spisa također ne proizlazi niti da je problem hipotetski niti da Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim ni pravnim elementima za davanje korisnog odgovora na postavljena mu pitanja, zahtjev za prethodnu odluku nije nedopušten.

         Drugo pitanje

               24

               Svojim drugim pitanjem, koje valja ispitati kao prvo, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 2081/92 tumačiti u smislu da pruža zaštitu zemljopisnom nazivu koji nije registriran na razini Zajednice.

               25

               Ponajprije, kad je riječ o sustavu zaštite koji se ima primijeniti na tržištu Unije na zemljopisni naziv koji nije registriran, valja istaknuti da je, u vrijeme nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku, jedini sustav zaštite zemljopisnih naziva predviđen pravom Unije bio onaj ustanovljen Uredbom br. 2081/92.

               26

               Međutim, kao što proizlazi iz uvodne izjave 12. i članka 13. stavka 1. te uredbe, radi mogućnosti korištenja njome predviđenog sustava zaštite, navedena uredba uvodi obvezu registracije zemljopisnih naziva na razini Zajednice (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 1998., Chiciak i Fol, C‑129/97 i C‑130/97, EU:C:1998:274, t. 25. i t. 26.).

               27

               S obzirom na odredbe Uredbe br. 2081/92, iz toga slijedi da, kada zemljopisni naziv nije registriran, on na tržištu Zajednice ne može biti obuhvaćen sustavom zaštite koji je predviđen tom uredbom.

               28

               Nadalje, kad je riječ o sustavu koji valja primijeniti na tržište države članice, iz sudske prakse proizlazi da se, iako je cilj Uredbe br. 2081/92 stvaranje ujednačenog i ograničenog sustava zaštite (vidjeti presudu Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, t. 114.), ta isključivost ipak nije u suprotnosti s primjenom sustava zaštite zemljopisnih naziva, koji se nalazi izvan njezinog područja primjene (vidjeti u tom smislu presudu Warsteiner Brauerei, C‑312/98, EU:C:2000:599, t. 54.).

               29

               U tom smislu, iz uvodne izjave 9. i članka 2. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 2081/92 proizlazi da je sustav zaštite predviđen tom odredbom ograničen na nazive koji se odnose na proizvode za koje postoji posebna veza između njihovih obilježja i njihovog podrijetla (vidjeti u tom smislu presudu Budějovický Budvar, C‑216/01, EU:C:2003:618, t. 76.).

               30

               Slijedom toga, nazivi koji se odnose na zemljopisno podrijetlo i koji služe jedino tome da istaknu zemljopisno podrijetlo proizvoda, neovisno o njegovim posebnim obilježjima, ne ulaze u područje primjene Uredbe br. 2081/92 (vidjeti u tom smislu presudu Warsteiner Brauerei, EU:C:2000:599, t. 44.).

               31

               Stoga je sustav zaštite koji se po potrebi može primijeniti na tržištu država članica na zemljopisni naziv koji nije registriran na razini Zajednice onaj koji je predviđen za zemljopisne nazive koji se odnose na proizvode za koje ne postoji posebna veza između njihovih obilježja i njihovog zemljopisnog podrijetla.

               32

               U predmetnom slučaju je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri udovoljava li sustav zaštite zemljopisnih naziva uspostavljen Zakonodavnim dekretom br. 198/1996 tom uvjetu.

               33

               Ako sud koji je uputio zahtjev zaključi da navedeni sustav ima za cilj zaštitu zemljopisnih naziva koji se odnose na proizvode za koje ne postoji posebna veza između njihovih obilježja i njihovog zemljopisnog podrijetla, valja istaknuti da, kako bi se takav sustav mogao primjenjivati, on treba biti u skladu sa zahtjevima koje mu nameće pravo Unije. U tom smislu moraju biti ispunjena dva uvjeta, odnosno, s jedne strane, primjena takvog sustava ne smije ugroziti ciljeve Uredbe br. 2081/92 (vidjeti u tom smislu presudu Warsteiner Brauerei, EU:C:2000:599, t. 49.) i, s druge strane, on ne smije biti u sukobu sa slobodnim kretanjem robe predviđenim člankom 28. UEZ‑a (vidjeti u tom smislu osobito presudu Budějovický Budvar, EU:C:2003:618, t. 95. do 97.).

               34

               Kad je riječ o prvom uvjetu, a uzimajući u obzir područje primjene Uredbe br. 2081/92, kako se ne bi ugrozili ciljevi te uredbe, zaštita koju pruža nacionalni sustav potrošačima ne treba jamčiti da proizvodi na koje se ta zaštita odnosi imaju određenu kvalitetu i obilježja, nego samo to da ti proizvodi doista i potječu iz određenog zemljopisnog područja.

               35

               Kad je riječ o drugom uvjetu, valja istaknuti da čak i kada se nacionalni sustav zaštite nazivâ, poput onoga u glavnom predmetu, primjenjuje i na domaće proizvode i na proizvode uvezene na područje predmetne države članice, on može pogodovati komercijalizaciji proizvoda nacionalnog podrijetla na štetu uvezenih proizvoda (presuda Pistre i dr., C‑321/94 do C‑324/94, EU:C:1997:229, t. 45.).

               36

               Posljedično, takav pravni propis treba smatrati mjerom s istovrsnim učinkom količinskom ograničenju slobodnog kretanja robe predviđenom člankom 28. UEZ‑a.

               37

               Iako takvo ograničenje može biti opravdano obveznim zahtjevom od općeg interesa zaštite poštenja tržišnog natjecanja ili zaštite potrošača (vidjeti u tom smislu osobito presudu Budějovický Budvar, EU:C:2003:618, t. 109.), određeni nacionalni propis se, da bi bio u skladu s pravom Unije, mora primjenjivati nediskriminatorno, mora biti prikladan za jamčenje ostvarenja postavljenog cilja i ne smije nadilaziti ono što je potrebno za njegovo ostvarenje (presuda Corporación Dermoestética, C‑500/06, EU:C:2008:421, t. 35. i navedena sudska praksa).

               38

               Na nacionalnom je sudu da provjeri da, s jedne strane, primjena predmetnog nacionalnog propisa nema za svrhu ili posljedicu jamčiti potrošačima da su proizvodi stavljeni u prodaju pod određenim zemljopisnim nazivom određene kvalitete i da, s druge strane, implementacija tog propisa slijedi obvezni zahtjev od općeg interesa, da se provodi na nediskriminatoran način, da je prikladna za jamčenje ostvarenja postavljenog cilja i da ne nadilazi ono što je potrebno za njegovo ostvarenje.

               39

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti na način da Uredbu br. 2081/92 treba tumačiti u smislu da ona ne pruža zaštitu zemljopisnom nazivu koji nije registriran na razini Zajednice, ali da taj naziv, u slučaju potrebe, može biti zaštićen na temelju nacionalnog propisa o zemljopisnim nazivima koji se odnose na proizvode za koje ne postoji posebna veza između njihovih obilježja i njihovog zemljopisnog podrijetla pod uvjetom da, ipak, s jedne strane, implementacija tog propisa ne ugrožava ciljeve postavljene Uredbom br. 2081/92 i da, s druge strane, ne ugrožava slobodno kretanje robe predviđeno člankom 28. UEZ‑a, provjera čega je na nacionalnom sudu.

         Prvo pitanje

               40

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. Uredbe br. 2081/92 tumačiti u smislu da on isključuje mogućnost da se udruga proizvođača, poput one koja je predmet glavnog postupka, poziva na isključivo pravo da na čitavom području Unije upotrebljava zemljopisni naziv koji se na području određene države članice koristi za označavanje određene vrste kobasica, a da prethodno od te države članice nije pridobila pravno obvezujući akt u kojem su definirani uvjeti i ograničenja koja se odnose na zaštitu takvog naziva.

               41

               U tom smislu, budući da nije sporno da predmetna oznaka zemljopisnog podrijetla u vrijeme nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku nije bila registrirana na razini Zajednice, i uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, valja ustvrditi da se udruga proizvođača u glavnom postupku u svakom slučaju ne može, na temelju Uredbe br. 2081/92, pozivati na isključivo pravo na upotrebu takve oznake zemljopisnog podrijetla na čitavom području Unije.

               42

               U tim okolnostima nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Uredbu Vijeća (EEZ) br. 2081/92 od 14. srpnja 1992. o zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti za poljoprivredne i prehrambene proizvode (SL L 208, str. 1.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 535/97 od 17. ožujka 1997. treba tumačiti u smislu da ona ne pruža zaštitu zemljopisnom nazivu koji nije registriran na razini Zajednice, ali da taj naziv može, u slučaju potrebe, biti zaštićen na temelju nacionalnog propisa o zemljopisnim nazivima koji se odnose na proizvode za koje ne postoji posebna veza između njihovih obilježja i njihovog zemljopisnog podrijetla pod uvjetom da, ipak, s jedne strane, implementacija tog propisa ne ugrožava ciljeve postavljene Uredbom br. 2081/92 i da, s druge strane, ne ugrožava slobodno kretanje robe predviđeno člankom 28. UEZ‑a, provjera čega je na nacionalnom sudu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski.