title: Presuda Suda (peto vijeće) od 7. kolovoza 2018.#TGE Gas Engineering GmbH - Sucursal em Portugal protiv Autoridade Tributária e Aduaneira.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa).#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Odbitak pretporeza – Nastanak i opseg prava na odbitak.#Predmet C-16/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      7. kolovoza 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Odbitak pretporeza – Nastanak i opseg prava na odbitak”
      U predmetu C‑16/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal), odlukom od 29. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 13. siječnja 2017., u postupku

         TGE Gas Engineering GmbH – Sucursal em Portugal

      protiv

         Autoridade Tributária e Aduaneira,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za TGE Gas Engineering GmbH – Sucursal em Portugal, A. Fernandes de Oliveira, advogado,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i R. Campos Laires, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i B. Rechena, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 3. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 44., 45., članka 132. stavka 1. točke (f), članaka 167. do 169., 178., 179., 192.a do 194. i 196. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 335.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), članaka 10. i 11. Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 282/2011 od 15. ožujka 2011. o utvrđivanju provedbenih mjera za Direktivu 2006/112 (SL 2011., L 77, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 375.) i načela neutralnosti.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva TGE Gas Engineering GmbH – Sucursal em Portugal (u daljnjem tekstu: TGE Sucursal em Portugal) i Autoridade Tributária e Aduaneira (Porezna i carinska uprava, Portugal) (u daljnjem tekstu: ATA), u pogledu odbijanja tog tijela da tom društvu prizna pravo na odbitak poreza na dodanu vrijednost (PDV) u vezi s daljnjim obračunom troškova gospodarskog interesnog udruženja (GIU).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva o PDV‑u

               3

               U skladu s člankom 44. Direktive o PDV‑u:
               „Mjesto pružanja usluga poreznom obvezniku koji nastupa kao takav je mjesto gdje ta osoba ima sjedište svog poslovanja. Međutim ako su te usluge pružene na stalni poslovni nastan poreznog obveznika smješten na drugom mjestu koje nije isto kao i sjedište njegovog poslovanja, mjesto pružanja tih usluga je mjesto gdje se nalazi stalni poslovni nastan. U nedostatku takvog sjedišta poslovanja ili stalnog poslovnog nastana, mjesto pružanja usluga je mjesto gdje osoba koja prima usluge ima stalnu adresu ili uobičajeno boravište.”

               4

               Članak 45. te direktive propisuje:
               „Mjesto pružanja usluga osobi koja nije porezni obveznik je mjesto gdje pružatelj ima sjedište poslovanja. Međutim ako se te usluge pružaju iz stalnog poslovnog nastana pružatelja smještenog na mjestu koje nije sjedište njegovog poslovanja mjesto pružanja usluga će biti mjesto stalnog poslovnog nastana. U nedostatku takvog sjedišta poslovanja ili stalnog poslovnog nastana, mjesto pružanja usluga je mjesto gdje pružatelj ima stalnu adresu ili uobičajeno boravište.”

               5

               Članak 132. stavak 1. točka (f) navedene direktive glasi:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
               […]

                        (f)

                        isporuka usluga od strane nezavisnih grupa osoba koje obavljaju aktivnost koja je izuzeta od PDV‑a ili u pogledu koje one nisu porezni obveznici, u svrhu pružanja svojim članovima usluga koje su izravno potrebne za obavljanje te aktivnosti, kada takve grupe od svojih članova potražuju samo točnu nadoknadu njihova udjela u zajedničkim troškovima, pod uvjetom da takvo izuzeće ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja”.

               6

               Članak 167. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               7

               Članak 168. točka (a) te direktive propisuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik”.

               8

               U skladu s člankom 169. točkom (a) navedene direktive:
               „Uz odbitak iz članka 168., porezni obveznik ima pravo odbiti PDV iz tog članka ako se roba i usluge koriste u sljedeće svrhe:

                        (a)

                        transakcije koje se odnose na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1. koje se provode izvan države članice u kojoj treba platiti ili je plaćen PDV, u pogledu kojih bi se PDV mogao odbiti da su bile provedene u toj državi članici”.

               9

               Članak 178. točke (a) i (f) Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Da bi ostvari[o] pravo na odbitak, porezni obveznik mora zadovoljiti sljedeće uvjete:

                        (a)

                        za potrebe odbitaka sukladno članku 168. stavku (a), u vezi s isporukama robe ili usluga, mora imati račun koji je sastavljen u skladu s odjeljcima od 3. do 6. poglavlja 3. glave XI.;

                  […]

                        (f)

                        ako je dužan plaćati PDV kao kupac ako se primjenjuju članci 194. do 197. ili članak 199., mora ispunjavati formalnosti koje odredi svaka pojedina država članica.”

               10

               Članak 179. te direktive propisuje:
               „Porezni obveznik može provesti odbitak tako da od ukupnog iznosa PDV‑a koji duguje za dano porezno razdoblje oduzme ukupni iznos PDV‑a za isto razdoblje za koji ima pravo odbitka te ga koristi sukladno članku 178.
               Države članice mogu zahtijevati da porezni obveznici koji obavljaju povremene transakcije određene člankom 12. koriste pravo odbitka samo u trenutku isporuke.”

               11

               U skladu s člankom 192.a navedene direktive:
               „Za potrebe ovog odjeljka porezni obveznik koji ima stalni poslovni nastan na području države članice gdje postoji porezna obveza, smatra se poreznim obveznikom koji nema poslovni nastan na području te države članice kada su zadovoljeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        da obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga na području te države članice;

                        (b)

                        da podružnica koju isporučitelj ima na području te države članice ne sudjeluje u toj isporuci.”

               12

               Članak 193. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan je plaćati PDV osim u slučajevima iz članaka 194. do 199. i članka 202. u kojima je PDV obvezna plaćati druga osoba.”

               13

               Članak 194. te direktive propisuje:
               „1.   Ako obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a, države članice mogu odrediti da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a osoba kojoj se isporučuje roba ili usluge.
               2.   Države članice određuju uvjete za provedbu stavka 1.”

               14

               Članak 196. navedene direktive glasi:
               „PDV je dužan platiti svaki porezni obveznik, ili pravna osoba koja nije porezni obveznik ali je identificirana za potrebe PDV‑a, kojem se pružaju usluge navedene u članku 44., ako usluge pruža porezni obveznik koji nema poslovni nastan na području države članice.”

         Provedbena uredba br. 282/2011

               15

               U skladu s člankom 10. Provedbene uredbe br. 282/2011:
               „1.   Za primjenu članaka 44. i 45. Direktive [o PDV‑u], mjesto na kojem porezni obveznik ima poslovni nastan je mjesto gdje se obavljaju djelatnosti središnje uprave poduzeća.
               2.   Kako bi se utvrdilo mjesto navedeno u stavku 1., potrebno je voditi računa o mjestu na kojem se donose ključne odluke u vezi sa središnjom upravom poduzeća, mjestu na kojem se nalazi sjedište poduzeća i mjestu na kojem se uprava sastaje.
               U slučaju kad kriteriji ne dopuštaju da se mjesto poslovnog nastana poduzeća utvrdi sa sigurnošću, mjesto na kojem se donose ključne odluke u vezi sa središnjom upravom poduzeća ima prednost.
               3.   Sama prisutnost poštanske adrese ne smije se smatrati mjestom poslovnog nastana poduzeća poreznog obveznika.”

               16

               Članak 11. te provedbene uredbe propisuje:
               „1.   Za primjenu članka 44. Direktive [o PDV‑u] ‚stalni poslovni nastan’ znači svaki poslovni nastan, osim poslovnog nastana poduzeća navedenog u članku 10. ove Uredbe, koji ima dostatan stupanj stalnosti i primjerenu strukturu osoblja i tehničkih sredstava koji mu omogućuju primanje i korištenje usluga koje su mu dostavljene za vlastite potrebe.
               2.   Za primjenu sljedećih članaka ‚stalni poslovni nastan’ označava svaki poslovni nastan, osim poslovnog nastana poduzeća navedenog u članku 10. ove Uredbe, koji ima dostatan stupanj stalnosti i primjerenu strukturu osoblja i tehničkih sredstava koji mu omogućuju isporučivanje usluga koje pruža:

                        (a)

                        članak 45. Direktive [o PDV‑u];

                        (b)

                        od 1. siječnja 2013., članak 56. stavak 2. drugi podstavak Direktive [o PDV‑u];

                        (c)

                        do 31. prosinca 2014., članak 58. Direktive [o PDV‑u];

                        (d)

                        članak 192.a Direktive [o PDV‑u].

                  3.   Postojanje identifikacijskog broja za PDV samo po sebi nije dostatno da bi se smatralo kako porezni obveznik ima stalni poslovni nastan.”

            Portugalsko pravo

               17

               Regime do Registo Nacional de Pessoas Coletivas (Uređenje o nacionalnom registru pravnih osoba), odobren Dekretom – zakonom br. 129/98 od 13. svibnja 1998. (Diário da República I, serija I‑A, br. 110, od 13. svibnja 1998.), uređuje upis pravnih osoba u nacionalni registar pravnih osoba.

               18

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkama (a) i (b) Uređenja o nacionalnom registru pravnih osoba, u taj se registar upisuju kako pravne osobe portugalskog ili stranog prava tako i predstavništva pravnih osoba međunarodnog ili stranog prava koja uobičajeno posluju u Portugalu.

               19

               Članak 13. Uređenja o nacionalnom registru pravnih osoba predviđa da svaka pravna osoba upisana u taj registar dobiva porezni identifikacijski broj i taj članak uređuje pojedinosti u pogledu njegove dodjele.

               20

               U skladu s člankom 6. stavkom 2. Zakonika o porezu na dobit pravnih osoba, GIU mora strankama koje su ga osnovale obračunati dobit i gubitak ostvarene tijekom poreznog razdoblja u udjelima dogovorenima u osnivačkom ugovoru. Ta dobit i gubitak uzimaju se u obzir u oporezivom prihodu članova GIU‑a u pogledu poreza na dobit.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               21

               TGE Gas Engineering GmbH, sa sjedištem u Bonnu (u daljnjem tekstu: TGE Bonn), društvo njemačkog prava, u Portugalu je 3. ožujka 2009. dobio porezni identifikacijski broj 980410878 koji odgovara nerezidentnom subjektu bez stalnog poslovnog nastana radi izvršenja samo jednog posla, tj. stjecanja poslovnih udjela.

               22

               TGE Sucursal em Portugal je 7. travnja 2009. registriran u Portugalu kao nerezidentni subjekt sa stalnim poslovnim nastanom u obliku podružnice i dodijeljen mu je porezni identifikacijski broj 980412463.

               23

               Društvo TGE Bonn je potom osnovalo GIU s društvom Somague Engenharia SA naziva Projesines Expansão do Terminal de GNL de Sines, ACE (u daljnjem tekstu: GIU Projesines). Radi osnivanja GIU‑a Projesines društvo TGE Bonn upotrijebilo je svoj porezni identifikacijski broj, a ne onaj društva TGE Sucursal em Portugal. GIU Projesines dobio je vlastiti porezni identifikacijski broj 508917280.

               24

               Cilj GIU‑a Projesines bio je provedba projekta proširenja terminala za ukapljeni naftni plin u Sinesu u Portugalu. Taj terminal pripada društvu Redes Energéticas Nacionais SA, koje je portugalsko društvo za električnu energiju.

               25

               GIU‑i su podvrgnuti posebnom uređenju u Portugalu. U skladu s člankom 6. stavkom 2. Zakonika o porezu na dobit pravnih osoba, GIU mora strankama koje su ga osnovale obračunati dobit i gubitak ostvarene tijekom poreznog razdoblja u udjelima dogovorenima u osnivačkom ugovoru. Ta dobit i gubitak uzimaju se u obzir u oporezivom prihodu članova GIU‑a u pogledu poreza na dobit.

               26

               Osnivački ugovor GIU‑a Projesines predviđa da Somague Engenharia snosi 85 % troškova, a TGE Bonn 15 %. Nadalje, unutarnji pravilnik i jedan sporazum GIU‑a Projesines pripisuju 64,29 % obveza i pasive društvu TGE Bonn, a 35,71 % društvu Somague Engenharia.

               27

               TGE Sucursal em Portugal sklopio je 4. svibnja 2009. podugovor s GIU‑om Projesines. Podugovor predviđa uzajamne isporuke između društva TGE Sucursal em Portugal i GIU‑a Projesines, pri čemu potonji mora društvu TGE Sucursal em Portugal obračunati svoje troškove.

               28

               GIU Projesines je prenio sve račune koji proizlaze iz podugovora s društvom TGE Sucursal em Portugal i sve račune koje je izdalo društvo Somague Engenharia na društvo Redes Energéticas Nacionais kao nositelja projekta, uz poštovanje općeg načela stroge veze koje je predviđeno podugovorom s društvom TGE Sucursal em Portugal (Full back‑to‑back general principle).

               29

               Radi zaračunavanja svojih troškova i obračuna GIU Projesines je upotrijebio porezni identifikacijski broj društva TGE Sucursal em Portugal, a ne onaj društva TGE Bonn. GIU Projesines je stoga u obavijestima o terećenju koje je poslao društvu TGE Sucursal em Portugal naveo njegov porezni identifikacijski broj i na temelju toga obračunao PDV. GIU Projesines je obračunao 64,29 % svojih troškova društvu TGE Sucursal em Portugal.

               30

               TGE Sucursal em Portugal potom je odbio PDV obračunan u obavijestima o terećenju koje je izdao GIU Projesines.

               31

               Prilikom poreznog nadzora društva TGE Sucursal em Portugal u pogledu poreznog razdoblja od 2009. do 2011., ATA je sastavila izvješće u kojem navodi da su TGE Sucursal em Portugal i TGE Bonn dva različita subjekta koja imaju različite porezne identifikacijske brojeve. ATA smatra da, s obzirom na to da društvo TGE Sucursal em Portugal nije bilo osnivački član GIU‑a Projesines, ono mu nije moglo pripisati svoje troškove i društvo TGE Sucursal em Portugal posljedično nije moglo odbiti PDV u vezi s njima.

               32

               ATA je stoga od društva TGE Sucursal em Portugal zatražila povrat iznosa koji odgovaraju tom nepravilno odbijenom PDV‑u. TGE Sucursal em Portugal obratio se Tribunalu Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal) radi poništenja odluke kojom je ATA zatražila taj povrat.

               33

               Pred sudom koji je uputio zahtjev ATA tvrdi da je TGE Sucursal em Portugal bio stalna poslovna jedinica koja je imala drukčiju osobnost i drukčije porezno svojstvo od društva TGE Bonn. Budući da je jedino TGE Bonn bio član GIU‑a Projesines, TGE Sucursal em Portugal nije imao pravo preuzeti troškove GIU‑a Projesines i odbiti PDV u vezi s tim troškovima. Činjenica da računi GIU‑a Projesines primjenjuju postotke raspodjele predviđene njegovim osnivačkim ugovorom u tom smislu nije relevantna.

               34

               ATA smatra da su oba ta subjekta imala vlastitu poreznu osobnost i da su stoga u pogledu PDV‑a bila dva različita subjekta. Da je TGE Bonn želio pripisati rezultate GIU‑a Projesines društvu TGE Sucursal em Portugal kao nerezidentnom subjektu sa stalnim poslovnim nastanom, on je u trenutku osnivanja GIU‑a Projesines morao i mogao upotrijebiti njegov porezni identifikacijski broj.

               35

               ATA usto smatra da nije bilo izravne i neposredne veze između obavijesti o terećenju društva TGE Sucursal em Portugal i njegovih aktivnih transakcija. Stoga smatra da nema prava na odbitak PDV‑a.

               36

               U tim je okolnostima Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu)) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 44., 45., članak 132. stavak 1. točku (f), članke 167. [do] 169., 178., 179., [192.a do 194.] i 196. Direktive o PDV‑u […], članke 10. i 11. Provedbene uredbe br. 282/2011 i načelo neutralnosti tumačiti na način da im se protivi to da portugalska porezna uprava uskrati pravo na odbitak PDV‑a podružnici njemačkog društva, u situaciji u kojoj:

                        –

                        njemačko društvo je ishodilo porezni identifikacijski broj u Portugalu kao nerezidentni subjekt bez stalnog poslovnog nastana, radi izvršenja samo jednog posla, odnosno ‚stjecanja poslovnog udjela’;

                        –

                        nakon toga je u Portugalu registrirana podružnica navedenog njemačkog društva i dodijeljen joj je vlastiti porezni identifikacijski broj kao stalnom poslovnom nastanu tog društva;

                        –

                        kasnije je njemačko društvo, koristeći se prvim poreznim identifikacijskim brojem, sklopilo s drugim poduzetnikom ugovor o osnivanju GIU‑a radi izvršenja ugovora o izvođenju radova u Portugalu;

                        –

                        potom je podružnica, koristeći se vlastitim poreznim identifikacijskim brojem, sklopila podugovor s GIU‑om, u kojem su ugovorene uzajamne obveze između podružnice i GIU‑a i prema kojem potonji mora podugovarateljima obračunati nastale troškove u odgovarajućim omjerima;

                        –

                        u obavijestima o terećenju za obračun troškova podružnici GIU je naveo njezin porezni identifikacijski broj i odbio PDV;

                        –

                        podružnica je odbila PDV obračunan u obavijestima o terećenju;

                        –

                        djelatnosti GIU‑a (putem podugovora) sastoje se od djelatnosti podružnice i drugog poduzetnika koji je dio GIU‑a, pri čemu su potonji GIU‑u zaračunali ukupan prihod koji je GIU obračunao izvođaču radova?”

         O prethodnom pitanju

               37

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, među ostalim, članke 167. i 168. Direktive o PDV‑u kao i načelo neutralnosti tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice smatra da su društvo koje ima sjedište u drugoj državi članici i podružnica koju ono ima u prvoj od tih država članica dva različita porezna obveznika zbog toga što ti subjekti imaju svaki svoj porezni identifikacijski broj i da zbog toga podružnici odbije pravo na odbitak PDV‑a iz obavijesti o terećenju koje izda GIU u kojem je to društvo član, ali ne i njegova podružnica.

               38

               Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da spor u glavnom postupku u biti proizlazi iz zaključaka koje je nadležna porezna uprava izvela iz okolnosti da TGE Bonn i TGE Sucursal em Portugal imaju različite porezne identifikacijske brojeve i iz činjenice da je prilikom osnivanja GIU‑a Projesines bio upotrijebljen porezni identifikacijski broj društva TGE Bonn, iako je radi ispostavljanja računa u vezi s podjelom troškova tog udruženja potonje upotrijebilo porezni identifikacijski broj društva TGE Sucursal em Portugal.

               39

               U tom smislu valja podsjetiti na to da, s jedne strane, u skladu s člankom 168. točkom (a) Direktive o PDV‑u, ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, on ima pravo od iznosa koji je dužan platiti odbiti PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen za isporuku te robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik. Dotični primatelj usluge stoga mora biti porezni obveznik u smislu navedene direktive.

               40

               Članak 9. Direktive o PDV‑u „poreznog obveznika” definira kao osobu koja „samostalno” provodi gospodarsku aktivnost. Za ujednačenu primjenu Direktive o PDV‑u osobito je važno da pojam „porezni obveznik” definiran u njezinoj glavi III. dobije autonomno i ujednačeno tumačenje (presuda od 17. rujna 2014., Skandia America (USA), filial Sverige, C‑7/13, EU:C:2014:2225, t. 23.).

               41

               Tako, što se tiče društva sa sjedištem u jednoj državi članici i njegove podružnice u drugoj državi članici, iz sudske prakse Suda proizlazi da su ta dva subjekta jedan jedinstveni porezni obveznik PDV‑a (vidjeti u tom smislu presude od 23. ožujka 2006., FCE Bank, C‑210/04, EU:C:2006:196, t. 37.; od 16. srpnja 2009., Komisija/Italija, C‑244/08, neobjavljenu, EU:C:2009:478, t. 38. i od 12. rujna 2013., Le Crédit Lyonnais, C‑388/11, EU:C:2013:541, t. 34.), osim ako se utvrdi da podružnica obavlja neovisnu gospodarsku aktivnost. S tim u vezi valja istražiti može li se ta podružnica smatrati autonomnom osobito u tome snosi li gospodarski rizik koji nastaje iz njezine aktivnosti (presuda od 23. ožujka 2006., FCE Bank, C‑210/04, EU:C:2006:196, t. 35.).

               42

               U glavnom postupku TGE Bonn je u Portugalu dobio prvi porezni identifikacijski broj radi ostvarivanja samo jednog posla osnivanja GIU‑a Projesines. TGE Bonn potom je dobio drugi porezni identifikacijski broj radi registracije društva TGE Sucursal em Portugal, koji je korišten u okviru svih aktivnosti koje su TGE Bonn i ta podružnica obavljali u Portugalu. Očito je da su oba porezna identifikacijska broja društava TGE Bonn i TGE Sucursal em Portugal pripisiva jednom jedinstvenom subjektu, tj. društvu TGE Bonn.

               43

               Iz toga slijedi da su TGE Bonn i TGE Sucursal em Portugal jedinstveni porezni obveznik u smislu Direktive o PDV‑u.

               44

               Valja podsjetiti na to da je, s druge strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo na odbitak predviđeno člancima 167. i 168. Direktive o PDV‑u sastavni dio mehanizma PDV‑a i načelno se ne može ograničiti (vidjeti osobito presude od 8. svibnja 2008., Ecotrade, C‑95/07 i C‑96/07, EU:C:2008:267, t. 39. i navedenu sudsku praksu; od 12. srpnja 2012., EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, t. 44. i od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 30.).

               45

               U ovom slučaju, s obzirom na to da se TGE Bonn i TGE Sucursal em Portugal trebaju smatrati jednim jedinstvenim pravnim subjektom i stoga jedinstvenim poreznim obveznikom, načelo porezne neutralnosti zahtijeva da se odbitak ulaznog PDV‑a odobri ako su ispunjeni materijalni zahtjevi za takav odbitak (vidjeti prema analogiji presudu od 27. rujna 2007., Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, t. 31.).

               46

               Posljedično, kada porezna uprava raspolaže potrebnim podacima za utvrđivanje da porezni obveznik, kao adresat dotičnih transakcija, duguje PDV, ona ne smije uvesti dodatne uvjete u vezi s njegovim pravom na odbitak tog poreza koji za učinak mogu imati onemogućavanje ostvarivanja tog prava (presude od 1. travnja 2004., Bockemühl, C‑90/02, EU:C:2004:206, t. 51. i od 8. svibnja 2008., Ecotrade, C‑95/07 i C‑96/07, EU:C:2008:267, t. 64.).

               47

               Iz toga slijedi da u situaciji poput one u glavnom postupku porezna uprava države članice poreznom obvezniku ne može odbiti pravo na odbitak ulaznog PDV‑a samo zbog toga što je on prilikom osnivanja GIU‑a upotrijebio porezni identifikacijski broj kao nerezidentni subjekt bez stalnog poslovnog nastana, a prilikom obračuna troškova tog udruženja upotrebljavao porezni identifikacijski broj svoje podružnice rezidentne u toj državi.

               48

               Taj zaključak nije doveden u pitanje činjenicom da TGE Bonn ima sjedište u Njemačkoj, a da je TGE Sucursal em Portugal njegova stalna poslovna jedinica u Portugalu.

               49

               U tom smislu valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 44. prvom rečenicom Direktive o PDV‑u, mjesto pružanja usluga poreznom obvezniku koji nastupa kao takav mjesto gdje ta osoba ima sjedište svog poslovanja. Zakonodavac Unije tu je polazišnu točku izabrao kao primarnu jer kao objektivan, jednostavan i praktičan test pruža veliku pravnu sigurnost (presuda od 16. listopada 2014., Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, t. 53. do 55.). Nasuprot tomu, stalni poslovni nastan poreznog obveznika u članku 44. drugoj rečenici Direktive o PDV‑u sekundarna je polazišna točka i iznimka od općeg pravila (presuda od 16. listopada 2014., Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, t. 56.).

               50

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, u okviru glavnog postupka, jesu li ispunjeni drugi uvjeti prava na odbitak ulaznog poreza, kako su nabrojeni u članku 168. točki (a) Direktive o PDV‑u.

               51

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 167. i 168. Direktive o PDV‑u kao i načelo neutralnosti treba tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice smatra da su društvo koje ima sjedište u drugoj državi članici i podružnica koju ono ima u prvoj od tih država članica dva različita porezna obveznika zbog toga što ti subjekti imaju svaki svoj porezni identifikacijski broj i da zbog toga podružnici odbije pravo na odbitak PDV‑a iz obavijesti o terećenju koje izda GIU u kojem je to društvo član, ali ne i njegova podružnica.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članke 167. i 168. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010., kao i načelo neutralnosti treba tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice smatra da su društvo koje ima sjedište u drugoj državi članici i podružnica koju ono ima u prvoj od tih država članica dva različita porezna obveznika zbog toga što ti subjekti imaju svaki svoj porezni identifikacijski broj i da zbog toga podružnici odbije pravo na odbitak PDV‑a iz obavijesti o terećenju koje izda GIU u kojem je to društvo član, ali ne i njegova podružnica.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 7. kolovoza 2018.#Miriam Bichat i dr. protiv Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Kolektivno otkazivanje – Direktiva 98/59/EZ – Članak 2. stavak 4. prvi podstavak – Pojam ‚poduzeće koje kontrolira poslodavca’ – Postupci savjetovanja s radnicima – Teret dokazivanja.#Spojeni predmeti C-61/17, C-62/17 i C-72/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      7. kolovoza 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Kolektivno otkazivanje – Direktiva 98/59/EZ – Članak 2. stavak 4. prvi podstavak – Pojam ‚poduzeće koje kontrolira poslodavca’ – Postupci savjetovanja s radnicima – Teret dokazivanja”
      U spojenim predmetima C‑61/17, C‑62/17 i C‑72/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Zemaljski radni sud u Berlin‑Brandenburgu, Njemačka), odlukama od 24. studenoga 2016., koje je Sud zaprimio 6. veljače 2017. (C‑61/17 i C‑62/17) i 9. veljače 2017. (C‑72/17), u postupcima

         Miriam Bichat (C‑61/17),

         Daniela Chlubna (C‑62/17),

         Isabelle Walkner (C‑72/17)
      protiv

         Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: R. Șereș, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. travnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za M. Bichat, F. Koch, Rechtsanwalt,

               –

               za D. Chlubna, H. Kuster i U. Meißner, Rechtsanwälte,

               –

               za I. Walkner, H. Kuster i U. Meißner, Rechtsanwälte,

               –

               za Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG, U. Rupp i U. Schweibert, Rechtsanwältinnen,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, C. Valero, F. Erlbacher i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 2. stavka 4. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1998., L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u sklopu triju sporova između Miriam Bichat, Daniele Chlubna odnosno Isabelle Walkner i njihova bivšeg poslodavca, društva Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: APSB), u vezi sa zakonitošću njihovih otkaza s obzirom na postupke savjetovanja predviđene u članku 2. Direktive 98/59.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Vijeće Europskih zajednica je 17. veljače 1975. usvojilo Direktivu 75/129/EEZ o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1975., L 48., str. 29.).

               4

               Direktivom Vijeća 92/56/EEZ od 24. lipnja 1992. izmijenjena je Direktiva 75/129 i njezin članak 2. dopunjen je stavkom 4., koji je glasio kako slijedi:
               „Obveze propisane u stavcima 1., 2. i 3. primjenjuju se bez obzira donosi li odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja poslodavac ili poduzeće koje kontrolira tog poslodavca.
               Prilikom razmatranja eventualnih kršenja obveza o obavješćivanju, savjetovanju i priopćavanju, koje su sadržane u ovoj Direktivi, ne uzima se u obzir obrana poslodavca koja se temelji na činjenici da mu poduzeće koje je donijelo odluku o kolektivnom otkazivanju nije dostavilo potrebne podatke.”

               5

               Radi jasnoće i racionalnosti Direktiva 75/129, kako je izmijenjena Direktivom 92/56, zatim je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 98/59, kojom je kodificirana prvotna direktiva.

               6

               U uvodnoj izjavi 2. Direktive 98/59 navodi se:
               „budući da je važno radnicima pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, uzimajući u obzir potrebu za uravnoteženim ekonomskim i socijalnim razvojem unutar Zajednice”.

               7

               Članak 2. te direktive glasi:
               „1.   Kada poslodavac ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, on pravodobno započinje savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma.
               2.   Ta savjetovanja obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom.
               […]
               3.   Da bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge, poslodavci su dužni pravodobno tijekom savjetovanja:

                        (a)

                        dati sve potrebne podatke; i

                        (b)

                        u svakom slučaju obavijestiti ih pisanim putem o:

                                 i.

                                 razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;

                                 ii.

                                 broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;

                                 iii.

                                 broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;

                                 iv.

                                 razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;

                                 v.

                                 predloženim kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje kao višku u onoj mjeri u kojoj nacionalno zakonodavstvo i/ili praksa daju za to ovlast poslodavcu;

                                 vi.

                                 načinu izračuna svih isplata naknada otpuštenim radnicima osim onih koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva i/ili prakse.

                  […]
               4.   Obveze propisane u stavcima 1., 2. i 3. primjenjuju se bez obzira donosi li odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja poslodavac ili poduzeće koje kontrolira tog poslodavca.
               Prilikom razmatranja eventualnih kršenja obveza o obavješćivanju, savjetovanju i priopćavanju, koje su sadržane u ovoj Direktivi, ne uzima se u obzir obrana poslodavca koja se temelji na činjenici da mu poduzeće koje je donijelo odluku o kolektivnom otkazivanju nije dostavilo potrebne podatke.”

               8

               U članku 5. navedene direktive određuje se:
               „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise povoljnije za radnike ili da promiču ili omoguće primjenu kolektivnih ugovora koji su povoljniji za radnike.”

               9

               Članak 6. iste direktive glasi:
               „Države članice osiguravaju da sudski i/ili upravni postupci budu dostupni predstavnicima radnika i/ili radnicima za izvršavanje obveza prema ovoj Direktivi.”

            Njemačko pravo

               10

               Člankom 17. Kündigungsschutzgesetza (Zakon o zaštiti od neopravdanog otkazivanja BGBl. I, str. 1317.; u daljnjem tekstu: KSchG) prenosi se članak 2. Direktive 98/59 i on glasi:
               „(2)   Kad poslodavac razmatra kolektivno otkazivanje, dužan je predstavnicima radnika pravodobno dati potrebne podatke, a posebno obavijestiti ih pisanim putem o:

                        1.

                        razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;

                        2.

                        broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;

                        3.

                        broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;

                        4.

                        razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;

                        5.

                        kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje;

                        6.

                        načinu izračuna svih isplata naknada otpuštenim radnicima.

                  Savjetovanja između poslodavca i predstavnika radnika obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihova broja te ublažavanje posljedica.
               (3a)   Obveze obavješćivanja, savjetovanja i priopćenja propisane u stavcima 1. do 3. primjenjuju se neovisno o tome je li odluku o kolektivnom otkazivanju donio poslodavac ili poduzeće koje ga kontrolira. Poslodavac se ne može obraniti na temelju činjenice da mu poduzeće koje je donijelo odluku o kolektivnom otkazivanju nije dostavilo potrebne podatke.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               11

               M. Bichat radila je od 1. svibnja 1988. za društvo APSB kao i za njegova pravnog prednika u području podrške putnicima u zračnoj luci Tegel u Berlinu (Njemačka). D. Chlubna i I. Walkner radile su na sličnim radnim mjestima od 1. svibnja 1992.

               12

               APSB je radio isključivo za društvo GlobeGround Berlin GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: GGB), koje pruža usluge u različitim djelatnostima zračne luke. To je društvo 2008. kupila grupa WISAG, koja je provela određena restrukturiranja, pri čemu je tužitelj u glavnom postupku zadržao svoje područje djelatnosti.

               13

               Zbog poslovanja s gubicima GGB je od 30. lipnja 2014. postupno raskidao ugovore sklopljene s APSB‑om te ga obavijestio da se usluge koje su se pružale nadalje povjeravaju poduzećima izvan grupe. Potonja poduzeća nisu preuzela nijednog člana APSB‑ova osoblja.

               14

               Na skupštini dioničara APSB‑a 22. rujna 2014. tuženik u glavnom postupku, GGB je, kao jedini dioničar s glasačkim pravom, donio odluku o prestanku APSB‑ovih djelatnosti od 31. ožujka 2015. i o razrješenju organizacije uspostavljene za obavljanje tih djelatnosti.

               15

               U siječnju 2015. APSB je obavijestio radničko vijeće o planiranom kolektivnom otkazivanju i s tim ga u vezi saslušao, ali nakon toga nije uzeo u obzir prigovor tog vijeća izražen u odnosu na sve otkaze jer su navodni gubici bili fiktivni, i u pogledu APSB‑a i u pogledu GGB‑a.

               16

               M. Bichat, D. Chlubna i I. Walkner obaviještene su 29. siječnja 2015. o tome da njihov radni odnos prestaje s 31. kolovoza 2015.

               17

               Protiv tog kolektivnog otkazivanja s uspjehom je pokrenuto više postupaka. APSB je 10. lipnja 2015. obavijestio radničko vijeće da namjerava provesti novo kolektivno otkazivanje. Ono je provedeno 27. lipnja 2015., taj put s učinkom od 31. siječnja 2016. U tom kontekstu GGB je naveo da su razlozi isti kao i oni koji su priopćeni radničkom vijeću APSB‑a prilikom prethodnog kolektivnog otkazivanja koje je trebalo imati učinak od 31. kolovoza 2015.

               18

               Presudama od 12. siječnja 2016. (predmet C‑61/17), 23. veljače 2016. (predmet C‑62/17) i 1. ožujka 2016. (predmet C‑72/17) Arbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Radni sud u Berlin‑Brandenburgu, Njemačka) odbio je odnosne tužbe tužiteljica u glavnim predmetima. Te su tužiteljice podnijele žalbu protiv tih presuda sudu koji je uputio zahtjev.

               19

               Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Zemaljski radni sud u Berlin‑Brandenburgu, Njemačka) smatra da rješenje sporova koji su pred njim u tijeku ovisi, među ostalim, o tumačenju članka 2. stavka 4. Direktive 98/59. S tim u vezi, taj sud navodi da članak 17. KSchG‑a, kojim se gotovo doslovno prenosi članak 2. navedene direktive, na nacionalnoj razini dovodi do različitog tumačenja osobito pojma „poduzeće koje kontrolira poslodavca”. Stoga bi široko tumačenje tog pojma, koje bi obuhvatilo i poduzeća koja nisu povezana prema pravilima prava grupe društava, nego su predmet de jure ili de facto kontrole, moglo značiti da su otkazi o kojima je riječ u glavnim predmetima ništetni, dok to prema uskom tumačenju ne bi bio slučaj.

               20

               U tim je okolnostima Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Zemaljski radni sud u Berlin‑Brandenburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su na isti način formulirana u svakom od tih predmeta:

                        „1.

                        Je li ‚poduzeće koje kontrolira poslodavca’, u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 […] samo poduzeće čiji je utjecaj osiguran putem udjela i glasačkih prava ili je dovoljan ugovorno ili de facto osiguran utjecaj (na primjer, na temelju mogućnosti fizičkih osoba da daju upute)?

                        2.

                        Ako na prvo pitanje valja odgovoriti da nije potreban utjecaj osiguran putem udjela i glasačkih prava:
                        je li riječ o ‚odluci u pogledu kolektivnog otkazivanja’ u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 također onda kada poduzeće koje kontrolira poslodavca postavi potonjem takve uvjete da bude primoran zbog poslovnih razloga provesti kolektivno otkazivanje?

                        3.

                        Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan:
                        trebaju li, u skladu s člankom 2. stavkom 4. drugim podstavkom, u vezi s člankom 2. stavkom 3. točkom (a), člankom 2. stavkom 3. točkom (b) podtočkom i. i člankom 2. stavkom 1. Direktive 98/59, predstavnici radnika biti obaviješteni također o tome koji su poslovni ili drugi razlozi naveli poduzeće koje kontrolira poslodavca na donošenje odluka koje su poslodavca dovele do toga da namjerava provesti kolektivno otkazivanje?

                        4.

                        Je li u skladu s člankom 2. stavkom 4., u vezi s člankom 2. stavkom 3. točkom (a), člankom 2. stavkom 3. točkom (b) podtočkom i. i člankom 2. stavkom 1. Direktive 98/59 to da se radnicima, koji pred [dotičnim] sudom zahtijevaju utvrđenje nezakonitosti otkaza radnog odnosa, provedenih u okviru kolektivnog otkazivanja, pri čemu se pozivaju na to da poslodavac, koji je dao otkaz, nije pravilno proveo savjetovanje s predstavnicima radnika, naloži obveza obrazlaganja i dokazivanja, koja nadilazi obrazlaganje činjenica u vezi s kontrolom poslodavca?

                        5.

                        Ako je odgovor na četvrto pitanje potvrdan:
                        koje se dodatne obveze obrazlaganja i dokazivanja mogu u tom slučaju u skladu s navedenim odredbama naložiti radnicima?”

               21

               Odlukom predsjednika Suda od 9. ožujka 2017. predmeti C‑61/17, C‑62/17 i C‑72/17 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

         Dopuštenost

               22

               Uvodno valja navesti da njemačka vlada tvrdi da je to pitanje nedopušteno jer se odnosi na problem hipotetske naravi te da s obzirom na činjenične i pravne elemente koje je iznio sud koji uputio zahtjev Sud na njega ne može dati koristan odgovor.

               23

               S tim u vezi, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi isključivo nacionalni sud, koji odlučuje o sporu i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, nadležan ocijeniti, imajući u vidu posebnosti svakog pojedinog predmeta, je li prethodno pitanje nužno kako bi mogao donijeti svoju presudu kao i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presuda od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth, C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 42. i navedena sudska praksa).

               24

               Sud može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnim da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti, među ostalim, presudu od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth, C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Međutim, u ovom slučaju valja utvrditi, kao prvo, da je sud koji je uputio zahtjev, nakon što mu je Sud 25. listopada 2017. uputio zahtjev za podatke, ponovno istaknuo i nužnost upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku radi donošenja presude i relevantnost pitanja postavljenih Sudu.

               26

               Kao drugo, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 32. svojeg mišljenja, naznake koje je naveo sud koji je uputio zahtjev nisu takve da bi prvo pitanje trebalo smatrati hipotetskim.

               27

               Iz prethodno navedenog slijedi da je prethodno pitanje dopušteno.

         Meritum

               28

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 4. prvi podstavak Direktive 98/59 tumačiti na način da se pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” odnosi samo na poduzeće povezano s tim poslodavcem na temelju udjela ili glasačkih prava ili i na poduzeće koje na temelju ugovorne ili činjenične povezanosti izvršava istu vrstu odlučujućeg utjecaja na navedenog poslodavca.

               29

               U tom pogledu, kao prvo, valja navesti da članak 2. stavak 4. prvi podstavak Direktive 98/59 ne definira pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” niti s tim u vezi upućuje na pravo država članica. Tako prema ustaljenoj praksi Suda iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe tog prava koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega trebaju u cijeloj Europskoj uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (vidjeti, među ostalim, presude od 27. siječnja 2005., Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, t. 29. i 30. i od 13. svibnja 2015., Lyttle i dr., C‑182/13, EU:C:2015:317, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               30

               U tim okolnostima, i poput pojma „pogon” navedenog u članku 1. stavku 1. prvom podstavku točki (a) podtočki ii. Direktive 98/59, pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” iz članka 2. stavka 4. prvog podstavka te direktive treba tumačiti autonomno i ujednačeno u pravnom poretku Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 2015., Lyttle i dr., C‑182/13, EU:C:2015:317, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Najprije valja istaknuti da se pojam „kontrola” za potrebe Direktive 98/59 odnosi, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 50. svojeg mišljenja, na situaciju u kojoj poduzeće može donijeti stratešku ili poslovnu odluku koja poslodavca obvezuje da razmotri ili planira kolektivno otkazivanje (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 48.).

               32

               S obzirom na to pojašnjenje, tekst članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 sam po sebi ne omogućuje utvrđivanje koje su veze između poduzeća i poslodavca na temelju kojih se može odrediti u kojim okolnostima prvo „kontrolira” drugog. U tim okolnostima valja voditi računa o nastanku te odredbe i o cilju koji slijedi propis o kojem je riječ u glavnom postupku.

               33

               Kad je, kao prvo, riječ o nastanku članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59, valja podsjetiti da je usklađivanje zakonodavstava država članica o kolektivnom otkazivanju najprije bilo predmet Direktive 75/129, navedene u točki 3. ove presude, koja je izmijenjena Direktivom 92/56.

               34

               U šestoj uvodnoj izjavi Direktive 92/56 navodi se da se tom direktivom nastoji osigurati da se obveze poslodavaca u području obavješćivanja, savjetovanja i priopćenja primjenjuju neovisno o tome je li odluku o kolektivnom otkazivanju donio poslodavac ili poduzeće koje ga kontrolira. U tu svrhu, Direktivom 92/56 je u članak 2. Direktive 75/129 umetnut stavak 4., koji odgovara stavku 4. članka 2. Direktive 98/59.

               35

               I Direktiva 98/59, kao i prije Direktiva 75/129 koju je zamijenila prvonavedena, osigurava samo djelomično usklađivanje pravila o zaštiti radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja, odnosno utvrđuje postupak koji se mora slijediti prilikom takvih otkazivanja (presuda od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 29. i navedena sudska praksa).

               36

               U tom pogledu Sud je naveo da je u sklopu tog djelomičnog usklađivanja zakonodavac donošenjem Direktive 92/56, a zatim Direktive 98/59, želio ukloniti praznine prijašnjeg zakonodavstva i dati pojašnjenje u vezi s obvezama poslodavaca koji su dio grupe poduzeća. Stoga u ekonomskom kontekstu koji obilježava postojanje rastućeg broja takvih grupa, članak 2. stavak 4. Direktive 98/59 omogućuje da se osigura, kada jedno poduzeće kontrolira drugo, učinkovito ostvarivanje cilja te direktive, koji je, kao što je to navedeno u njezinoj drugoj uvodnoj izjavi, pružanje radnicima veće zaštite u slučaju kolektivnog otkazivanja (presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 44. i navedena sudska praksa).

               37

               Stoga je Sud protumačio članak 2. stavak 1. i stavak 4. prvi podstavak Direktive 98/59 na način da, neovisno o činjenici da se kolektivno otkazivanje razmatra ili planira nakon odluke poduzeća koje zapošljava dotične radnike ili odluke njegova matičnog društva, uvijek prvo od tih dvaju društava, kao poslodavac, mora pokrenuti savjetovanja s predstavnicima svojih radnika (presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 62.).

               38

               Kao drugo, kad je riječ o cilju Direktive 98/59, on se, kao što to jasno proizlazi iz uvodne izjave 2. te direktive, sastoji u pružanju veće zaštite radnicima u slučaju kolektivnog otkazivanja. U tom pogledu Sud je već pojasnio da u skladu s člankom 2. stavkom 2. navedene direktive savjetovanja s predstavnicima radnika prije kolektivnog otkazivanja obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihova broja te ublažavanje njegovih posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali višak (presuda od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 27. i 28.).

               39

               U tu svrhu zaštita radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja još je veća što su kriteriji za određivanje pojma „poduzeće koje kontrolira poslodavca” iz članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 širi, pri čemu ti kriteriji ipak moraju poštovati pravo Unije i njegova načela, kao što je načelo pravne sigurnosti.

               40

               U tim okolnostima iz tumačenja nastanka i cilja članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 proizlazi, s jedne strane, da se pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” odnosi na svako poduzeće koje, na temelju pripadnosti istoj grupi ili na temelju sudjelovanja u kapitalu društva koje mu daje većinu glasova u skupštini/tijelima za donošenje odluka koja postoje kod tog poslodavca, potonjeg može primorati da donese odluku kojom se razmatra ili provodi kolektivno otkazivanje.

               41

               Osim toga, valja smatrati da su tim pojmom obuhvaćene i situacije u kojima poduzeće, iako nema većinu glasova koja se navodi u prethodnoj točki, može izvršavati odlučujući utjecaj u smislu točke 31. ove presude, koji se odražava u rezultatima glasovanja u tijelima društva i to zbog, među ostalim, raspršenog kapitala društva poslodavca, relativno niskog postotka sudjelovanja dioničara na skupštinama ili postojanja dogovora između dioničara poslodavca.

               42

               S druge strane, kako bi se osigurala zaštita načela pravne sigurnosti, potpuno činjenični kriteriji, kao što je postojanje zajedničkog imovinskog interesa između poslodavca i drugog poduzeća ili postojanje „vlastitog interesa poduzeća za ispunjavanje obveza obavješćivanja, savjetovanja i priopćenja, predviđenih Direktivom 98/59”, koji je Europska komisija istaknula u svojim pisanim i usmenim očitovanjima, ne može značiti postojanje situacije u kojoj poduzeće kontrolira poslodavca u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59.

               43

               Nadalje, eventualna upotreba takvih kriterija mogla bi primorati nacionalni sud da provede zahtjevna istraživanja s neizvjesnim ishodom, kao što su ona koja se odnose na ocjenu prirode i intenziteta različitih interesa koji su zajednički dotičnim poduzećima, što bi moglo ugroziti to načelo pravne sigurnosti.

               44

               Osim toga, nije sporno da se puki ugovorni odnos, ako takav odnos ne omogućava poduzeću da izvršava odlučujući utjecaj na odluke o otkazivanju koje donosi poslodavac, ne može smatrati dovoljnim za utvrđenje odnosa kontrole u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59.

               45

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 4. prvi podstavak Direktive Vijeća 98/59 treba tumačiti na način da se pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” odnosi na svako poduzeće povezano s tim poslodavcem na temelju sudjelovanja u njegovu kapitalu društva ili na temelju drugih pravnih veza koje mu omogućuju da izvršava odlučujući utjecaj u poslodavčevim tijelima za donošenje odluka i da ga primora da razmotri ili provede kolektivno otkazivanje.

            Drugo, treće, četvrto i peto pitanje

               46

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo, treće, četvrto i peto pitanje.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 4. prvi podstavak Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na način da se pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” odnosi na svako poduzeće povezano s tim poslodavcem na temelju sudjelovanja u njegovu kapitalu društva ili na temelju drugih pravnih veza koje mu omogućuju da izvršava odlučujući utjecaj u poslodavčevim tijelima za donošenje odluka i da ga primora da razmotri ili provede kolektivno otkazivanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački