title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 6. travnja 2017.#Eko-Tabak s.r.o. protiv Generální ředitelství cel.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší správní soud.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2011/64/EU – Članak 2. stavak 1. točka (c) – Članak 5. stavak 1. točka (a) – Pojmovi ,duhan za pušenje', ,duhan koji je rezan ili na drugi način usitnjen' i ,industrijska prerada'.#Predmet C-638/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      6. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2011/64/EU — Članak 2. stavak 1. točka (c) — Članak 5. stavak 1. točka (a) — Pojmovi ,duhan za pušenje’, ‚duhan koji je rezan ili na drugi način usitnjen’ i ,industrijska prerada“
      U predmetu C‑638/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud, Češka Republika), odlukom od 29. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 30. studenoga 2015., u postupku

         Eko‑Tabak s. r. o.

      protiv

         Generální ředitelství cel

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za češku vladu, T. Müller, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Albenzio, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, F. Tomat i Z. Malůšková, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2. i 5. Direktive Vijeća 2011/64/EU od 21. lipnja 2011. o strukturi i stopama trošarine koje se primjenjuju na prerađeni duhan (SL L 176, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 63., str. 313.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Eko‑Tabak s. r. o. i Generální ředitelství cel (Opća carinska uprava, Češka Republika), povodom zapljene proizvoda koji se smatra prerađenim duhanom podložnim trošarini.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 2., 3., 8. i 9. Direktive 2011/64 navodi se:

                        „(2)

                        Poreznim se zakonodavstvom Unije o duhanskim proizvodima mora osigurati uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i istodobno visoka razina zdravstvene zaštite, kako je propisano člankom 168. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, vodeći računa o tome da duhanski proizvodi mogu ozbiljno naštetiti zdravlju i da je Unija stranka potpisnica Okvirne konvencije o nadzoru nad duhanom (FCTC) Svjetske zdravstvene organizacije. Treba uzeti u obzir postojeće stanje za razne vrste prerađenog duhana.

                        (3)

                        Jedan od ciljeva Ugovora o Europskoj uniji jest zadržati gospodarsku uniju, čija su obilježja slična obilježjima domaćega tržišta na kojemu postoji zdravo tržišno natjecanje. U pogledu prerađenog duhana, postizanje tog cilja pretpostavlja da primjena poreza koji utječu na potrošnju proizvoda u ovome sektoru u državama članicama ne narušava uvjete tržišnog natjecanja i ne sprečava njihovo slobodno kretanje unutar Unije.

                  […]

                        (8)

                        Radi jednakog i poštenog oporezivanja, treba utvrditi definiciju cigareta, cigara i cigarilosa te ostalog duhana za pušenje kako bi se sa smotuljcima duhana, koji se po duljini mogu smatrati dvjema cigaretama ili više, za potrebe trošarine postupalo kao s dvjema cigaretama ili više, kako bi se s vrstom cigare, koja je po više obilježja slična cigareti, za potrebe trošarine postupalo kao s cigaretom, kako bi se s duhanom za pušenje, koji je po više obilježja sličan sitno rezanom duhanu za savijanje cigareta, za potrebe trošarine postupalo kao sa sitno rezanim duhanom te kako bi se jasno odredili duhanski otpaci. […]

                        (9)

                        Što se tiče trošarina, usklađivanje struktura mora posebno imati za posljedicu tržišno natjecanje u različitim kategorijama prerađenog duhana iz iste skupine koje nije narušeno učincima naplate poreza te time dovesti do otvaranja nacionalnih tržišta država članica.”

               4

               Članak 1. te direktive propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju opća načela za usklađivanje strukture i stopa trošarine koju države članice primjenjuju na prerađeni duhan.”

               5

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Za potrebe ove Direktive, prerađeni duhan znači:

                        (a)

                        cigarete;

                        (b)

                        cigare i cigarilose;

                        (c)

                        duhan za pušenje:

                                 i.

                                 sitno rezani duhan za savijanje cigareta;

                                 ii.

                                 ostali duhan za pušenje.”

               6

               Člankom 5. iste direktive predviđeno je:
               „1.   Za potrebe ove Direktive, duhan za pušenje znači:

                        (a)

                        duhan koji je rezan ili na drugi način usitnjen, svinut ili prešan u blokove i prikladan je za pušenje bez daljnje industrijske obrade;

                        (b)

                        duhanski otpaci koji su prikladni za pušenje i stavljeni u prodaju na malo, a koji nisu proizvod iz članka 3. i članka 4. stavka 1. Za potrebe ovog članka, duhanski otpaci znači ostaci listova duhana i sporedni proizvodi dobiveni preradom duhana ili proizvodnjom duhanskih proizvoda.

                  2.   Duhan za pušenje u kojem više od 25% duhanskih čestica po masi ima širinu reza manju od 1,5 milimetara smatra se sitno rezanim duhanom za savijanje cigareta.
               […]”

         Češko pravo

               7

               Članak 101. zákon č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních (Zakon br. 353/2003 o trošarinama), u verziji primjenjivoj na činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o trošarinama), naslovljen „[p]rerađeni duhan podložan trošarini” propisuje:
               „1)   Na prerađeni duhan plaća se trošarina.
               2)   Za potrebe ovog Zakona, prerađeni duhan znači cigarete, cigare, cigarilosi i duhan za pušenje.
               3)   Za potrebe ovog Zakona:
               […]

                        c)

                        duhan za pušenje znači:

                                 1.

                                 duhan koji je rezan ili na drugi način usitnjen, svinut ili prešan u blokove i prikladan je za pušenje bez daljnje industrijske obrade;

                                 2.

                                 duhanski otpaci namijenjeni prodaji krajnjem potrošaču, koji nisu obuhvaćeni točkom (a) ili (b) i koji su prikladni za pušenje, ili;

                                 3.

                                 duhan za pušenje u kojem više od 25% duhanskih čestica po masi ima širinu reza manju od 1,5 milimetara; radi se o sitno rezanom duhanu za savijanje cigareta.

                  […]
               6)   Za potrebe ovog zakona, pod duhanom za pušenje podrazumijevaju se također proizvodi koji se u cijelosti ili djelomično sastoje od tvari različitih od duhana i koji ispunjavaju ostale uvjete iz stavka 3. točke (c) izuzevši proizvode iz stavka 8. ili svaki proizvod koji nije naveden u stavku 3. točke (c) koji, iako nije namijenjen pušenju, može to biti i koji je prerađen kako bi se prodao krajnjem potrošaču.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Odlukom od 14. studenoga 2013., izmijenjenom 29. svibnja 2014., Celní úřad pro Jihočeský kraj (carinski ured pokrajine Južna Češka, Republika Češka) naložio je zapljenu određenog broja proizvoda u posjedu Eko‑Tabaka zato što se radi o duhanu za pušenje u smislu članka 101. stavka 6. Zakona o trošarinama te su posljedično podložni trošarini. Iz informacija koje je pružio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da su ti proizvodi osušeni, plosnati, nepravilni, djelomično rascjepkani listovi duhana koji su bili podvrgnuti postupku primarnog sušenja i kontroliranog vlaženja, koji sadržavaju glicerin koji omogućava održati vlažnost i elastičnost listova kako bi se izbjeglo njihovo lomljenje pri postupanju s njima i koji, iako nisu namijenjeni za pušenje, mogu to biti nakon jednostavnog postupka obrade koja se sastoji od, primjerice, drobljenja ili ručnog rezanja. Ti su proizvodi bili u cijelosti namijenjeni prodaji konačnim potrošačima.

               9

               Eko‑Tabak je zatim podnio tužbu pred Krajský soud v Českých Budějovicích (Regionalni sud u České Budějovice, Republika Češka) u kojoj tvrdi da je definicija proizvoda koji su obuhvaćeni područjem primjene članka 101. stavka 6. posljednjeg dijela rečenice Zakona o trošarinama nedopušteno širila popis prerađenih duhanskih proizvoda predviđen u Direktivi 2011/64.

               10

               Odlukom od 30. siječnja 2015. taj je sud odbio tužbu Eko‑Tabaka smatrajući da definicija predviđena člankom 101. stavkom 6. posljednjim dijelom rečenice Zakona o trošarinama nije prekoračila granice Direktive 2011/64, u mjeri u kojoj duh i svrha te direktive žele trošarini podvrgnuti proizvode koji, iako nisu namijenjeni za pušenje, ipak to mogu biti, kao i izbjeći zaobilaženje poreznog zakonodavstva ili prava Unije.

               11

               Eko‑Tabak je protiv te odluke podnio žalbu pred Nejyšší správní soud (Vrhovni upravni sud, Republika Češka). To društvo osobito ističe da Direktiva 2011/64 ne sadržava nijednu kategoriju duhanskih proizvoda koja odgovara onoj iz članka 101. stavka 6. zadnjeg dijela rečenice Zakona o trošarinama i da uvjet prema kojem se dotični proizvod može pušiti treba biti ispunjen od trenutka kada je taj proizvod uskladišten u trgovini kako bi se stavio u prodaju. Uostalom, nije dovoljno da se duhanski proizvod može pušiti kako bi se smatrao prerađenim duhanom u smislu te direktive. Naime, uvjet prema kojem se dotični proizvod može pušiti tek je jedan od uvjeta koje duhanski proizvod mora ispuniti kako bi bio kvalificiran kao „duhan za pušenje” u smislu navedene direktive.

               12

               Iako iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da članak 101. Zakona o trošarinama ima za cilj prenijeti u češki pravni sustav članke 2. i 5. Direktive 2011/64, Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud) izražava sumnje u pogledu pitanja jesu li proizvodi poput onih u glavnom postupku prerađeni duhan na koje se ta direktiva primjenjuje. U slučaju negativnog odgovora na to pitanje, on želi znati protive li se članci 2. i 5. navedene direktive tome da država članica podvrgne trošarini takve proizvode.

               13

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da se Sud još nije izjasnio ni o tumačenju članka 2. stavka 1. točke (c) podtočke ii. ni o tumačenju članka 5. Direktive 2011/64, kada je riječ o pojmu „duhana za pušenje”.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev smatra nadalje da je prerađeni duhan u smislu Direktive 2011/64 okarakteriziran poglavito činjenicom da se može pušiti. Ta bi karakteristika također omogućila utvrditi različite skupine ili vrste prerađenog duhana.

               15

               U tim okolnostima, Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Mogu li se osušeni, plosnati, nepravilni, djelomično rascjepkani listovi duhana, koji su bili podvrgnuti postupku primarnog sušenja i kontroliranog vlaženja, koji [sadržavaju] glicerin i koji su prikladni za pušenje nakon jednostavnog postupka pripreme (drobljenjem ili ručnim rezanjem) i/ili njihovi dijelovi, smatrati u cijelosti ili djelomično prerađenim duhanom u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) podtočke (ii) ili članka 5. stavka 1. točke (a) [Direktive 2011/64]?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, protivi li se članak 5., u vezi s člankom 2. Direktive propisu države članice kojime se trošarinama na prerađeni duhan podvrgava i duhan koji nije naveden u člancima 2. i 5. navedene direktive i koji se, iako nije namijenjen pušenju, može pušiti (prikladan je za pušenje) te koji je obrađen za prodaju krajnjem potrošaču?”

         O prethodnim pitanjima

               16

               Prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članak 2. stavak 1. točku (c) i članak 5. stavak 1. Direktive 2011/64 tumačiti na način da su osušeni, plosnati, nepravilni, djelomično rascjepkani listovi duhana i/ili njihovi dijelovi, koji su bili podvrgnuti postupku primarnog sušenja i kontroliranog vlaženja, koji sadržavaju glicerin i koji su nakon jednostavnog postupka pripreme drobljenjem ili ručnim rezanjem, obuhvaćeni pojmom „duhan za pušenje” u smislu tih odredbi.

               17

               U tom smislu valja istaknuti da kao što to proizlazi iz članka 1. Direktive 2011/64 njezina je svrha utvrđivanje općih načela za usklađivanje struktura i stopa trošarine koju države članice primjenjuju na prerađeni duhan. Ta direktiva stoga je dio poreznog zakonodavstva Unije koje se primjenjuje na duhanske proizvode, a čiji je cilj, prema uvodnoj izjavi 2. navedene direktive, osigurati uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta te istodobno visoku razinu zaštite zdravlja.

               18

               K tomu, iz uvodne izjave 3. Direktive 2011/64 proizlazi da se njome, radi postizanja tog cilja, nastoji zajamčiti da primjena poreza koji utječu na potrošnju proizvoda u sektoru prerađenog duhana u državama članicama ne narušava uvjete tržišnog natjecanja i ne sprečava slobodno kretanje tih proizvoda unutar Unije. Osobito, u bitnome je u uvodnoj izjavi 8. te direktive navedeno da se s proizvodima koji su po više obilježja slični proizvodima obuhvaćenima tom direktivom treba postupati kao s njima, dok uvodna izjava 9. iste direktive propisuje da usklađivanje struktura trošarina mora imati za posljedicu to da tržišno natjecanje u različitim kategorijama prerađenog duhana iz iste skupine ne bude narušeno učincima naplate poreza te time dovesti do otvaranja nacionalnih tržišta država članica.

               19

               Članak 2. stavak 1. Direktive 2011/64 klasificira u tri kategorije prerađeni duhan koji je predmet usklađivanja koje se želi postići tom direktivom, od kojih se prva tiče cigareta, druga cigara i cigarilosa, a treća duhana za pušenje.

               20

               Kada je riječ osobito o duhanu za pušenje, iz sadržaja članka 2. stavka 1. točke (c) podtočki i. i ii. navedene direktive proizlazi da se ta kategorija dijeli na dvije potkategorije naslovljene „sitno rezani duhan za savijanje cigareta” i „ostali duhan za pušenje”.

               21

               Članak 5. stavci 1. i 2. Direktive 2011/64 pak definira pojmove „duhan za pušenje” i „sitno rezani duhan za savijanje cigareta”. Tako prvi od tih pojmova obuhvaća i „duhan koji je rezan ili na drugi način usitnjen, svinut ili prešan u blokove i prikladan je za pušenje bez daljnje industrijske obrade” i „duhanske otpatke stavljene u prodaju na malo, a koji nisu obuhvaćeni [definicijom cigareta, cigara ili cigarilosa], i koji su prikladni za pušenje”.

               22

               U ovom slučaju nije sporno da duhanski proizvodi koji su predmet glavnog postupka nisu obuhvaćeni ni pojmom „sitno rezani duhan za savijanje cigareta” u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) podtočke i. i članka 5. stavka 2. Direktive 2011/64 ni pojmom „duhanski otpaci” u smislu članka 5. stavka 1. točke (b) te direktive.

               23

               Stoga, kako bi se odredilo jesu li ti proizvodi obuhvaćeni potkategorijom „ostali duhan za pušenje” iz članka 2. stavka 1. točke (c) podtočke ii. Direktive 2011/64, valja ispitati predstavljaju li „duhan za pušenje” u odnosu na definiciju iz članka 5. stavka 1. točke (a) te direktive.

               24

               S obzirom na ciljeve navedene direktive navedene u točkama 17. i 18. ove presude, pojam „duhan za pušenje” ne može biti predmet uskog tumačenja.

               25

               Iz sadržaja članka 5. stavka 1. točke (a) iste direktive proizlazi da on zahtijeva poštovanje dvaju kumulativnih uvjetâ, odnosno, s jedne strane, da duhan bude rezan ili na drugi način usitnjen, svinut ili prešan u blokove te, s druge strane, da bude prikladan za pušenje bez daljnje industrijske obrade.

               26

               Kada je riječ o prvom uvjetu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da je duhan koji je predmet glavnog postupka svinut ili prešan u blokove.

               27

               Stoga valja utvrditi može li se smatrati da je rezan ili na drugi način usitnjen u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/64.

               28

               U tom pogledu, u nedostatku definicije pojmova „rezan” i „usitnjen” u toj direktivi, kako bi se odredio njihov doseg, treba uputiti na opći i općeprihvaćeni smisao istih (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, t. 46. i navedenu sudsku praksu). Ti pojmovi, čije je uobičajeno značenje osobito široko, posebno označavaju, kada je riječ o prvom, rezultat postupka koji se sastoji od uklanjanja dijela ili komada nečega instrumentom za rezanje, a što se tiče drugog, rezultat postupka koji se sastoji od razdvajanja ili podjele nečega.

               29

               Posljedično, u mjeri u kojoj se proizvodi koji su predmet glavnog postupka, prema naznakama koje je pružio sud koji je uputio zahtjev, sastoje od djelomično rascjepkanih listova duhana, te proizvode mora se smatrati duhanom koji je rezan ili na drugi način usitnjen u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/64.

               30

               Kada je riječ o pojmu „industrijska prerada”, korištenom u članku 5. stavku 1. točki (a), taj pojam odnosi se općenito na preradu, obično značajnu, prema standardiziranom postupku od sirovine u materijalna dobra.

               31

               Iz sudske prakse suda proizlazi u bitnome da jednostavni postupci kojima se nedovršeni duhanski proizvod želi učiniti prikladnim za pušenje, poput umetanja smotuljka duhana u omot za cigaretu, ne predstavljaju industrijsku obradu (vidjeti analogijom, presude od 24. rujna 1998., Brinkmann, C‑319/96, EU:C:1998:429, t. 18. i 20., i od 10. studenoga 2005, Komisija/Njemačka, C‑197/04, EU:C:2005:672, t. 31.i 32.).

               32

               U tim okolnostima, treba smatrati da je prikladan za pušenje bez naknadne „industrijske obrade” u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/64, prerađeni duhan koji je spreman ili može lako postati spreman, neindustrijskim metodama, za pušenje.

               33

               U ovom slučaju, kao što proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, proizvodi koji su predmet glavnog postupka bili su predmet postupka primarnog sušenja i kontroliranog vlaženja, sadržavaju glicerin i prikladni su za pušenje nakon jednostavnog postupka pripreme drobljenjem ili ručnim rezanjem. Uz uvjet da sud koji je uputio zahtjev izvrši provjeru, očito je da ti proizvodi ispunjavaju i drugi uvjet iz točke 25. ove presude i, stoga, ulaze u pojam „duhan za pušenje” kako je utvrđen člankom 5. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2011/64.

               34

               U tim okolnostima, s obzirom da takvi proizvodi nisu „sitno rezani duhan za savijanje cigareta” u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) podtočke i. te direktive, oni se moraju smatrati obuhvaćenima pojmom „ostali duhan za pušenje” u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) podtočke ii. navedene direktive.

               35

               S obzirom na sva prethodna razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 1. točku (c) i članak 5. stavak 1. Direktive 2011/64 treba tumačiti na način da su osušeni, plosnati, nepravilni, djelomično rascjepkani listovi duhana i/ili njihovi dijelovi, koji su bili podvrgnuti postupku primarnog sušenja i kontroliranog vlaženja, koji sadržavaju glicerin i koji su prikladni za pušenje nakon jednostavnog postupka pripreme drobljenjem ili ručnim rezanjem obuhvaćeni pojmom „duhan za pušenje” u smislu tih odredbi.

               36

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 1. točku (c) i članak 5. stavak 1. Direktive Vijeća 2011/64/EU od 21. lipnja 2011., o strukturi i stopama trošarine koje se primjenjuju na prerađeni duhan, treba tumačiti na način da su osušeni, plosnati, nepravilni, djelomično rascjepkani listovi duhana i/ili njihovi dijelovi, koji su bili podvrgnuti postupku primarnog sušenja i kontroliranog vlaženja, koji sadržavaju glicerin i koji su prikladni za pušenje nakon jednostavnog postupka pripreme drobljenjem ili ručnim rezanjem obuhvaćeni pojmom „duhan za pušenje” u smislu tih odredbi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 16. svibnja 2013. # Dwarka Nath Kalsi i Ajit Nath Kalsi protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-80/11.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. srpnja 2017.#Savant Systems LLC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom opoziva – Verbalni žig Europske unije SAVANT – Stvarna uporaba žiga – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-110/16.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. rujan 27.#Partena ASBL protiv Les Tartes de Chaumont-Gistoux SA.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour du travail de Bruxelles.#Predmet C-137/11.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 15. prosinca 2009. # Trubion Pharmaceuticals, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-412/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. svibnja 2006.#Commissioners of Customs & Excise i Attorney General protiv Federation of Technological Industries i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-384/04.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 18. lipnja 2015.#EG protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Primici od rada – Naknada za kućanstvo – Uvjet za dodjelu – Istospolni par – Registrirano izvanbračno partnerstvo prema belgijskom pravu – Članak 1. stavak 2. točka (c) podtočka (iv) Priloga VII. Pravilniku o osoblju – Pristup civilnom braku u drugoj državi članici – Načelo nediskriminacije na temelju spolne orijentacije – Naknada za nastanjenje.#Predmet F-79/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 7. listopada 2010.#Secretary of State for Work and Pensions protiv Taous Lassal.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Zahtjev za prethodnu odluku - Slobodno kretanje osoba - Direktiva 2004/38/EZ - Članak 16.#Predmet C-162/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2. travnja 2009.#Kazneni postupak protiv Rafet Kqiku.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Karlsruhe - Njemačka.#Predmet C-139/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. listopad 16.#Mađarska protiv Republika Slovačka.#Predmet C-364/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. veljače 2011.#Vicoplus SC PUH (C-307/09), BAM Vermeer Contracting sp. zoo (C-308/09) i Olbek Industrial Services sp. zoo (C-309/09) protiv Minister van Sociale Zaken en Werkgelegenheid.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Slobodno pružanje usluga - Prijelazne mjere - Direktiva 96/71/EZ.#Spojeni predmeti C-307/09, C-308/09 i C-309/09.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2013. lipanj 26.#Mohammed Achab protiv Europski gospodarski i socijalni odbor (EGSO.#Predmet F-21/12.


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 22. ožujka 2017.#Windrush Aka LLP protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom opoziva – Verbalni žig Europske unije The Specials – Stvarna uporaba – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Odobrenje nositelja žiga – Članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-336/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      22. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak opoziva — Verbalni žig Europske unije The Specials — Stvarna uporaba — Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Pristanak nositelja žiga — Članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009“
      U predmetu T‑336/15,

         Windrush Aka LLP, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupaju M. S. Malynicz, QC, i S. Britton, solicitor,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa J. Crespo Carillo, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom,

         Jerry Dammers, sa stalnom adresom u Londonu, kojeg zastupaju C. Fehler, solicitor, H. Cuddigan i B. Brandreth, barristers,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 18. ožujka 2015. (predmet R 1412/2014‑1), koja se odnosi na postupak opoziva između društva Windrush Aka i J. Dammersa,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, V. Valančius (izvjestitelj) i U. Öberg, suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 25. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 20. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 20. studenoga 2015.,
      nakon rasprave održane 6. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Jerry Dammers registrirao je 27. srpnja 2005. pri Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)], verbalni žig Europske unije The Specials pod brojem 3725082.

               2

               Proizvodi i usluge za koje je spomenuti žig Europske unije bio registriran pripadaju razredima 9., 16., 25. i 41. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen, i odgovaraju, za svaki od navedenih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 9.: „znanstveni, nautički, geodetski, fotografski, kinematografski i optički aparati i instrumenti kao i aparati i instrumenti za vaganje, mjerenje, signalizaciju, kontrolu (inspekciju), za pomoć (spašavanje) i za obuku; aparati i instrumenti za vođenje, distribuiranje, transformiranje, akumuliranje, podešavanje ili upravljanje električne struje; aparati za snimanje, prijenos ili reprodukciju zvuka ili slika; magnetne podloge za snimanje, akustičke ploče; kompaktne ploče, DVD i drugi numerički nosači za snimanje, mehanizmi za uređaje koji se pokreću uz prethodno ubacivanje kovanica; registarske blagajne, računari, oprema za obradu podataka i računala, uređaji za gašenje požara”;

                        —

                        razred 16.: „Pakiranje kompaktnih diskova, audiotraka i DVD‑ova; fotografije, tiskarski proizvodi i znakovi u obliku ovitaka, knjižice i etikete za kompaktne diskove, audiotrake i DVD‑ove; fotografije, tiskarski proizvodi i znakovi za proizvodnju plakata”;

                        —

                        razred 25.: „odjeća, obuća, pokrivala za glavu”;

                        —

                        razred 41.: „obuka, stručno osposobljavanje, razonoda, sportske i kulturne djelatnosti”.

               3

               Tužitelj, društvo Windrush Aka LLP, podnio je 30. listopada 2012. zahtjev za opoziv navedenog žiga Europske unije na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 za sve proizvode i usluge navedene u točki 2. ove presude zbog nepostojanja stvarne primjene tog žiga.

               4

               Odlukom od 17. ožujka 2014. Odjel za poništaje djelomično je priznao zahtjev za opoziv. Izrekao je opoziv spornog žiga za proizvode i usluge navedene u točki 2. gore, s iznimkom „kompaktnih ploča [audio‑video]” i „elektroničkih izdanja koja se mogu preuzimati”, obuhvaćenih razredom 9., za koje je zadržao valjanost registracije spornog žiga.

               5

               Tužitelj je 19. svibnja 2014. na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 podnio žalbu pred EUIPO‑om protiv odluke Odjela za poništaje u dijelu u kojem je zadržana valjanost spornog žiga za proizvode navedene u točki 4. gore.

               6

               Odlukom od 18. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a djelomično je prihvatilo žalbu. Poništilo je odluku Odjela za poništaje u dijelu u kojem je on zadržao valjanost registracije spornog žiga za „elektronička izdanja koja se mogu preuzimati”, obuhvaćena razredom 9., i izreklo opoziv žiga za te proizvode. Nasuprot tomu, ono je potvrdilo valjanost spornog žiga za „kompaktne ploče [audio‑video]” iz razreda 9. zato što je treći rabio taj žig uz intervenijentov pristanak i zato što je bio predmet stvarne uporabe za navedene proizvode.

         Zahtjevi stranaka

               7

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               8

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               9

               Tužitelj u prilog svojoj tužbi navodi samo jedan razlog, koji se u biti temelji na povredi članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 time što je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je intervenijent valjano dao pristanak trećemu na uporabu spornog žiga, u smislu te odredbe.

               10

               Valja podsjetiti da članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 u biti predviđa da se prava nositelja žiga Europske unije proglašavaju opozvanima na temelju zahtjeva podnesenog EUIPO‑u ako se tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina žig nije stvarno rabio u Europskoj uniji u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a da ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.

               11

               U tom se pogledu, u smislu članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, uporaba žiga uz nositeljev pristanak smatra nositeljevom uporabom.

               12

               Uvodno treba istaknuti da u tužbi tužitelj nije doveo u pitanje ocjenu žalbenog vijeća prema kojoj je sporni žig bio predmet stvarne uporabe što se tiče „kompaktnih ploča [audio‑video]”, obuhvaćenih razredom 9.

               13

               Međutim, na raspravi je dokazao da je iznos davanja koje se intervenijentu plaćalo za uporabu spornog žiga i koje je on podnio EUIPO‑u prenizak za dokazivanje stvarne uporabe spornog žiga. Tu tvrdnju, s obzirom na to da se njome prvi put na raspravi želi dovesti u pitanje ocjena Odjela za poništaje o stvarnoj uporabi spornog žiga, treba odbaciti kao nedopuštenu. Naime, ne može se smatrati dopunom tužbenom razlogu koji se temelji na povredi članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 ili da je u uskoj vezi s navedenim tužbenim razlogom.

               14

               Iz navedenog slijedi da bi Opći sud trebao utvrditi samo je li stvarna uporaba spornog žiga za te proizvode bila izvršena uz intervenijentov pristanak u smislu članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

               15

               U prilog svojem jedinom tužbenom razlogu tužitelj iznosi pet prigovora.

         Prvi prigovor, koji se temelji na nedostatku primjene članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009

               16

               Tužitelj ističe da je žalbeno vijeće pogrešno navelo članak 15. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 u pobijanoj odluci, s obzirom na to da ta odredba nije bila relevantna za donošenje odluke u predmetu koji se vodio pred njim, za razliku od članka 15. stavka 2. navedene uredbe.

               17

               Prema članku 15. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 207/2009, dokazivanje stvarne uporabe žiga također obuhvaća dokazivanje njegove uporabe u obliku koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter žiga u odnosu na oblik u kojem je registriran.

               18

               Svrha je te odredbe, koja izbjegava nametanje stroge sukladnosti između oblika u kojem se žigom koristi i oblika u kojem je on registriran, omogućiti njegovu nositelju da na znaku prilikom njegova gospodarskog iskorištavanja učini izmjene koje, bez mijenjanja njegova razlikovnog karaktera, omogućuju bolju prilagodbu zahtjevima prodaje i promidžbe predmetnih proizvoda ili usluga. U skladu sa svojom svrhom, materijalno područje primjene te odredbe treba biti ograničeno na situacije u kojima znak kojim se nositelj žiga konkretno koristi za označavanje proizvoda ili usluga za koje je taj žig registriran čini oblik u kojem se taj žig komercijalno iskorištava (vidjeti presudu od 10. prosinca 2015., Sony Computer Entertainment Europe/OHIM Marpefa (Vieta), T‑690/14, neobjavljenu, EU:T:2015:950, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               19

               U ovom je slučaju nesporno da pitanje eventualne primjene spornog žiga u obliku različitom od onoga u kojem je bio registriran nije bilo predmet spora pred Odjelom za poništaje, kao ni pred žalbenim vijećem.

               20

               Nadalje, stranke u sporu suglasne su da je na temelju članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće bilo pozvano odlučiti o pitanju je li intervenijent pristao na to da treći rabi sporni žig i da, navodeći članak 15. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009, žalbeno vijeće nije navelo relevantnu odredbu u tu svrhu.

               21

               Međutim, mora se utvrditi da je žalbeno vijeće u točkama 38. do 45. pobijane odluke istraživalo je li intervenijent dao svoj pristanak trećemu na uporabu spornog žiga. Naime, ono je u tu svrhu tumačilo ugovor na koji se pozivao tužitelj – sklopljen 8. lipnja 1979. između intervenijenta i ostalih umjetnika, s jedne strane, i diskografske kuće, s druge strane – kako bi ustanovilo proizlazi li iz tog ugovora da je intervenijent pristao na to da ta diskografska kuća rabi naziv grupe „The Specials”. U tom je pogledu utvrdilo da je odnosna diskografska kuća rabila taj naziv uz intervenijentov pristanak.

               22

               Prema tome, treba utvrditi da je žalbeno vijeće odlučivalo o postavljenom pitanju je li intervenijent pristao na to da treći rabi sporni žig i da je u tu svrhu primijenilo članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.

               23

               Iz toga slijedi da činjenica da je Odjel za poništaje naveo članak 15. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009 umjesto članka 15. stavka 2. te uredbe predstavlja povredu strogo formalne prirode koja nije utjecala na ishod ocjenjivanja Odjela za poništaje o pitanju o kojem je bio pozvan odlučivati.

               24

               Stoga prvi prigovor treba odbiti.

         Drugi prigovor, koji proizlazi iz povrede pojma pristanka kao autonomnog pojma prava Unije

               25

               Tužitelj ističe da, time što nije uzelo u razmatranje članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 kako bi procijenilo je li intervenijent dao pristanak trećemu na uporabu spornog žiga, žalbeno vijeće nije prepoznalo činjenicu da je pojam pristanka na uporabu trebao biti tumačen samo u smislu prava Unije. U tom se pogledu Odjel za poništaje pogrešno oslonio na nepostojanje odluka High Courta of Justice (England and Wales) (Visoki sud (Engleska i Wales), Ujedinjena Kraljevina) kako bi odbio tužiteljeve argumente, tumačeći relevantne odredbe ugovora od 8. lipnja 1979.

               26

               Osim toga, prema tužitelju, žalbeno je vijeće na pogrešan način tumačilo pojedine odredbe ugovora od 8. lipnja 1979., ne smatrajući da taj ugovor obuhvaća cesiju svih prava relevantnih za uporabu naziva grupe „The Specials” na trećega u vezi s glazbenim snimkama navedene grupe.

               27

               Što se tiče, kao prvo, tužiteljeva argumenta prema kojem žalbeno vijeće nije uzelo u obzir pojam pristanka na uporabu samo prema pravu Unije, treba utvrditi da se on temelji na premisi prema kojoj navedeno vijeće nije uzelo u razmatranje članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 kako bi procijenilo je li intervenijent dao pristanak trećemu na uporabu žiga. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 22. gore, ocjene žalbenog vijeća o tom pitanju temeljile su se na članku 15. stavku 2. Uredbe br. 207/2009.

               28

               Osim toga, u točki 40. pobijane odluke žalbeno je vijeće istaknulo da je jedino High Court of Justice (England and Wales) (Visoki sud (Engleska i Wales)) pozvan odlučivati o ugovoru od 8. lipnja 1979., s obzirom na to da je taj ugovor uređen engleskim pravom. Nadodalo je da se tužitelj nije pozvao ni na jednu odluku tog suda koja bi mogla potkrijepiti njegovu tvrdnju prema kojoj su prava na naziv glazbene grupe „The Specials” prenesena na trećega.

               29

               Iz točke 40. pobijane odluke proizlazi da se žalbeno vijeće pozvalo na nepostojanje eventualnih odluka potonjeg suda samo kako bi utvrdilo da tužiteljeve tvrdnje nisu bile potkrijepljene. Nasuprot tomu, nije moguće zaključiti, kao što to čini tužitelj, da je žalbeno vijeće ocjenjivalo intervenijentov pristanak s obzirom na takve odluke, a ne s obzirom na članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, kao što je to pravilno učinilo.

               30

               Posljedično, tužiteljev argument treba odbiti.

               31

               Kao drugo, kad je riječ o tužiteljevu argumentu koji proizlazi iz pogrešnog tumačenja pojedinih odredbi ugovora od 8. lipnja 1979., valja ga razmatrati zajedno s četvrtim argumentom, kojim tužitelj predbacuje žalbenom vijeću da nije uzelo u razmatranje pojedine odredbe potonjeg ugovora.

               32

               Drugi prigovor stoga treba odbiti.

         Treći prigovor, koji proizlazi iz prebacivanja tereta dokazivanja davanja pristanka trećemu na uporabu spornog žiga

               33

               Tužitelj ističe da to što žalbeno vijeće nije uzelo u obzir članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 znači da je ono, kršeći navedenu odredbu, prebacilo teret dokazivanja davanja pristanka trećemu na uporabu spornog žiga. Naime, žalbeno je vijeće pogrešno predbacilo tužitelju da nije naveo sudske odluke kako bi podupro svoje tvrdnje koje se tiču pojedinih odredbi ugovora od 8. lipnja 1979. Međutim, navedeno vijeće trebalo je od intervenijenta tražiti da podnese dodatne dokazne elemente o svojem pristanku na uporabu spornog žiga ako je smatralo da su dotad podneseni elementi nedostatni, a nije bilo na tužitelju da dokazuje izostanak intervenijentova pristanka.

               34

               Valja podsjetiti da je u okviru postupka opoziva na nositelju spornog žiga da podnese dokaz da je dao pristanak trećemu na navodnu uporabu tog žiga (vidjeti presudu od 13. siječnja 2011., Park/OHIM Bae (PINE TREE), T‑28/09, neobjavljenu, EU:T:2011:7, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U predmetnom slučaju, kao što to pravilno dokazuje tužitelj, na intervenijentu je da podnese dokaz da je dao pristanak trećemu na uporabu žiga.

               36

               Nasuprot tomu, tužitelj nije u pravu kada ističe da je žalbeno vijeće na njega stavilo teret dokazivanja nepostojanja takvog pristanka.

               37

               Naime, kao prvo, s jedne strane, iz točke 4. pobijane odluke proizlazi da je intervenijent u svojem očitovanju na tužiteljev zahtjev za opoziv podnio izvatke pristojbi plaćenih kao protučinidbu za uporabu trećih spornog žiga. S druge strane, žalbeno je vijeće u točkama 42. i 43. navedene odluke istaknulo da je uporaba trećega spornog žiga omogućila plaćanje davanja intervenijentu tijekom cjelokupnog razdoblja u kojem je trebalo dokazati uporabu spornog žiga, na temelju čega je potonje vijeće izvelo zaključak o postojanju pristanka trećemu na uporabu spornog žiga. Iz toga proizlazi da je na temelju dokaznih elemenata koje je podnio intervenijent Odjel za poništaje izveo zaključak o postojanju navedenog pristanka, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 34. gore.

               38

               Kao drugo, kao što je to navedeno u točki 29. gore, žalbeno vijeće nije ispitivalo intervenijentov pristanak trećemu na uporabu spornog žiga s obzirom na moguće odluke High Courta of Justice (England and Wales) (Visoki sud (Engleska i Wales)).

               39

               Prema tome, tužitelj ne može tvrditi da je žalbeno vijeće na njega stavilo teret dokazivanja nepostojanja intervenijentova pristanka trećemu na uporabu spornog žiga.

               40

               Iz toga slijedi da treći prigovor treba odbiti.

         Četvrti prigovor, koji proizlazi iz neuzimanja u obzir određenih odredbi ugovora od 8. lipnja 1979.

               41

               Tužitelj predbacuje žalbenom vijeću da nije uzelo u obzir pojedine odredbe ugovora od 8. lipnja 1979., iz kojih proizlazi da je intervenijent prenio prava vezana uz aktivnost glazbene grupe „The Specials”, među kojima su prava koja se odnose na svaku uporabu naziva te grupe, uključujući i njegovu uporabu kao žiga, na način da više nije bio nositelj navedenih prava. Dodaje da zbog prijenosa tih prava dokazni elementi koje je podnio intervenijent, suprotno onomu što je žalbeno vijeće utvrdilo, nisu bili takve naravi da bi se ustanovilo da je dao pristanak trećemu na uporabu spornog žiga.

               42

               Kao prvo, kad je riječ o argumentu koji se odnosi na navodni intervenijentov prijenos prava na temelju ugovora od 8. lipnja 1979., EUIPO osporava njegovu dopuštenost. Ističe da tužitelj tim argumentom zapravo tvrdi da intervenijent nije imao pravo tražiti registraciju spornog žiga i da je posljedično bio u zloj vjeri u trenutku podnošenja zahtjeva za registraciju tog žiga u smislu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Međutim, s jedne strane, ta se odredba ne može primijeniti u okviru postupka opoziva žiga Europske unije i, s druge strane, članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 odnosi se na uporabu žiga, a ne na njegovo vlasništvo.

               43

               Valja podsjetiti da se, na temelju članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, ništavost žiga Europske unije proglašava na temelju zahtjeva podnesenog EUIPO‑u ili na temelju protutužbe u postupku zbog povrede kada je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave žiga.

               44

               U ovom slučaju tužitelj ističe da uporaba spornog žiga proizlazi iz prava koja je, kako on tvrdi, intervenijent prenio na temelju ugovora od 8. lipnja 1979. i kojih zato više nije bio nositelj u trenutku podnošenja zahtjeva za registraciju žiga.

               45

               Dakako, taj se argument može tumačiti na način kao da podrazumijeva da intervenijent ne može podnijeti zahtjev za registraciju naziva glazbene grupe „The Specials” kao žiga Europske unije. Međutim, tužitelj se u postupku opoziva spornog žiga nije pozvao na intervenijentovu zlu vjeru u trenutku podnošenja zahtjeva za registraciju navedenog žiga, sukladno članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009.

               46

               Naime, tužitelj samo smatra da intervenijent nije mogao dati pristanak trećemu, u smislu članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, na uporabu spornog žiga tijekom razdoblja u kojem stvarna uporaba mora biti dokazana jer više nije bio nositelj prava prenesenih na temelju ugovora od 8. lipnja 1979. Posljedično, nije točno da EUIPO dovodi u pitanje dopuštenost tužiteljeva argumenta.

               47

               Međutim, EUIPO s pravom osporava osnovanost tog argumenta. Naime, mora se utvrditi da je irelevantan za utvrđivanje, u skladu s člankom 51. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, da sporni žig nije bio predmet intervenijentove stvarne uporabe ili one uz njegov pristanak.

               48

               Treba podsjetiti da se ratio legis zahtjeva prema kojem žig mora biti predmet stvarne uporabe da bi bio zaštićen pravom Unije temelji na činjenici da se EUIPO‑ov registar ne može smatrati strateškom i statičnom prijavom koja neaktivnom imatelju daje zakonski monopol neodređenog trajanja (presuda od 15. rujna 2011., centrotherm Clean Solutions/OHIM– Centhrotherm Systemtechnik (CENTROTHERM), T‑427/09, EU:T:2011:480, t. 24.).

               49

               U predmetnom slučaju treba podsjetiti da je intervenijent ishodio registraciju spornog žiga 27. srpnja 2005. i da je, kao nositelj žiga, sukladno odredbama članka 9. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 207/2009, uživao isključivo pravo na tom žigu. Iz odredbi članaka 51. i 55. Uredbe br. 207/2009 proizlazi pak da žig Europske unije uživa presumpciju valjanosti (vidjeti analogijom presude od 13. rujna 2013., Fürstlich Castell’sches Domänenamt/OHIM – Castel Frères (CASTEL), T‑320/10, EU:T:2013:424, t. 27. i od 25. studenoga 2015., Ewald Dörken/OHIM – Schürmann (VENT ROLL), T‑223/14, neobjavljenu, EU:T:2015:879, t. 56.).

               50

               Iz toga proizlazi da se tužitelj u prilog svojoj tužbi koja se tiče postupka opoziva na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 ne može svrhovito osloniti na navodnu cesiju prava na naziv glazbene grupe „The Specials” ugovorom od 8. lipnja 1979., kako bi dokazao da sporni žig, registriran 27. srpnja 2005., nije bio predmet intervenijentove stvarne uporabe ili one uz njegov pristanak, u smislu članka 15. Uredbe br. 207/2009.

               51

               Kao drugo, kad je riječ o argumentu koji proizlazi iz nedostatka dokazne vrijednosti dokaznih elemenata koje je podnio intervenijent, valja podsjetiti da je na njemu bilo da pruži dokaz o tome da je dao pristanak trećemu na uporabu žiga.

               52

               Usto treba naglasiti da, imajući na umu važnost učinka odricanja nositelja žiga Europske unije od isključivog prava njegova korištenja do kojeg dolazi davanjem pristanka, taj pristanak mora biti izražen na način koji ne ostavlja mjesta sumnji da postoji volja za odricanjem od tog prava. Takva volja obično proizlazi iz izričite formulacije pristanka. Međutim, ne može se isključiti da u pojedinim slučajevima može proizlaziti na implicitan način iz elemenata koji prethode, istodobni su ili slijede nakon uporabe trećega spornog žiga, a koji također nepobitno pokazuju odricanje nositelja od svojeg prava (vidjeti presudu od 13. siječnja 2011., PINE TREE, T‑28/09, neobjavljenu, EU:T:2011:7, t. 61. i navedenu sudsku praksu; presudu od 30. siječnja 2015., Now Wireless/OHIM – Starbucks (HK) (now), T‑278/13, neobjavljenu, EU:T:2015:57, t. 35.).

               53

               U ovom slučaju, budući da je tužitelj podnio zahtjev za opoziv 30. listopada 2012., razdoblje od pet godina iz gore navedene odredbe trajalo je od 30. listopada 2007. do 29. listopada 2012. (u daljnjem tekstu: predmetno razdoblje).

               54

               Kako bi dokazao stvarnu uporabu spornog žiga tijekom predmetnog razdoblja, intervenijent je EUIPO‑u podnio pisma koja mu je poslao stručnjak za računovodstvo, a u kojima su detalji o davanjima što su mu ih platili treći koji su rabili sporni žig između 2007. i 2012., kao i detaljne izvatke o tim davanjima za isto razdoblje.

               55

               Tužitelj ne osporava autentičnost tih dokumenata. Nasuprot tomu, ističe da oni ne dokazuju u dovoljnoj mjeri intervenijentov pristanak trećima koji su spomenuti u navedenim dokumentima na uporabu spornog žiga.

               56

               Taj argument treba odbiti. Naime, prema sudskoj praksi, kada nositelj žiga Europske unije ističe radnje uporabe trećega spornog žiga u prilog pozivanju na svoju stvarnu uporabu u smislu članka 15. Uredbe br. 207/2009, on implicitno tvrdi da se ta uporaba odvijala uz njegov pristanak (vidjeti presude od 13. siječnja 2011., PINE TREE, T‑28/09, neobjavljenu, EU:T:2011:7, t. 62. i navedenu sudsku praksu i od 30. siječnja 2015., now, T‑278/13, neobjavljenu, EU:T:2015:57, t. 36. i navedenu sudsku praksu). Usto, čini se malo vjerojatnim da bi, da je ta uporaba bila protivna njegovoj volji, intervenijent mogao raspolagati tim dokumentima i da bi ih mogao podnijeti kao dokaze uporabe spornog žiga.

               57

               Dakle, može se utvrditi da ti elementi čine dovoljno čvrstu osnovu kako bi se moglo zaključiti da je uporaba spornog žiga bila izvršena uz intervenijentov pristanak tijekom predmetnog razdoblja.

               58

               Posljedično, žalbeno je vijeće pravilno, s jedne strane, u točki 42. pobijane odluke navelo da je intervenijent primio plaćanje davanja kao protučinidbu za odobrenje uporabe spornog žiga dano trećima i, s druge strane, u točki 45. te odluke utvrdilo da se taj žig rabio uz intervenijentov pristanak.

               59

               Zato četvrti prigovor treba odbiti.

         Peti prigovor, koji proizlazi iz razmatranja irelevantnih izjava

               60

               Tužitelj predbacuje žalbenom vijeću da je ocjenjivalo je li intervenijent dao pristanak trećemu na uporabu spornog žiga, u smislu članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, vodeći računa o trima razmatranjima koja, prema njegovu mišljenju, nisu u tu svrhu bila mjerodavna. Kao prvo, nije relevantna okolnost, koju je žalbeno vijeće navelo u točki 42. pobijane odluke, prema kojoj se prava vezana uz neko ime ili žig obično ne prenose u okviru ugovora o registraciji koji veže umjetnika i diskografsku kuću. Kao drugo, također nije relevantna činjenica, utvrđena u točki 43. pobijane odluke, da diskografska kuća s kojom je intervenijent sklopio ugovor 8. lipnja 1979. nije ništa poduzela kako bi potraživala prava na sporni žig pred EUIPO‑om. Kao treće, činjenica da žalbeno vijeće u točki 44. pobijane odluke tumači da tužiteljevi argumenti teže utvrđivanju zle vjere u trenutku podnošenja zahtjeva za sporni žig u smislu članka 52. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 činjenično ga obvezuje da podnese zahtjev za poništaj spornog žiga na tom temelju. Međutim, pitanje eventualne intervenijentove zle vjere nije mjerodavno za ocjenu njegova pristanka trećemu na uporabu spornog žiga.

               61

               Kao što je to navedeno u točkama 37. i 54. gore, žalbeno je vijeće donijelo zaključak o postojanju intervenijentova pristanka na temelju dokaznih elemenata koje je potonji podnio, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 34. gore, poglavito dopisa stručnjaka za računovodstvo s detaljima o davanjima koja su mu plaćena kao protučinidba tijekom mjerodavnog razdoblja. Kao što to proizlazi iz gore navedene točke 57., ti su elementi sami po sebi bili dovoljni za utvrđenje da je intervenijent dao pristanak trećemu na uporabu spornog žiga, u smislu članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

               62

               Nadalje, potrebno je utvrditi da kritizirani navodi žalbenog vijeća nisu sami po sebi težili utvrđivanju intervenijentova pristanka, nego su dali odgovor na tužiteljeve argumente iznesene pred navedenim vijećem, kao što su sažeti u točki 14. od prve do pete crtice i u točki 39. pobijane odluke.

               63

               Iz toga proizlazi da je peti prigovor neutemeljen i da ga stoga treba odbiti.

               64

               S obzirom na to da nijedan od prigovora koje je naveo tužitelj nije osnovan, jedini tužbeni razlog treba odbiti te, u skladu s time, tužbu treba u cijelosti odbiti.

         Troškovi

               65

               Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno EUIPO‑ovu i intervenijentovu zahtjevu.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Tužba se odbija.

                           2)

                           Društvu Windrush Aka LLP nalaže se snošenje troškova postupka.

                           Pelikánová

                           Valančius

                           Öberg

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. ožujka 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 22. svibnja 2014. # NIIT Insurance Technologies Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-228/13.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 19. srpnja 2017.#Europski parlament protiv Sonje Meyrl.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Poništenje pobijane odluke u prvom stupnju – Otkaz – Pravo na saslušanje – Načelo dobre uprave – Dužna pažnja – Očita pogreška u ocjeni – Zloupotreba ovlasti.#Predmet T-699/16 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 24. studenoga 2016.#SeNaPro GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Dolokorn – Raniji verbalni žig Europske unije DOLOPUR – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-769/15.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 10. veljače 2015.#Boehringer Ingelheim International GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice ANGIPAX – Raniji verbalni žig Zajednice ANTISTAX – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑368/13.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 27. veljače 2014.#Federaal agentschap voor de opvang van asielzoekers protiv Selver Saciri i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbeidshof te Brussel.#Direktiva 2003/9/EZ – Minimalni standardi za prihvat tražitelja azila – Članak 13. stavak 1. – Rok za dodjeljivanje materijalnih uvjeta za prihvat – Članak 13. stavak 2. – Mjere koje se odnose na materijalne uvjete za prihvat – Jamstva – Članak 13. stavak 5. – Određivanje i dodjeljivanje minimalnih uvjeta prihvata tražiteljima azila – Iznos dodijeljene pomoći – Članak 14. – Modaliteti materijalnih uvjeta prihvata – Popunjenost tijela za prihvat – Upućivanje na nacionalne sustave socijalne zaštite – Osiguranje materijalnih uvjeta prihvata u obliku novčane pomoći.#Predmet C‑79/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Direktiva 2003/9/EZ — Minimalni standardi za prihvat tražitelja azila — Članak 13. stavak 1. — Rok za dodjeljivanje materijalnih uvjeta za prihvat — Članak 13. stavak 2. — Mjere koje se odnose na materijalne uvjete za prihvat — Jamstva — Članak 13. stavak 5. — Određivanje i dodjeljivanje minimalnih uvjeta prihvata tražiteljima azila — Iznos dodijeljene pomoći — Članak 14. — Modaliteti materijalnih uvjeta prihvata — Popunjenost tijela za prihvat — Upućivanje na nacionalne sustave socijalne zaštite — Osiguranje materijalnih uvjeta prihvata u obliku novčane pomoći“
      U predmetu C‑79/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Arbeidshof te Brussel (Belgija), odlukom od 7. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 15. veljače 2013., u postupku

         Federaal agentschap voor de opvang van asielzoekers

      protiv

         Selvera Sacirija,

         Danijele Dordevic,

         Danjela Sacirija, kojeg zastupaju Selver Saciri i Danijela Dordevic,

         Sanele Saciri, koju zastupaju Selver Saciri i Danijela Dordevic,

         Denisa Sacirija, kojeg zastupaju Selver Saciri i Danijela Dordevic,

         Openbaar Centrum voor Maatschappelijk Welzijn van Diest,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za belgijsku vladu, C. Pochet i T. Materne, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Ishaque, advocaat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, F.‑X. Bréchot i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, K. Pawłowska i B. Czech, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 5. Direktive 2003/9/EZ Vijeća od 27. siječnja 2003. o uvođenju minimalnih standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za azil (SL L 31, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 29.), zajedno s člankom 13. stavcima 1. i 2. i člankom 14. stavcima 1., 3., 5. i 8. iste direktive.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Federaal agentschap voor de opvang van asielzoekers (savezna agencija za prihvat tražitelja azila, u daljnjem tekstu: Fedasil) i Selvera Sacirija i Danijele Dordevic, u svoje ime i u svojstvu zakonskih zastupnika svoje maloljetne djece Danjela Sacirija, Denisa Sacirija i Sanele Saciri (u daljnjem tekstu: obitelj Saciri), kao i Openbaar Centrum voor Maatschappelijk Welzijn van Diest (javni centar za socijalnu djelatnost, u daljnjem tekstu: JCSD) zbog Fedasilova odbijanja dodjeljivanja socijalne pomoći obitelji Saciri iz razloga nemogućnosti osiguranja njihovog smještaja u centru za smještaj tražitelja azila.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 7. Direktive 2003/9 navodi:
               „Trebalo bi utvrditi minimalne standarde za prihvat tražitelja azila koji će uobičajeno biti dovoljni da im se osigura razina dostojanstvenog življenja i životni uvjeti koji se mogu uspoređivati s onima u svim državama članicama.“

               4

               Članak 1. te direktive određuje:
               „Svrha je ove Direktive utvrđivanje minimalnih standarda za prihvat tražitelja azila u državama članicama.“

               5

               Prema odredbama članka 2. navedene direktive, za potrebe iste navedeno je:
               „[...]

                        (j)

                        ,materijalni uvjeti prihvata' znači uvjeti prihvata koji obuhvaćaju stanovanje, hranu i odjeću dane u naravi ili u obliku novčane pomoći ili u vaučerima, kao i pripomoć za svakodnevne troškove;

                  [...]“

               6

               Članak 5. stavak 1. iste direktive određuje:
               „Države članice će, u razumnom roku koji ne prelazi petnaest dana od podnošenja njihovog zahtjeva za azil kod nadležnog tijela, informirati tražitelje azila o svim pogodnostima koje imaju i o obavezama kojima moraju udovoljiti, a koje se odnose na uvjete prihvata.
               [...]“

               7

               Članak 13. Direktive 2003/9, koji sadrži opća pravila o materijalnim uvjetima prihvata i o zdravstvenoj skrbi, navodi:
               „1.   Države članice moraju osigurati da su podnositelji prijave upoznati s uvjetima materijalnih primanja [materijalnim uvjetima prihvata] kada podnose zahtjev za azil.
               2.   Države članice moraju odrediti uvjete materijalnih primanja [materijalne uvjete prihvata] kako bi osigurale da životni standard bude primjeren očuvanju zdravlja podnositelja prijave i koja im mogu osigurati egzistenciju.
               Države članice moraju u skladu s člankom 17. osigurati da je osiguran takav životni standard i osobama s posebnim potrebama, kao i osobama koje su u pritvoru.
               [...]
               5.   Uvjeti materijalnih primanja [materijalni uvjeti prihvata] mogu se osigurati u naravi ili u obliku novčane pripomoći [pomoći] ili vaučera, ili kao kombinacija tih načina.
               Ako države članice osiguravaju uvjete materijalnih primanja [materijalne uvjete prihvata] u obliku novčanih pripomoći [novčane pomoći] ili vaučera, njihov iznos će se utvrditi u skladu s načelima utvrđenim ovim člankom.“

               8

               Članak 14. te direktive sadrži sljedeće odredbe:
               „1.   Ako se stanovanje osigurava u naravi, ono obuhvaća sljedeće ili kombinaciju toga:

                        (a)

                        prostorije koje se koriste za stanovanje podnositelja zahtjeva za vrijeme razmatranja zahtjeva za azil koji je podnesen na granici;

                        (b)

                        centre za smještaj koji jamče primjereni životni standard;

                        (c)

                        privatne kuće, stanove, hotele ili druge prostorije prilagođene za stanovanje podnositelja zahtjeva.

                  [...]
               3.   Države članice moraju prema potrebi osigurati smještaj maloljetne djece podnositelja zahtjeva ili maloljetnih podnositelja zahtjeva zajedno s njihovim roditeljima ili s odraslim članom obitelji koji je za njih odgovoran bilo prema zakonu ili prema običajima.
               [...]
               5.   Osobe koje rade u centrima za smještaj moraju biti odgovarajuće obučene i obavezane na čuvanje tajne o svim informacijama koje dobiju tijekom svog rada, kako je to definirano u nacionalnom zakonodavstvu.
               [...]
               8.   Države članice mogu izuzetno odrediti modalitete uvjeta materijalnih primanja [materijalne uvjete prihvata] koji se razlikuju od onih iz ovog članka, tijekom nekog razumnog vremenskog razdoblja koje mora biti što je moguće kraće:

                        —

                        ako je potrebna početna ocjena posebnih potreba podnositelja zahtjeva,

                        —

                        ako se uvjeti materijalnih primanja [materijalni uvjeti prihvata], prema ovom članku, ne mogu osigurati na izvjesnom geografskom području,

                        —

                        ako su stambeni kapaciteti, koji su normalno raspoloživi, privremeno zauzeti,

                        —

                        ako je tražitelj azila pritvoren ili zatvoren u graničnoj postaji.

                  U svakom slučaju ovi različiti uvjeti moraju zadovoljavati osnovne potrebe.“

               9

               Članak 17., stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Države članice moraju uzeti u obzir specifičnu situaciju osjetljivih kategorija osoba kao što su maloljetne osobe, maloljetne osobe bez pratnje, invalidne osobe, osobe poodmakle dobi, trudnice, samohrani roditelji s maloljetnom djecom i osobe koje su bile podvrgnute mučenju, silovanju ili drugim oblicima ozbiljnog psihološkog, fizičkog ili spolnog nasilja, provodeći u nacionalnom zakonodavstvu odredbe Poglavlja II. koje se odnose na uvjete materijalnih primanja [materijalne uvjete prihvata] i na zdravstvenu skrb.“

               10

               Članak 18., stavak 1. iste direktive propisuje:
               „Najvažniji razlog kojim će se voditi države članice u primjeni odredbi ove Direktive, a koje se tiču maloljetnih osoba, bit će ono što je u najboljem interesu djece.“

         Belgijsko pravo

               11

               Odredbe Direktive 2003/9 prenesene su 12. siječnja 2007. u Zakon o prihvatu tražitelja azila i o određenim drugim kategorijama stranaca (Belgisch Staatsblad, 7. svibnja 2007., str. 24027., u daljnjem tekstu: zakon o prihvatu).

               12

               Članak 3. zakona o prihvatu određuje:
               „Svaki tražitelj azila ima pravo na smještaj koji mu omogućuje razinu življenja u skladu s ljudskim dostojanstvom.
               Smještaj podrazumijeva materijalnu pomoć koja je odobrena u skladu s ovim zakonom ili socijalnu pomoć koju su odobrili javni centri za socijalnu djelatnost u skladu s organskim zakonom od 8. srpnja 1976. o javnim centrima za socijalnu djelatnost [(Belgisch Staatsblad, 5. kolovoza 1976., str. 9876.)].“

               13

               Prema odredbama članka 9. zakona o prihvatu:
               „Smještaj poput onoga iz članka 3. odobrava tijelo za prihvat ili javni centar za socijalnu djelatnost određen kao mjesto obveznog upisa, ne dovodeći u pitanje primjenu članka 11. stavka 3. zadnjeg podstavka ili članka 13.“

               14

               Prema članku 10. navedenog zakona, Fedasil određuje obvezno mjesto upisa stranaca.

               15

               Na temelju članka 11. stavka 3. zakona o prihvatu, prilikom određivanja obveznog mjesta upisa Fedasil vodi računa o tome da to mjesto bude prilagođeno korisniku prihvata, i to u granicama raspoloživih mjesta. Procjena prilagođenosti takvog mjesta temelji se osobito na kriterijima poput obiteljskog stanja korisnika prihvata, njegovog zdravstvenog stanja te poznavanja jednog od službenih jezika ili jezika postupka. U tom kontekstu, Fedasil posebnu pozornost obraća na situaciju ugroženih osoba iz članka 36. ovog zakona. U posebnim okolnostima Fedasil može odstupiti od odredaba stavka 1. navedenog članka, ne određujući obvezno mjesto upisa.

               16

               U skladu s člankom 11. stavkom 4. zakona o prihvatu, u iznimnim okolnostima vezanima uz raspoloživost mjesta unutar tijela za prihvat, nakon odluke Vijeća ministara, a na temelju izvještaja koje Vijeće sastavi i tijekom razdoblja koji odredi, Fedasil može bilo izmijeniti obvezno mjesto upisa tražitelja azila kao tijela za prihvat za određivanje javnog centra za socijalnu djelatnost, bilo, kao krajnju mogućnost, odrediti tražitelju azila jedan takav centar kao obvezno mjesto upisa.

               17

               Prema članku 1. organskog zakona od 8. srpnja 1976. o javnim centrima za socijalnu djelatnost, svaka osoba ima pravo na socijalnu pomoć. Stranci načelno imaju pravo na socijalnu pomoć iz članka 1. ovog zakona ako redovito borave na državnom području.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Obitelj Saciri podnijela je 11. listopada 2010. zahtjev za azil uredu za strance te je odmah podnijela Fedasilu zahtjev za prihvat.

               19

               Istog dana Fedasil je obavijestio obitelj Saciri o nemogućnosti određivanja tijela za prihvat te ih je uputio nadležnom JCSD‑u.

               20

               S obzirom na to da nisu mogli dobiti smještaj, obitelj Saciri okrenula se privatnom tržištu najma stanova, ali zbog nemogućnosti plaćanja podnijeli su JCSD‑u zahtjev za novčanu pomoć.

               21

               JCSD je odbacio taj zahtjev iz razloga što se na obitelj Saciri odnose tijela za prihvat kojima upravlja Fedasil.

               22

               Obitelj Saciri podnijela je 10. prosinca 2010. pred l’arbeidsrechtbank te Leuven zahtjev za privremenu mjeru protiv Fedasila i JCSD‑a.

               23

               Rješenjem od 12. siječnja 2011. arbeidsrechtbank te Leuven naložio je Fedasilu i JCSD‑u da obitelji Saciri dodijele smještaj i isplate novčanu pomoć.

               24

               Fedasil je 21. siječnja 2011. smjestio obitelj Saciri u jedan centar za prihvat tražitelja azila.

               25

               Dvjema tužbama, od 14. prosinca 2010. i 7. siječnja 2011., obitelj Saciri osporila je odluku Fedasila i JCSD‑a pred arbeidsrechtbank te Leuven.

               26

               Presudom od 17. listopada 2011. taj sud proglasio je zahtjev protiv JCSD‑a neosnovanim, dok je Fedasilu naložio da obitelji Saciri isplati iznos od 2961,27 eura, koji odgovara tromjesečnom iznosu integracijske naknade za osobu koja uzdržava obitelj.

               27

               Fedasil je uložio žalbu protiv te presude pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. Obitelj Saciri na to je odgovorila vlastitom žalbom te je zahtijevala da Fedasil i JCSD budu osuđeni na solidarno plaćanje iznosa koji odgovara integracijskoj naknadi za cjelokupno razdoblje tijekom kojega ta obitelj nije raspolagala smještajem.

               28

               Arbeidshof te Brussel naveo je kako u slučaju popunjenosti mreže za smještaj tražitelja azila ni zakon o smještaju ni bilo koja nacionalna odredba ne sadrže poseban režim koji bi tražitelju azila kojemu Fedasil ne može osigurati smještaj omogućavao da u razumnom roku dobije smještaj koji odgovara odredbama iz Direktive 2003/9.

               29

               Navedeni sud pojasnio je da, kad Fedasil odluči ne odrediti mjesto smještaja, tražitelji azila primaju socijalnu pomoć, čiji im iznos međutim ne jamči smještaj, što je samo privremena mjera.

               30

               U tim je okolnostima Arbeidshof te Brussel odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kada država članica, primjenjujući članak 13. stavak 5. Direktive 2003/9 [...], odabere osigurati materijalnu pomoć u obliku novčane pomoći, je li ta država i dalje odgovorna osigurati da se tražitelj azila može, na jedan ili drugi način, koristiti minimalnim mjerama zaštite [te] direktive, kao što su one predviđene njezinim člankom 13. stavcima 1. i 2. te člankom 8. stavcima 1., 3., 5. i 8.?

                        2.

                        Treba li novčanu pomoć iz članka 13. stavka 5. Direktive [2003/9] dodijeliti od dana podnošenja zahtjeva za azil i zahtjeva za smještaj ili od isteka roka predviđenog člankom 5. stavkom 1. [te] direktive ili polazeći od nekog drugog datuma? Mora li navedena pomoć, zbog nedostatka materijalnih uvjeta koje nudi država članica ili organizacija koju ona odredi, biti takve naravi da dopusti tražiteljima azila da si sami osiguraju smještaj za cijelo vrijeme, prema potrebi zahtijevajući i hotelski smještaj, u očekivanju da će im biti ponuđeno trajno stanovanje, ili sami trebaju osigurati trajnije stanovanje?

                        3.

                        Je li u skladu s Direktivom [2003/9] činjenica da država članica ne dodijeli materijalne uvjete [smještaja], osim u mjeri gdje postojeća tijela za prihvat mogu osigurati smještaj i uputiti tražitelje azila koji tamo ne nađu mjesto na pomoć koja je dostupna svim stanovnicima države, bez da su pritom predviđena pravna pravila i neophodna tijela za organizaciju koje sama država nije stvorila a koja bi mogla u kratkom roku dodjeljivati dostojanstven smještaj tražiteljima azila?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               31

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 5. tumačiti na način da je, kada država članica osigurava materijalnu pomoć u obliku novčane pomoći, ona dužna dodijeliti tu pomoć od dana podnošenja zahtjeva za azil, osiguravajući da je iznos navedene pomoći takve prirode da omogućava tražitelju azila osiguranje smještaja, poštujući pritom uvjete određene u članku 13. stavcima 1. i 2. te članku 14. stavcima 1., 3., 5. i 8. te direktive.

               32

               Najprije je potrebno podsjetiti da se prema članku 13. stavku 5. Direktive 2003/9 materijalni uvjeti prihvata mogu osigurati u naravi ili u obliku novčane pomoći ili vaučera, ili pak kao kombinacija tih načina.

               33

               U vezi s trenutkom od kojeg su države članice dužne osigurati materijalne uvjete prihvata, na prvome mjestu potrebno je istaknuti kako je Sud već pojasnio da, što se tiče razdoblja tijekom kojega materijalni uvjeti prihvata moraju biti osigurani tražiteljima azila, ono počinje kada tražitelji podnesu zahtjev za azil (u tom smislu vidjeti presudu od 27. rujna 2012., Cimade i GISTI, C‑179/11, t. 39.).

               34

               Naime, iz samih odredaba članka 13. stavka 1. Direktive 2003/9 proizlazi kako tražitelji azila moraju imati pristup materijalnim uvjetima prihvata, danima u naravi ili u obliku novčane pomoći, od kada podnesu zahtjev za azil.

               35

               Osim toga, općoj strukturi i cilju Direktive 2003/9 kao i poštovanju temeljnih prava, osobito zahtjevâ članka 1. Povelje o temeljnim pravima Europske unije, prema kojem ljudsko dostojanstvo mora biti poštovano i zaštićeno, protivi se to da tražitelj azila bude lišen, čak i samo privremeno, zaštite na temelju minimalnih standarda ustanovljenih tom direktivom (vidjeti gore navedenu presudu Cimade i GISTI, t. 56.).

               36

               Kao drugo, u vezi s iznosom dodijeljene novčane pomoći, iz članka 13. stavka 5. podstavka 2. Direktive 2003/9 proizlazi da, kada države članice ispunjavaju materijalne uvjete prihvata u obliku novčane pomoći ili vaučera, njihov je iznos određen u skladu s načelima određenima u tom članku.

               37

               S tim u vezi, iz članka 13. stavka 2. iste direktive proizlazi da dodijeljeni iznos novčane pomoći mora biti dostatan kako bi osigurao da životni standard bude primjeren očuvanju zdravlja tražitelja azila i da mu može osigurati egzistenciju.

               38

               Nadalje, potrebno je ustvrditi da, prema članku 2. točki (j) Direktive 2003/9, pod „materijalnim uvjetima prihvata“ treba podrazumijevati uvjete prihvata koji obuhvaćaju stanovanje, hranu i odjeću, dane u naravi ili u obliku novčane pomoći ili u vaučerima, kao i pomoć za svakodnevne troškove.

               39

               Usto, iz uvodne izjave 7. iste direktive proizlazi kako ona nastoji utvrditi minimalne standarde prihvata za tražitelje azila koji im moraju načelno jamčiti razinu dostojanstvenog življenja i životne uvjete usporedive s onima u svim državama članicama.

               40

               Iz toga slijedi da, iako svaka država članica određuje iznos novčane pomoći, taj iznos morao bi biti dostatan kako bi osigurao da životni standard bude primjeren očuvanju zdravlja podnositelja prijave i da mu može osigurati egzistenciju.

               41

               U okviru određivanja materijalnih uvjeta prihvata u obliku novčane pomoći, države članice na temelju članka 17. te direktive imaju obvezu osigurati takav životni standard i osobama s posebnim životnim potrebama. Stoga novčana pomoć mora biti dostatna za očuvanje cjelovitosti obitelji kao i najboljeg interesa djece, što, prema odredbama članka 18. stavka 1. iste direktive, predstavlja njezin najvažniji cilj.

               42

               Sukladno tome, kad se država članica odluči za osiguranje materijalnih uvjeta prihvata u obliku novčane pomoći, ta pomoć mora biti dostatna da jamči razinu dostojanstvenog življenja i primjerenog očuvanju zdravlja te osiguranje egzistencije tražitelja azila, dopuštajući mu nalaženje stanovanja, ako je potrebno, na privatnom tržištu najma stanova.

               43

               Međutim, odredbe Direktive 2003/9 ne mogu se tumačiti na način da tražiteljima azila dopuštaju izbor stanovanja prema osobnom odabiru.

               44

               Kao treće, u vezi s pitanjem suda koji je uputio zahtjev o obvezi država članica koje osiguravaju materijalne uvjete prihvata u obliku novčane pomoći da osiguraju poštovanje modaliteta materijalnih uvjeta prihvata predviđenih u članku 14. stavcima 1., 3., 5. i 8. Direktive 2003/9, potrebno je ustvrditi kako se stavak 1. tog članka načelno odnosi na oblike stanovanja koje mogu odabrati države članice i ograničava opseg obveza iz tog članka, pod pretpostavkom da su države članice odlučile dodijeliti materijalne uvjete prihvata u naturi.

               45

               Iako članak 14. stavak 3. iste direktive nije primjenjiv kad su materijalni uvjeti pruženi isključivo u obliku novčane pomoći, ta pomoć ipak mora prema potrebi omogućiti maloljetnoj djeci tražitelja azila stanovanje s roditeljima, čime je očuvana cjelovitost obitelji u smislu točke 41. ove presude.

               46

               Stoga je na prvo i drugo pitanje potrebno odgovoriti da članak 13. stavak 5. Direktive 2003/9 treba tumačiti na način da, kada država članica odabere dodijeliti materijalne uvjete prihvata u obliku novčane pomoći ili vaučera, ta pomoć mora biti osigurana od trenutka podnošenja zahtjeva za azil, u skladu s odredbama članka 13. stavka 1. te direktive, te mora odgovarati minimalnim standardima iz odredaba članka 13. stavka 2. navedene direktive. Država članica mora voditi računa o tome da ukupan iznos novčane pomoći koji pokriva materijalne uvjete prihvata bude dostatan da jamči razinu dostojanstvenog življenja, primjerenog očuvanju zdravlja, te osiguranje egzistencije tražitelja azila, omogućavajući mu osobito nalaženje smještaja, a vodeći računa, prema potrebi, o zaštiti interesa osoba koje imaju posebne potrebe, prema odredbama članka 17. iste direktive. Materijalni uvjeti prihvata iz članka 14. stavaka 1., 3., 5. i 8. Direktive 2003/9 ne obvezuju države članice kada su odabrale primijeniti ove uvjete isključivo u obliku novčane pomoći. Međutim, iznos te pomoći mora biti dostatan da omogući maloljetnoj djeci stanovanje s roditeljima, čime je očuvana cjelovitost obitelji tražitelja azila.

         Treće pitanje

               47

               Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2003/9 tumačiti na način da joj se protivi to da, u slučaju popunjenosti tijela za smještaj namijenjenih tražiteljima azila, države članice mogu te tražitelje azila uputiti na odgovarajući opći javni sustav za pomoć nadležan za osiguravanje nužne novčane pomoći tražiteljima azila.

               48

               S tim u vezi treba podsjetiti da, ako države članice nisu u mogućnosti dodijeliti materijalne uvjete prihvata u naturi, Direktiva 2003/9 im daje mogućnost izbora dodjeljivanja materijalnih uvjeta prihvata u obliku novčane pomoći. Međutim, ta pomoć mora biti dostatna za osiguranje osnovnih potreba tražitelja azila, uključujući razinu dostojanstvenog življenja, primjerenog očuvanju zdravlja.

               49

               S obzirom na to da države članice raspolažu širokom marginom prosudbe u vezi sredstava kojima osiguravaju materijalne uvjete prihvata, one tako mogu isplaćivati novčanu pomoć posredovanjem organizacija općeg javnog sustava za pomoć, pod uvjetom da te organizacije tražiteljima azila osiguravaju poštovanje minimalnih standarda predviđenih ovom direktivom.

               50

               S tim u vezi važno je naglasiti da je obveza država članica da vode računa o tome da te organizacije poštuju minimalne standarde za prihvat tražitelja azila, pri čemu popunjenost mreže za smještaj ne može opravdati bilo kakvu iznimku od poštovanja tih normi.

               51

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2003/9 treba tumačiti na način da se ne protivi tome da, u slučaju popunjenosti tijela za smještaj namijenjenih tražiteljima azila, države članice mogu te tražitelje azila uputiti odgovarajućoj organizaciji općeg javnog sustava za pomoć, pod uvjetom da im taj sustav osigura poštovanje minimalnih standarda predviđenih tom direktivom.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 13. stavak 5. Direktive 2003/9/EZ Vijeća od 27. siječnja 2003. o uvođenju minimalnih standarda za prihvat podnositelja prava na azil mora biti tumačen na način da, kada država članica odabere dodijeliti materijalne uvjete prihvata u obliku novčane pomoći ili vaučera, ta pomoć mora biti osigurana od trenutka podnošenja zahtjeva za azil, u skladu s odredbama članka 13. stavka 1. te direktive, te mora odgovarati minimalnim standardima iz odredaba članka 13. stavka 2. navedene direktive. Država članica mora voditi računa o tome da ukupan iznos novčane pomoći koji pokriva materijalne uvjete prihvata bude dostatan da jamči razinu dostojanstvenog življenja, primjerenog očuvanju zdravlja, te osiguranje egzistencije tražitelja azila, omogućavajući mu osobito nalaženje smještaja, a vodeći računa, prema potrebi, o zaštiti interesa osoba koje imaju posebne potrebe, prema odredbama članka 17. iste direktive. Materijalni uvjeti prihvata iz članka 14. stavaka 1., 3., 5. i 8. Direktive 2003/9 ne obvezuju države članice kada su odabrale primijeniti ove uvjete isključivo u obliku novčane pomoći. Međutim, iznos te pomoći mora biti dostatan da omogući maloljetnoj djeci stanovanje s roditeljima, čime je očuvana cjelovitost obitelji tražitelja azila.

                           2.

                           Direktivu 2003/9 treba tumačiti na način da se ne protivi tome da, u slučaju popunjenosti tijela za smještaj namijenjenih tražiteljima azila, države članice mogu te tražitelje azila uputiti odgovarajućoj organizaciji općeg javnog sustava za pomoć, pod uvjetom da im taj sustav osigura poštovanje minimalnih standarda predviđenih tom direktivom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 9. prosinca 2014. .#Ferriere Nord SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište betonsko-armaturnog željeza u šipkama ili rolama – Odluka kojom se, nakon isteka važenja Ugovora o EZUČ-u, utvrđuje povreda članka 65. UEZUČ-a na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Utvrđivanje cijena i rokova plaćanja – Ograničenje ili nadzor proizvodnje ili prodaje – Bitna povreda postupka – Nadležnost Komisije – Pravo na obranu – Utvrđenje povrede – Novčane kazne – Ponavljanje povrede – Olakotne okolnosti – Suradnja – Neograničena nadležnost.#Predmet T‑90/10.