title: Presuda Općeg suda (drugo prošireno vijeće) od 5. studenog 2013. # Rusal Armenal ZAO protiv Vijeća Europske unije. # Damping - Uvoz određene aluminijske folije podrijetlom iz Armenije, Brazila i Kine - Pristupanje Armenije Svjetskoj trgovinskoj organizaciji - Tretman tržišnog gospodarstva - Članak 2. stavak 7. Uredbe (EZ) br. 384/96 - Kompatibilnost sa Sporazumom o antidampingu - Članak 277. UFEU-a. # Predmet T-512/09.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑512/09,
            Rusal Armenal ZAO, sa sjedištem u Erevanu (Armenija), koji zastupa B. Evtimov, avocat ,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeća Europske unije, koje je zastupao J.‑P. Hix, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Berrisch i G. Wolf, avocats , a zatim J. P. Hix i B. Driessen, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Berrischa, i naposljetku J. P. Hix i B. Driessen,
            tuženik,
            kojeg podupire
            Europska komisija, koju zastupaju M. França i C. Clyne, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            povodom zahtjeva za poništenje Uredbe Vijeća (EU) br. 925/2009 od 24. rujna 2009. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određene aluminijske folije podrijetlom iz Armenije, Brazila i Narodne Republike Kine (SL L 262, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, svezak 82., poglavlje 11., str. 156.)
            OPĆI SUD (drugo prošireno vijeće),
            u sastavu N. J. Forwood (izvjestitelj), predsjednik, F. Dehousse, I. Wiszniewska‑Białecka, M. Prek i J. Schwarcz, suci,
            tajnik: N. Rosner, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. listopada 2012.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj je društvo Rusal Armenal ZAO, proizvođač i izvoznik aluminijskih proizvoda, osnovano u Armeniji 2000. godine. Republika Armenija je 5. veljače 2003. pristupila Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (u daljnjem tekstu: WTO) (SL 1994., L 336, str. 3.).
            2. Europska komisija je nastavno na žalbu podnesenu 28. svibnja 2008. pokrenula antidampinški postupak u vezi s uvozima određenih aluminijskih folija podrijetlom iz Armenije, Brazila i Kine. Oglas o pokretanju tog postupka objavljen je u Službenom listu Europske unije od 12. srpnja 2008. (SL C 177, str. 13.).
            3. Pismima od 25. srpnja i 1. rujna 2008. tužitelj je među ostalim osporio primjenu članka 2. stavka 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996., L 56, str. 1.), u izmijenjenoj verziji (u daljnjem tekstu: Osnovna uredba) (koju je zamijenila Uredba Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009., o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51., ispravak u SL 2010., L 7, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str 202.)), uzimajući u obzir, prvo, članstvo Republike Armenije u WTO‑u od 2003., drugo, činjenicu da uvjeti za primjenu druge dodatne odredbe iz stavka 1. članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (GATT) nisu bili ispunjeni i treće, da instrumenti za pristupanje Republike Armenije WTO‑u ne predviđaju mogućnost odstupanja od pravila Sporazuma o primjeni članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (SL L 336, str. 103., u daljnjem tekstu: Sporazum o antidampingu). Tužitelj je nadalje u okviru analize koja se odnosi na sniženje cijene ili na sniženje referentne cijene utvrdio nedostatke vezane za svoje proizvode, pitanje o kojem je dostavio dodatne informacije u pismu od dana 7. listopada 2008.
            4. Tužitelj je osim toga zatražio da mu se prizna tretman tržišnog gospodarstva, ili podredno, da se na njega primjeni individualni pristup (u daljnjem tekstu: zahtjev za MET/IT). Komisija je u tom pogledu pismom od 19. prosinca 2008. dostavila tužitelju razmatranja na temelju kojih je zaključila da nisu ispunjeni uvjeti u vezi s troškovima proizvodnje iz članka 2. stavka 7. točke (c) druge i treće alineje Osnovne uredbe (koji je postao članak 2. stavak 7. točke (c) druge i treće alineje, Uredbe br. 1225/2009). Pismom od 5. siječnja 2009. tužitelj je ponovo iznio svoje prigovore protiv primjenjivanja članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe na Armeniju i osporio ocjene Komisije o kriterijima za koje je ona zaključila da nisu ispunjeni. Pismom od 19. siječnja 2009. Komisija je odgovorila na pismo od 5. siječnja 2009. te među ostalim posebno obrazložila tretman Armenije kao tržišne ekonomije. Pismom od 13. ožujka 2009. tužitelj je dostavio Komisiji dodatne dokaze u vezi s njegovim zahtjevom SEM/TI.
            Privremena uredba i pobijana uredba
            5. Komisija je 7. travnja 2009. usvojila Uredbu (EZ) br. 287/2009 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz određenih aluminijskih folija podrijetlom iz Armenije, Brazila i Narodne Republike Kine (SL L 94, str. 17., u daljnjem tekstu: Privremena uredba). Pismom od 8. travnja 2009. Komisija je u skladu s člankom 14. stavkom 2. i člankom 20. stavkom 1. Osnovne uredbe (koji je postao članak 14. stavak 2. i članak 20. stavak 1. Uredbe br. 1225/2009) obavijestila tužitelja o Privremenoj uredbi kao i uvjetima za izračun dampinške marže i marže štete koje su na njega primjenjive.
            6. Turska je određena kao analogna zemlja u svrhu izračuna uobičajene vrijednosti za proizvođače izvoznike kojima se ne bi dodijelio tretman tržišnog gospodarstva. Turski proizvođač istovrsnog proizvoda ispunio je upitnik koji je poslala Komisija (uvodne izjave 10., 12. i 52. Privremene uredbe).
            7. Ispitni postupak u odnosu na damping i štetu je prema uvodnoj izjavi 13. Privremene uredbe obuhvatio razdoblje između 1. srpnja 2007. i 30. lipnja 2008. Ispitivanje kretanja korištenih u procjeni štete obuhvatilo je razdoblje između 1. siječnja 2005. i 30. lipnja 2008.
            8. Prema uvodnoj izjavi 19. Privremene uredbe predmetni proizvod čine aluminijske folije debljine najmanje 0.008 mm i najviše 0.018 mm, bez podloge, daljnje neobrađenih osim valjanjem, u rolama širine najviše 650 mm i mase veće od 10 kg, podrijetlom iz Armenije, Brazila i Kine, razvrstanih u oznaku KN ex 7607 11 19. Kada je riječ o istovrsnim proizvodima, uvodna izjava 20. Privremene uredbe propisuje da aluminijske folije koje proizvode i prodaju proizvođači Zajednice na njezinu području, aluminijske folije koje se proizvode i prodaju na unutarnjem tržištu Armenije, Brazila i Kine, aluminijske folije uvezene u Zajednicu podrijetlom iz tih zemalja kao i one proizvedene i prodane u Turskoj imaju u biti ista osnovna fizička i tehnička svojstva i namijenjene su za istu osnovnu uporabu.
            9. Kada je riječ o dodijeli tretmana tržišnog gospodarstva, Komisija je prije svega zaključila da se Armenija ne može smatrati tržišnim gospodarstvom jer se spominje u bilješci koja stoji uz članak 2. stavak 7. točku (a) Osnovne uredbe (koji je postao članak 2. stavak 7. točka (a) Uredbe br. 1225/2009). Komisija je nadalje navela da tužitelj ne zadovoljava uvjete koji se odnose na kompatibilnost i troškove proizvodnje iz članka 2. stavka 7. točke (c) druge i treće alineje Osnovne uredbe. U tom pogledu, prvo, financijsko izviješće tužitelja za financijsku godinu 2006. sadržavalo je negativnu ocjenu revizora, a tužitelj nije dostavio revidirano financijsko izviješće za financijsku godinu 2007. Drugo, cijena plaćena Armenskoj državi za kupnju dionica društva koje upravlja starim proizvodnim pogonom odgovara otprilike trećini njihove nominalne vrijednosti, s tim da je tužitelj pri tome dobio nekretnine na besplatno korištenje (uvodne izjave 24., 25. i 27. do 31. Privremene uredbe).
            10. Kada je riječ o izračunu dampinške marže, Komisija je navela u prilogu svojem pismu od 8. travnja 2009. (vidjeti točku 5. ove presude) da je tužitelj ispunio uvjete da se na njega primjeni individualni pristup. Usto, usporedba uobičajenih prosječnih ponderiranih vrijednosti svih vrsta predmetnih proizvoda izvezenih u Zajednicu i podrijetlom od turskog proizvođača koji je odgovorio na upitnik povezan s odgovarajućim ponderiranim prosječnim izvoznim cijenama tužitelja dovela je do određivanja dampinške marže u visini od 37 %. Te činjenice navedene su u uvodnim izjavama 42., 74. i 77. Privremene uredbe.
            11. Budući da je Komisija procijenila da su ispunjeni uvjeti koji se odnose na štetu, uzročnu vezu i interes Unije, uvela je privremenu antidampinšku pristojbu u visini uklanjanja štete uzimajući u obzir neštetnu cijenu koju bi trebali dobiti proizvođači Zajednice. Tako je privremena antidampinška pristojba određena u iznosu od 20 % za proizvode koje je proizveo tužitelj (uvodne izjave 91. do 94., 119. do 138. i 164. do 170. Privremene uredbe).
            12. Komisija je pismom od 15. srpnja 2009. primjenom članka 20. stavaka 2. do 4. Osnovne uredbe (koji je postao članak 20., stavci 2. do 4. Uredbe br. 1225/2009) dostavila tužitelju konačni dokument s informacijama o bitnim činjenicama i razmatranjima na kojima se temelji prijedlog za određivanje konačne antidampinške pristojbe. Komisija je pozvala tužitelja da joj proslijedi komentare na konačni dokument s informacijama za 30. srpnja 2009.
            13. Pismom od 22. srpnja 2009. tužitelj se očitovao na konačni dokument s informacijama i predložio da preuzme obveze prema članku 8. stavku 1. Osnovne uredbe (koja je postala članak 8. stavak 1. Uredbe br. 1225/2009).
            14. Vijeće Europske unije je 24. rujna 2009. usvojilo Uredbu (EZ) br. 925/2009, kojom se uvodi konačna antidampinška pristojba i konačno naplaćuje privremena pristojba uvedena na uvoz određenih aluminijskih folija podrijetlom iz Armenije, Brazila i Narodne Republike Kine (SL L 262, str. 1., u daljnjem tekstu: pobijana uredba).
            15. Kada je riječ o tužiteljevu za MET/IT, Vijeće je u uvodnim izjavama 18. do 26. i 32. pobijane uredbe potvrdilo ocjene iz privremene uredbe o tretmanu Armenije u kojima je Komisija utvrdila da kriteriji u tužiteljevu slučaju nisu ispunjeni, isto kao i u slučaju dodjeljivanja mu individualnog pristupa (vidjeti točke 9. i 10. ove presude). U tim uvjetima, dampinška marža za tužitelja je utvrđena u iznosu od 33,4 % (točka 4.4. pobijane uredbe). Vijeće je nadalje u uvodnim izjavama 55. i 56. pobijane uredbe potvrdilo zaključke iz Privremene uredbe u vezi s kumulativnom ocjenom učinaka predmetnih uvoza. Naposljetku, Vijeće je također potvrdilo ocjene iz Privremene uredbe u vezi sa štetom nanesenom interesu Zajednice i utvrdilo razinu popravljanja štete nanesene uvozima proizvoda tužitelja u visini od 13,4 %.
            16. U tim uvjetima Vijeće je na temelju članka 1. stavka 2. pobijane uredbe odredilo konačnu antidampinšku pristojbu u visini od 13,4 % na uvoze proizvoda tužitelja.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            17. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 21. prosinca 2009. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            18. Podneskom predanim tajništvu Općeg suda 25. ožujka 2010., Komisija je zatražila intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu Vijeća.
            19. Rješenjem od 4. svibnja 2010. predsjednik sedmog vijeća Općeg suda je usvojio zahtjev Komisije za intervenciju, koja je dostavila svoj intervencijski podnesak 21. lipnja 2010. Tužitelj se očitovao na taj podnesak 23. kolovoza 2010.
            20. Budući da se sastav vijeća Općeg suda promijenio, sudac izvjestitelj raspoređen je u drugo vijeće, kojemu je stoga dodijeljen ovaj predmet. Odlukom od 16. svibnja 2012. Opći sud dodijelio je predmet drugom proširenom vijeću.
            21. Opći sud je odlučio otvoriti usmeni dio postupka na temelju izvještaja suca izvjestitelja.
            22. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na njega;
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            23. Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            24. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            25. Tužitelj ističe pet tužbenih razloga koji se temelje na:
            – povredi članka 2. stavaka 1. do 6. Osnovne uredbe (koji je postao članak 2. stavci 1. do 6. Uredbe br. 1225/2009) kao i članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu;
            – povredi članka 2. stavka 7. točke (c) Osnovne uredbe;
            – povredi članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe (koji je postao članak 3. stavak 4. Uredbe br. 1225/2009) i nepostojanju obrazloženja;
            – povredi načela jednakog postupanja i očite pogreške u ocjeni;
            – povredi načela dobre uprave.
            26. U okviru prvog tužbenog razloga, koji treba prvo ispitati, tužitelj tvrdi da treba proglasiti da se članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe ne primjenjuje na njega u mjeri u kojoj ta odredba predstavlja pravnu osnovu za primjenu metodologija treće zemlje s tržišnim gospodarstvom u pobijanoj uredbi. Naime, primjena te metodologije na tužitelja na temelju članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe povrjeđuje članak 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu kao i članak 2. stavak 1. do 6. Osnovne uredbe. U tim uvjetima članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe u dijelu koji je relevantan za ovaj predmet treba proglasiti neprimjenjivim na temelju članka 277. UFEU‑a u odnosu na tužitelja i posljedično poništiti pobijanu uredbu.
            27. U tom pogledu, tužitelj ističe da se u skladu sa sustavom koji je uspostavljen Sporazumom o antidampingu u dijelu koji se odnosi na uobičajenu vrijednost ta vrijednost treba izračunati na temelju članka 2.1. i 2.2. navedenog sporazuma uz primjenu dvije iznimke. Prva se sastoji u primjeni, na temelju članka 2.7. Sporazuma o antidampingu, druge dodatne odredbe iz stavka 1. članka VI. GATT‑a. Druga se sastoji u primjenjivanju instrumenata pristupanja određenih država na Sporazum o osnivanju WTO‑a koji o tome sadržava posebne odredbe.
            28. Budući da se na tužitelja kao društvo sa sjedištem u Armeniji ne primjenjuje druga dodatna odredba iz stavka 1. članka VI. GATT‑a i da, suprotno slučaju Narodne Republike Kine i Socijalisti čke Republike Vijetnama, dokumenti koji se odnose na pristupanje Republike Armenije Sporazumu o osnivanju WTO‑a ne predviđaju iznimke od članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu, članak 2.1. i 2.2. od trenutka pristupanja Armenije isključuju primjenu metodologije treće zemlje s tržišnim gospodarstvom na temelju članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe na izvoze tužitelja, bilo upućivanjem na bilješku koja stoji uz točku (a) te odredbe, kako je pridodana Uredbom Vijeća (EZ) br. 905/98 od 27. travnja 1998. o izmijeni (Osnovne) Uredbe (SL L 128, str. 18.) ili bilo koju drugu njezinu odredbu. Naprijed navedene odredbe GATT‑a i Sporazuma o antidampingu ne ostavljaju prostor za stvaranje „međukategorije“ između zemlje s državnom trgovinom i zemlje s tržišnim gospodarstvom, a k tomu Republika Armenija nije nikada pristala na takav tretman. Iz navedenog proizlazi da institucije ne mogu utvrditi uobičajenu vrijednost u odnosu na tužitelja korištenjem metodologije treće zemlje s tržišnim gospodarstvom, kako je ta metodologija in fine primijenjena u predmetnom slučaju na temelju članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe. U tim okolnostima institucije su prešle pravni okvir uspostavljen Sporazumom o antidampingu u vezi s odredbama primarnog prava poput članka 216. stavka 2. UFEU‑a i sudske prakse u vezi s primjenom Osnovne uredbe prema Sporazumu o antidampingu. Stoga treba zaključiti da je članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe neprimjenjiv u predmetnom slučaju i poništiti pobijanu uredbu zbog povrede članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu i članka 2. stavaka 1. do 6. Osnovne uredbe. To ni na koji način neće ugroziti status Europske unije kao pregovarača u okviru WTO‑a.
            29. Vijeće prije svega iznosi da uvrštavanje Armenije u bilješku koja stoji uz članak 2. stavak 7. točku (a) Osnovne uredbe isključuje primjenu članaka 1. do 6. te odredbe na izvoze tužitelja. Nije niti moguće ispraviti tu situaciju tumačenjem u skladu s GATT‑om i Sporazumom o antidampingu. Stoga treba priznati, s jedne strane, da se sudska praksa ograničava na korištenje dostupnih sredstava za tumačenje i, s druge strane, na to da cilj Osnovne uredbe nije bio uspostaviti bilo kakvu obvezu primjene članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu na uvoze podrijetlom iz Armenije. Vijeće je dodalo da članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe ne dozvoljava dodjeljivanje tretmana tržišnog gospodarstva društvu koje ne zadovoljava kriterije iz točke (c) te odredbe.
            30. Vijeće uz potporu Komisije ističe da u svakom slučaju ni GATT niti Sporazum o antidampingu ne obvezuju institucije Unije da dodijele Armeniji tretman tržišnog gospodarstva za potrebe ispitnih postupaka iz područja dampinga. Nadalje, proces tranzicije prema tržišnom gospodarstvu je postupan i može zahtijevati reforme i prilagodbe koje se protežu tijekom dugog razdoblja. Osim toga, Republika Armenija nije pregovarala o ovom pitanju tijekom pristupanja WTO‑u, niti je zatražila takav tretman u pregovorima o njezinim zahtjevima za promjenu tretmana pri primjeni Osnovne uredbe. Naposljetku, Vijeće ističe nedostatke u vezi s položajem Unije u okviru multilateralnih pregovora do kojih bi mogla dovesti mogućnost da se dovede u pitanje zakonitost članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe u vezi s pravilima WTO‑a. U tom kontekstu, Vijeće iznosi da također postoje drugi članovi WTO‑a koji ne tretiraju Armeniju kao tržišno gospodarstvo i da, suprotno Narodnoj Republici Kini i Socijalističkoj Republici Vijetnamu, Republika Armenija nije ispregovarala datum nakon kojeg je druge članice WTO‑a moraju tretirati kao zemlju tržišnog gospodarstva.
            Uvodna očitovanja
            31. Kako je tužitelj u više navrata naveo u svojim podnescima, ova tužba odnosi se na pitanje može li članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe u predmetnom slučaju predstavljati valjanu osnovu za primjenu metodologije treće zemlje s tržišnim gospodarstvom u svrhu izračuna uobičajene vrijednosti proizvoda tužitelja obuhvaćenih predmetnim antidampinškim ispitnim postupkom.
            32. U tom pogledu, tužitelj procjenjuje da, uzimajući u obzir pravila o izračunu uobičajene vrijednosti koja su dio Sporazuma o antidampingu i pravila GATT‑a na koja taj sporazum upućuje, treba smatrati da se u skladu s člankom 277. UFEU‑a članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe ne može primijeniti u mjeri u kojoj su se u predmetnom slučaju institucije pozvale na taj članak da bi primijenile metodologiju treće zemlje s tržišnim gospodarstvom.
            33. Da bi se analizirala osnovanost argumenata koje tužitelj ističe u okviru tog razloga, treba prije svega podsjetiti na primjenu članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe koju su institucije izvršile u ovom slučaju.
            34. U tom pogledu, iz uvodnih izjava 22. do 25. Privremene uredbe i 19. i 20. pobijane uredbe kao i iz prve stranice pisma Komisije od 19. siječnja 2009. (vidjeti točku 4. ove presude) proizlazi da su se institucije pozvale na uvrštavanje Armenije na popis zemalja koji se nalazi u bilješci koja stoji uz članak 2. stavak 7. točku (a) Osnovne uredbe. Institucije su nakon toga zaključile da se primjenjivao članak 2. stavak 7. točka (b) Osnovne uredbe jer je Republika Armenija štoviše bila članica WTO‑a na dan pokretanja ispitnog postupka, pa se tužitelj mogao pozvati na stavke od 1. do 6. članka 2. te uredbe samo ako je Komisija prihvatila njegov zahtjev za dodjelu tretmana tržišnog gospodarstva. U tom pogledu, iz uvodnih izjava 27. do 31. i 43. do 52. Privremene uredbe kao i iz uvodnih izjava 21. do 26. i 35. pobijane uredbe jasno je da je odbijen zahtjev za dodjelu tretmana tržišnog gospodarstva. Iz istih uvodnih izjava proizlazi da je primjenom članka 2. stavka 7. točke (b) Osnovne uredbe uobičajena vrijednost konačno utvrđena upućivanjem na podatke podrijetlom iz Turske koja se smatrala trećom zemljom analognom zemlji s tržišnim gospodarstvom na temelju članka 2. stavka 7. točke (a) te uredbe.
            35. U tom kontekstu je na Općem sudu da ispita mogu li i u kojim uvjetima institucije smatrati da je država članica WTO‑a zemlja bez tržišnog gospodarstva i stoga primijeniti metodologiju izračuna uobičajene vrijednosti poput one opisane u prethodnoj točki. To ispitivanje zahtijeva ocjenu položaja Sporazuma o antidampingu u pravnom poretku Unije kao i tumačenje tog sporazuma u dijelu koji se odnosi na mogućnosti odstupanja od pravila iz njegovih članaka 2.1. i 2.2. koje navedeni subjekt daje članovima WTO‑a.
            36. Kada je riječ o položaju Sporazuma o antidampingu u pravnom poretku Unije treba prije svega podsjetiti da se uzimajući u obzir njihovu prirodu i strukturu Sporazuma o osnivanju WTO‑a i sporazumi i memorandumi iz njegovih priloga ne nalaze načelno među pravnim odredbama prema kojima sud Unije ispituje zakonitost akata njezinih institucija na temelju prvog stavka članka 263. UFEU‑a. Međutim, kada je Zajednica namjeravala izvršiti posebnu obvezu preuzetu u okviru WTO‑a, ili kada akt Zajednice izričito upućuje na precizne odredbe sporazuma ili memoranduma iz prilogâ Sporazumu o osnivanju WTO‑a, sud Unije mora ispitati zakonitost predmetnog akta s obzirom na pravila WTO‑a. U tom pogledu, iz preambule Osnovne uredbe i preciznije njezine pete uvodne izjave proizlazi da je cilj te uredbe među ostalim prenošenje u pravo Zajednice novih i detaljnih pravila Sporazuma o antidampingu, u rangu s kojima se nalaze, osobito, pravila o izračunu dampinške marže da bi se osigurala pravilna i transparentna primjena tih pravila. Nesporno je da je Zajednica usvojila Osnovnu uredbu da bi udovoljila svojim međunarodnim obvezama koje proizlaze iz Sporazuma o antidampingu (vidjeti presudu Suda od 9. siječnja 2003., Petrotub i Republica, C‑76/00 P, Zb. str. I‑79., t. 53. do 56., i navedenu sudsku praksu), i to primjenom članka 18., stavka 4. tog sporazuma (presuda Općeg suda od 3. veljače 2005., Chiquita Brands i dr./Komisija, T‑19/01, Zb. str. II‑315., t. 160.). Zajednica je također člankom 2. te uredbe, naslovljenim „Utvrđivanje postojanja dampinga“ namjeravala izvršiti posebne obveze iz članka 2. tog sporazuma, također u vezi s utvrđivanjem postojanja dampinga.
            37. Tužitelj u biti ističe da članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe treba proglasiti neprimjenjivim na temelju članka 277. UFEU‑a u mjeri u kojoj se u predmetnom slučaju koristi kao pravna osnova za primjenu metodologije treće zemlje s tržišnim gospodarstvom na način da povrjeđuje članke 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu. Naime, ta metodologija sastoji se u izračunu uobičajene vrijednosti na temelju podataka koji se dobivaju od društava iz treće zemlje, čak i kada se radi o uvozima podrijetlom iz država članica WTO‑a, poput Republike Armenije, koje ne zadovoljavaju uvjete uspostavljene drugom dodatnom odredbom iz stavka 1. članka VI. GATT‑a.
            Sustav uspostavljen Sporazumom o antidampingu i drugom dodatnom odredbom iz stavka 1. članka VI. GATT‑a
            38. Kada je riječ o tumačenju Sporazuma o antidampingu, treba utvrditi da se argumenti koje je Vijeće iznijelo u vlastitu obranu, koji se s jedne strane temelje na tome da ni GATT niti Sporazum o antidampingu ne stvaraju posebnu obvezu da se Republiku Armeniju tretira kao tržišno gospodarstvo i, s druge strane, na postupku tranzicije u tržišno gospodarstvo – kojim se osim toga dalje razrađuje analiza Komisije iz njezina pisma od 19. siječnja 2009. (vidjeti točku 4. ove presude) – temelje na pogrešnom tumačenju odredbi GATT‑a i Sporazuma o antidampingu koje se odnose na izračun uobičajene vrijednosti.
            39. Osobito, prije svega prema stavku 1. članka VI. GATT‑a, „ smatra se da se proizvod, koji se izvozi iz jedne zemlje u drugu, stavlja na tržište zemlje uvoznice po cijeni nižoj od uobičajene vrijednosti, kada je cijena toga proizvoda: (a) niža od odgovarajuće cijene za istovrsni proizvod u uobičajenom tijeku trgovine, koji je namijenjen potrošnji u zemlji izvoznici; (b) ili u nedostatku takve cijene na unutarnjem tržištu te posljednje zemlje, ako je cijena proizvoda koji se izvozi ili (i) niža od najviše odgovarajuće cijene za izvoz istovrsnog proizvoda u treću zemlju u uobičajenom tijeku trgovine ili (ii) niža od troška proizvodnje tog proizvoda u zemlji izvoznici, uz razumno uvećanje za troškove prodaje i dobit“.
            40. Iz te odredbe proizlazi da je uobičajena cijena ili odgovarajuća cijena koja se primjenjuje za istovrstan proizvod namijenjen konzumaciji u zemlji izvoznici u uobičajenom tijeku trgovine, ili najviša odgovarajuća cijena za izvoz istovrsnog proizvoda u treću zemlju u uobičajenom tijeku trgovine ili cijena proizvodnje tog proizvoda u zemlji podrijetla uz razumno uvećanje za troškove prodaje i dobit.
            41. Ta pravila su primijenjena na razini WTO‑a u člancima 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu koji propisuju pravila koja su detaljnija ali još uvijek u okviru tih triju mogućnosti utvrđenih iscrpno u članku VI. GATT‑a.
            42. Nadalje, prema članku 2.7. Sporazuma o antidampingu primjena njegova članka 2. ne utječe na drugu dodatnu odredbu iz stavka 1. članka VI. GATT‑a. Tom posljednjom odredbom propisano je kako slijedi: „Priznaje se da, u slučaju uvoza iz zemlje u kojoj je trgovina potpuno ili gotovo potpuno obuhvaćena državnim monopolom i u kojoj država određuje sve domaće cijene, može doći do posebnih poteškoća prilikom utvrđivanja usporedivosti cijena u svrhu stavka 1. i ugovorne strane uvoznice pa se u takvim slučajevima mora uzeti u obzir mogućnost da točna usporedba s domaćim cijenama u takvoj zemlji nije uvijek prikladna“.
            43. Suprotno tvrdnjama institucija, članci 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu, s jedne strane, i članak 2.7. i druga dodatna odredba u stavku 1. članku VI. GATT‑a, s druge strane, ne predstavljaju ekstremne slučajeve (zemlja s tržišnim gospodarstvom u odnosu na državni monopol nad trgovinom) između kojih se nalaze različite situacije za koje će Sporazum o antidampingu državama članicama WTO‑a dati slobodu propisivanja pravila koja smatraju primjerenima za izračun uobičajene vrijednosti, poput izračunavanja uobičajene vrijednosti na temelju podataka dobivenih od društava iz treće države u slučaju da proizvođač o kojem se radi ne uspije dokazati da uvjeti tržišnog gospodarstva prevladavaju u dijelu koji se odnosi na njegovu proizvodnju i prodaju istovrsnog proizvoda.
            44. Naime, Sporazum o antidampingu u svojim člancima 2.1. i 2.2. propisuje pravila koja se odnose na izračun uobičajene vrijednosti a da pritom ne određuje bilo kakav način na koji bi se ta pravila trebala primijeniti u vezi s uvozima iz zemalja „s tržišnim gospodarstvom“. Osobito, kako je Vijeće prihvatilo tijekom rasprave, u Sporazumu o antidampingu i članku VI. GATT‑a ni na koji način ne upućuje se na pojam „tržišnog gospodarstva“ kao uvjeta za primjenu članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu i članka VI. GATT‑a.
            45. Stranke su također suglasne da instrumenti za pristupanje Republike Armenije WTO‑u ne propisuju iznimku koja bi oslobodila članice WTO‑a od obveze da primjenjuju pravila usklađena s člancima 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu pri izračunu uobičajene vrijednosti proizvoda podrijetlom iz te zemlje.
            46. Stav Vijeća – prema kojemu uvrštavanje iznimki od članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu i datuma isteka primjene u instrumente pristupanja Narodne Republike Kine i Socijalističke Republike Vijetnama čini samo dokaz namjere da se vremenski ograniči pravo država članica WTO‑a da ne primjenjuju pravila usklađena s navedenim člancima pri izračunu uobičajene vrijednosti – ne odgovara stvarnosti.
            47. U tom pogledu, treba podsjetiti da točka 15. dijela I. Protokola o pristupanju Narodne Republike Kine WTO‑u izričito propisuje mogućnost za druge države članice WTO‑a da ne primjene članak 2. Sporazuma o antidampingu kada uključeni proizvođač ne dokaže da posluje u uvjetima tržišnog gospodarstva u dijelu koji se odnosi na izradu, proizvodnju i prodaju istovrsnog proizvoda. Isto vrijedi i za točku 3. dijela I. Protokola o pristupanju Socijalističke Republike Vijetnama WTO‑u koji upućivanjem na točke 527. i 255. Izviješća radne skupine o pristupanju te zemlje propisuje identičnu iznimku. Treba napomenuti da suprotno tvrdnjama Vijeća i Komisije primjenu tih iznimki nisu zatražile dvije zemlje kandidati za pristupanje u zamjenu za dodjelu roka nakon kojeg će se one ukinuti. Naime, kako i proizlazi iz točke 150. izviješća radne grupe za pristupanje Narodne Republike Kine i iz točke 254. izviješća radne grupe za pristupanje Socijalističke Republike Vijetnam, države članice WTO‑a su one koje su postavile pitanje o usporedivosti cijena u zemljama kandidatima te su osigurale da navedene preuzmu te obveze, zajedno s datumom isteka navedenih obveza. Međutim, ako bi se članci 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu i druga dodatna odredba u stavku 1. članka VI. GATT‑a tumačili kako to predlažu institucije, iznimke propisane kao „obveze“ na strani države pristupnice, na temelju Protokola o pristupanju Narodne Republike Kine i Socijalističke Republike Vijetnama ne bi imale nikakvog smisla jer bi postojeći pravni okvir već predviđao ono što je njima propisano.
            48. Stoga treba utvrditi da se pravila iz članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu o uobičajenoj vrijednosti, o primjeni odredbi stavka 1. članka VI. GATT‑a (vidjeti točke 39. i 40. ove presude) primjenjuju osim u slučaju kada su njihove iznimke propisane u samom Sporazumu o antidampingu, u GATT‑u, poput druge dodatne odredbe u stavku 1. članku VI. GATT‑a, ili u instrumentima za pristupanje WTO‑u članice te organizacije.
            49. Stoga članica WTO‑a prema članku VI. GATT‑a i Sporazuma o antidampingu nema pravo primijeniti na uvoze podrijetlom iz druge države članice WTO‑a metodu izračuna uobičajene vrijednosti suprotnu člancima 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu osim pozivanjem na članak 2.7. tog sporazuma i shodno tomu na drugu dodatnu odredbu u stavku 1. članku VI. GATT‑a ili, kada je potrebno, pozivanjem na posebno pravilo koje je za tu svrhu sadržano u instrumentima za pristupanje WTO‑u članice te organizacije.
            50. U tim uvjetima nije osnovan stav institucija prema mišljenju kojih im članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe dopušta da bez povrede Sporazuma o antidampingu isključe iz primjene pravila izračuna uobičajene vrijednosti usklađena s člancima 2.1. i 2.2. tog sporazuma čak i kada se ne primjenjuje druga dodatna odredba stavka 1. članka VI. GATT‑a i kada instrumenti za pristupanje WTO‑u zemlje izvoznice ne propisuju takvu mogućnost. Iz prethodne analize također proizlazi da je nevažan argument institucija da ni Sporazum o antidampingu niti GATT ne stvaraju posebnu obvezu da se Armenija tretira kao tržišno gospodarstvo jer ti sporazumi stvaraju obvezu da se prema drugim državama članicama WTO‑a, poput Republike Armenije, primjenjuju pravila usklađena s člancima 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu, uz iznimke iz točaka 48. i 49. ove presude. U tom pogledu treba istaknuti da navedeni članci sadržavaju sustav jasnih, preciznih i detaljnih pravila, kojima se propisuje način izračuna uobičajene vrijednosti istovrsnih proizvoda (vidjeti točku 36. ove presude) a da se uz njih ne postavljaju uvjeti kojima se njihova primjena prepušta diskreciji članica WTO‑a. Osim toga, mogućnost odstupanja od tih pravila na temelju druge dodatne odredbe stavku 1. članku VI. GATT‑a na koju upućuje članak 2.7. Sporazuma o antidampingu je precizno ograničena. Područjem primjene te odredbe su osobito obuhvaćene „ zemlj[e] u koj[ima] je trgovina potpuno ili gotovo potpuno obuhvaćena državnim monopolom i u koj[ima] država određuje sve domaće cijene“. Stoga je područje primjene tog pravila jasno u smislu da dozvoljava kako Komisiji tako i Vijeću ocijeniti odgovara li država članica WTO‑a opisu iz te odredbe i omogućava li Uniji da izvrši nadzor te ocjene i na temelju toga odredi, kada je potrebno, posljedice koje proizlaze iz sudske prakse navedene u točki 36. ove presude.
            51. Kada se radi o tvrdnji Vijeća, iznesenoj u potporu njegova tumačenja Sporazuma o antidampingu, prema kojem su Sjedinjene Američke Države i Kanada zaključile da je Armenija zemlja bez tržišnog gospodarstva čak i nakon njezina pristupanja WTO‑u, treba napomenuti da Vijeće nije osporilo detaljne protuargumente tužitelja, popraćene upućivanjima na relevantno zakonodavstvo tih dviju država, tako da u svakom slučaju ta institucija nije dokazala materijalnu točnost svojih tvrdnji.
            Pravila propisana Osnovnom uredbom i njihova primjena u predmetnom slučaju
            52. U kontekstu poput onoga iz točaka 39. do 50. ove presude, kada je zakonodavac Unije usvojio pravila koja se odnose na zemlje „bez tržišnog gospodarstva“ primjenjiva na članicu WTO‑a koja se nalazi na popisu takvih zemalja, poput popisa iz bilješke koja stoji uz članak 2. stavak 7. točku (a) Osnovne uredbe, to uvrštavanje pripada u područje primjene druge dodatne odredbe iz stavka 1. članka VI. GATT‑a i stoga zahtijeva ispitivanje ispunjava li ta članica WTO‑a uvjete iz te odredbe.
            53. S druge strane, treba napomenuti da je sastavljanje popisa država koje se smatraju zemljama s tržišnim gospodarstvom propisano člankom 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1681/79 od 1. kolovoza 1979. o izmjeni uredbe (EEZ) br. 459/68 o zaštiti od štetnog djelovanja „dampinga“, premija ili subvencija država koje nisu članice Europske ekonomske zajednice (SL L 196, str. 1.). Prema šestoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 1681/79, sastavljanje tog popisa predstavlja kodifikaciju do tada razvijene prakse u području članka 3. stavka 6. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 459/68 od 5. travnja 1968. u vezi sa zaštitom od dampinških uvoza, premija ili subvencija država koje nisu članice Europske ekonomske zajednice (SL L 93, str. 1.). Međutim, ta posljednja odredba u biti ponavlja bitan sadržaj definicije zemlje bez tržišnog gospodarstva iz druge dodatne odredbe stavka 1. članka VI. GATT‑a (vidjeti, kada je riječ o praksi koja u tom području razvijena u vezi s Uredbom br. 459/68, petu uvodnu izjavu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 955/79 od 15. svibnja 1979. kojom se uvodi konačna antidampinška pristojba na određenu vrstu herbicida iz Rumunjske (SL L 121, str. 5.)).
            54. Vijeće se dosljedno pridržavalo prakse sastavljanja popisa država koje se smatraju zemljama bez tržišnog gospodarstva upućivanjem na popis država priložen uredbama o zajedničkim pravilima primjenjivima na uvoze iz zemlje s državnom trgovinom, kako potvrđuje članak 2. stavak 5. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3017/79 od 20. prosinca 1979. o zaštiti od „dampinških“ uvoza ili subvencija država koje nisu članice Europske ekonomske zajednice (SL L 339 str. 1.), članak 2. stavak 5. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2176/84, od 23. srpnja 1984. o zaštiti od „dampinških“ uvoza ili subvencija država koje nisu članice Europske ekonomske zajednice (SL L 201, str. 1.), članak 2. stavak 5. Uredbe (EEZ) br. 2423/88 Vijeća od 11. srpnja 1988. o zaštiti od „dampinških“ uvoza ili subvencija država koje nisu članice Europske ekonomske zajednice (SL L 209, str. 1.), članak 2. stavak 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 3283/94 od 22. prosinca 1994. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 349, str. 1.) i članak 2. stavak 7. Osnovne uredbe, u prvotnoj verziji.
            55. Nadalje, prema točkama 4. i 5. Komunikacije Komisije [COM(97) 677 final ] od 12. prosinca 1997. Vijeću i Europskom parlamentu ista razmatranja vezana su za pouzdanost cijena centraliziranih ekonomija koje su dovele kako do toga da Zajednica usvoji odredbe istovjetne članku 2. stavku 7. Osnovne uredbe tako i do usvajanja druge dodatne odredbe iz stavka 1. članka VI. GATT‑a.
            56. Stoga, ako činjenica sastavljanja popisa država koje se smatraju zemljama bez tržišnog gospodarstva prema kojima bi se uobičajena vrijednost izračunala korištenjem metoda različitih od onih iz članaka 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu ne povrjeđuje sama po sebi taj sporazum, zadržavanje na toj listi zemlje koja je u međuvremenu postala članica WTO‑a treba se temeljiti na valjanim razmatranjima kojima se dokazuje da navedena odgovara kriterijima iz druge dodatne odredbe iz stavka 1. članka VI. GATT‑a.
            57. Međutim, u ovom slučaju niti pobijanoj uredbi niti argumentaciji Vijeća nije cilj potvrditi da Armenija zadovoljava uvjete iz druge dodatne odredbe iz stavka 1. članka VI. GATT‑a.
            58. Kako je navedeno u točki 34. ove presude institucije su činjenicu da su na tužitelja primijenile metodologiju treće zemlje s tržišnim gospodarstvom iz članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe obrazložile samo time da se Armenija spominje u bilješci koja stoji uz navedenu odredbu, koja je konačno primijenjena na temelju zadnje rečenice iz članka 2. stavka 7. točke (b) Osnovne uredbe, nastavno na odbijanje zahtjeva tužitelja da mu se dodijeli tretman tržišnog gospodarstva. Osim toga iz pisma Komisije od 19. siječnja 2009. (vidjeti točku 4 . ove presude) proizlazi da je ta institucija zaključila da je primjena članka 2. stavka 7. Osnovne uredbe u ovom slučaju bila u skladu sa Sporazumom o antidampingu uz obrazloženje da su članci 2.1. i 2.2. navedenog sporazuma, s jedne strane, i druga dodatna odredba u stavku 1. članku VI. GATT‑a, s druge strane, dvije krajnjosti između kojih se nalaze različiti slučajevi, poput onoga države članice WTO‑a koja ne odgovara uvjetima iz te posljednje odredbe a istodobno se može smatrati državom bez tržišnog gospodarstva. Međutim, po svojoj prirodi argument prema kojem je ekonomija Armenije u tranziciji između tržišnog gospodarstva i državnog monopola, kako je opisan drugom dodatnom odredbom iz stavka 1. članka VI. GATT‑a, se temelji na tvrdnji prema kojoj Armenija ne ispunjava uvjete za primjenu te odredbe.
            59. Treba stoga utvrditi da, nakon pristupanja Republike Armenije WTO‑u, uvrštavanje te zemlje na popis iz bilješke koja stoji uz članak 2. stavak 7. točku (a) Osnovne uredbe nije usklađeno sa sustavom pravila koji propisuju članci 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu i drugom dodatnom odredbom stavku 1. članku VI. GATT‑a, u mjeri u kojoj takvo uvrštavanje dovodi do toga da se primjena članka 2. stavaka 1. do 6. Osnovne uredbe uvjetuje prethodnim usvajanjem zahtjeva za dodjelu tretmana tržišnog gospodarstva koji je postavio navedeni poduzetnik, i zahtjeva da se u slučaju odbijanja navedenog zahtjeva primijeni metodologija treće zemlje s tržišnim gospodarstvom.
            60. Stoga, kako ističe tužitelj, u nedostatku dokaza da Armenija odgovara kriterijima iz druge dodatne odredbe iz stavka 1. članka VI. GATT‑a i uzimajući u obzir činjenicu da prema ocjenama Komisije tijekom administrativnog razdoblja Armenija ne ispunjava uvjete iz te odredbe (vidjeti točku 58. ove presude), spominjanje Armenije u bilješci koja stoji uz članak 2. stavak 7. točku (a) Osnovne uredbe ne predstavlja valjanu osnovu za primjenu, u ovom slučaju, metodologije treće zemlje s tržišnim gospodarstvom na temelju članka 2. stavka 7. točke (a) i (b) te uredbe i treba se u toj mjeri proglasiti neprimjenjivim na temelju članka 277. UFEU‑a. Stoga institucije nisu smjele uvjetovati primjenu članka 2. stavaka 1. do 6. Osnovne uredbe usvajanjem zahtjeva za dodjelu tretmana tržišnog gospodarstva koji je tužitelj prema njihovu mišljenju trebao u tu svrhu podnijeti na temelju članka 2. stavka 7. točke (b) te uredbe niti primijeniti, nastavno na odbijanje navedenog zahtjeva, metodologiju treće zemlje s tržišnim gospodarstvom.
            61. U tim uvjetima, pozivajući se na spominjanje Armenije u bilješci koja stoji uz članak 2. stavak 7. točku (a) Osnovne uredbe i primjenjujući metodologiju treće zemlje s tržišnim gospodarstvom nakon što je odbijen zahtjev za dodjelu tretmana tržišnog gospodarstva, koji je tužitelj podnio na temelju članka 2. stavka 7. točke (b) te uredbe, pobijana uredba je primijenila metodu izračuna uobičajene vrijednosti koja je neusklađena s člancima 2.1. i 2.2. Sporazuma o antidampingu i s drugom dodatnom odredbom iz stavka 1. članka VI. GATT‑a povrjeđujući također članak 2. stavak 1. do 6. Osnovne uredbe.
            62. Stoga treba utvrditi da je prvi razlog osnovan i poništiti pobijanu uredbu bez da je potrebno ispitati druge tužbene razloge iznesene u potporu tužbi.
            Troškovi
            63. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da Vijeće nije uspjelo u postupku, istomu valja naložiti snošenje troškova postupka sukladno zahtjevu tužitelja.
            64. Komisija će snositi vlastite troškove sukladno članku 87. stavku 4. Poslovnika.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (drugo prošireno vijeće)
            Proglašava i presuđuje :
            1. Poništava se Uredba Vijeća (EU) br. 925/2009 od 24. rujna 2009. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određene aluminijske folije podrijetlom iz Armenije, Brazila i Narodne Republike Kine u dijelu koji se odnosi na društvo Rusal Armenal ZAO.
            2. Vijeće Europske unije snosit će troškove društva Rusal Armenal.
            3. Europska Komisija snosit će vlastite troškove.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 26. studenoga 2015.#Hauptzollamt Frankfurt am Main protiv Duval GmbH & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputiio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Tarifni broj 9025 – Pojam ‚termometar’ – Indikatori izlaganja unaprijed određenoj temperaturi reagiranja za jednokratnu upotrebu.#Predmet C-44/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      26. studenoga 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinska unija i zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Tarifni broj 9025 — Pojam ‚termometar’ — Indikatori izlaganja unaprijed određenoj temperaturi reagiranja za jednokratnu upotrebu“
      U predmetu C‑44/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni sud za financije, Njemačka), odlukom od 11. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 5. veljače 2015., u postupku

         Hauptzollamt Frankfurt am Main

      protiv

         Duval GmbH & Co. KG,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský, u svojstvu predsjednika vijeća, A. Prechal (izvjestiteljica) i K. Jürimäe, suci
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Hauptzollamt Frankfurt am Main, A. Vieth, u svojstvu agenta,

               —

               za Duval GmbH & Co. KG, F.-F. Casper, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje tarifnog broja 9025 Kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1549/2006 od 17. listopada 2006. (SL L 301, str. 1., u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Hauptzollamt Frankfurt am Main (carinsko tijelo u Frankfurtu na Majni, u daljnjem tekstu: carinsko tijelo) i Duval GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Duval) povodom carinskog razvrstavanja indikatora temperature okoline.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Međunarodna konvencija o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS), sklopljena u Bruxellesu 14. lipnja 1983. odobrena je, zajedno sa svojim Protokolom o izmjenama od 24. lipnja 1986. (u daljnjem tekstu: Konvencija o HS‑u) u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. Konvencije o HS‑u, svaka se ugovorna strana obvezuje uskladiti svoje tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti se svim njegovim tarifnim brojevima i podbrojevima, kao i pripadajućim brojčanim oznakama, bez dodavanja ili preinaka, i slijediti brojčani niz navedenog sustava. Ista odredba predviđa da se svaka ugovorna strana također obvezuje primijeniti opća pravila za tumačenje HS‑a, kao i sve napomene za odsjeke, poglavlja i podbrojeve i da im neće preinačiti doseg.

               5

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), osnovano međunarodnom konvencijom o uspostavljanju tog vijeća, sklopljenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950., pod uvjetima propisanima u članku 8. Konvencije o HS‑u odobrava napomene s objašnjenjem koje usvoji Odbor za HS, tijelo čija je organizacija uređena člankom 6. te konvencije.

               6

               Sukladno napomeni s objašnjenjem koja se odnosi na opće pravilo za tumačenje HS‑a br. 3.a koje je taj odbor donio, u inačici koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: napomene s objašnjenjem HS‑a):
               „[…]

                        IV)

                        Nije moguće uspostaviti stroga načela za utvrđivanje je li tarifni broj određeniji od drugoga u pogledu podnesene robe; međutim, općenito se može reći da:

                                 a)

                                 je tarifni broj kojim se označava pojedinačni proizvod određeniji od tarifnog broja koji obuhvaća skupinu proizvoda: […]

                                 b)

                                 treba smatrati određenijim onaj tarifni broj koji jasnije identificira robu u pitanju, uz precizniji i potpuniji opis.
                                 […]“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Napomene s objašnjenjem HS‑a za tarifni broj 9025 HS‑a osobito sadržavaju slijedeće navode:
               „[…]

                        B.

                        Termometri i pirometri, s registratorom ili bez njega
                        Među uređaje ove skupine može se navesti:

                                 1)

                                 Termometri punjeni tekućinama, sa staklenim cijevima, među kojima su glavne vrste: […] Određeni tzv. termometri punjeni tekućinama za maksimum i minimum, u smislu da su namijenjeni za registriranje najviših i najnižih temperatura kojima su bili izloženi.

                                 2)

                                 Metalni termometri, i osobito […]

                                 3)

                                 Termometri na dilataciju ili na pritisak, s metalnim elementima, […]

                                 4)

                                 Termometri s tekućim kristalima […]

                                 5)

                                 Električni termometri i pirometri, koji obuhvaćaju: […]

                                 6)

                                 Pirometri s fotometrijskom kockom […]

                                 7)

                                 Optički pirometri s nestajućim vlaknom […]

                                 8)

                                 Pirometrijske naočale koje se temelje na fenomenu rotacijske polarizacije […]

                                 9)

                                 Pirometri koji se temelje na povlačenju čvrste tvari (primjerice gline) […]
                                 […]

                        D.

                        Higrometri (vlagomjeri), sa registratorom ili bez njega
                        Higrometri služe utvrđivanju vlažnosti zraka, drugih plinova ili čvrstih tvari (higrometrijsko stanje). Glavne vrste su sljedeće:
                        […]
                        Ukrasni vlagomjeri, tzv. higrometri, koji se osobito sastoje od više ili manje dekorativnih elemenata (kućice, tornjevi), s likovima koji izlaze ili ulaze ovisno o tome je li vrijeme lijepo ili ružno, također su ovdje razvrstani. Naprotiv, papiri natopljeni kemijskim tvarima kojih se boja mijenja ovisno o vlazi u atmosferi potpadaju pod br. 38.22.
                        […] [neslužbeni prijevod]“

         KN

               8

               KN u svom prvom dijelu, poglavlju I., odsjek A sadržava skup općih pravila za tumačenje te nomenklature. Ovaj odsjek navodi:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela.

                        1.

                        Naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                  […]

                        3.

                        Proizvode koje bi se […] na prvi pogled moglo razvrstati u dva ili više tarifnih brojeva, razvrstava se na sljedeći način:

                                 a)

                                 tarifni broj koji sadrži najodređeniji opis ima prednost u odnosu na tarifne brojeve s općenitijim opisom. […]

                  […]“

               9

               Poglavlje 90. KN‑a naslovljeno je „Optički, fotografski, kinematografski, mjerni, kontrolni, ispitni, medicinski ili kirurški instrumenti i aparati; njihovi dijelovi i pribor“. To poglavlje osobito sadržava tarifni broj 9025 čiji je tekst strukturiran kako slijedi:

                  „9025

                  Hidrometri i slični plutajući instrumenti, termometri, pirometri, barometri, higrometri i psihrometri, s registratorom ili bez njega te kombinacije tih instrumenata:

                  termometri i pirometri, nekombinirani s drugim instrumentima:

                  9025 11

                  punjeni tekućinom, za izravno očitavanje:

                  9025 11 20

                  --- medicinski ili veterinarski termometri

                  9025 11 80

                  - - Ostalo

                  9025 19

                  - ostalo:

                  9025 19 20

                  - - elektronički

                  9025 19 80

                  - - Ostalo

                  […]

                  […]“

               10

               Poglavlje 38. KN‑a naslovljeno je „Razni kemijski proizvodi“. To poglavlje sadržava, među ostalim, tarifni broj 3822, koji je naslovljen „Dijagnostički ili laboratorijski reagensi na podlozi, pripremljeni dijagnostički ili laboratorijski reagensi na podlozi ili ne, osim onih iz tarifnih brojeva 3002 ili 3006; certificirani referentni materijali“. Tarifni broj 3824 KN‑a naslovljen je „Pripremljena vezivna sredstva za ljevaoničke kalupe ili jezgre; kemijski proizvodi i pripravci kemijske ili srodnih industrija (uključujući one koji se sastoje od mješavine prirodnih proizvoda), nespomenuti niti uključeni na drugom mjestu“. Tarifni podbroj 3824 90 98 rezidualni je podbroj koji obuhvaća proizvode koji nisu drugdje sadržani ni navedeni u tarifnom broju 3824 KN‑a.

               11

               Napomena br. 3 točka (e) poglavlja 38. KN‑a osobito navodi:
               „U tarifni se broj 3824, a ne u druge tarifne brojeve nomenklature, razvrstava sljedeću robu:
               […]

                        e)

                        taljive keramičke mjerače temperature u pećima (na primjer, Segerove stošce).“

               12

               Poglavlje 48. KN‑a naslovljeno je „Papiri i kartoni; proizvodi od papirne mase, papira ili od kartona“. Tarifni broj 4823 KN‑a naslovljen je „Ostali papir, karton, celulozna vata i koprene od celuloznih vlakana, izrezani u određene veličine ili oblike; ostali proizvodi od papirne mase, papira, kartona, celulozne vate ili koprene od celuloznih vlakana“. Tarifni podbroj 4823 90 85 KN‑a rezidualni je podbroj koji obuhvaća proizvode koji nisu drugdje sadržani ni navedeni u tarifnom broju 4823 KN‑a.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Dvije vrste dotičnih proizvoda u glavnom postupku navedene su pod nazivima „termopapiri“ i „termo oznake“. Prvi proizvod dolazi u obliku papirnate vrpce s bijelom površinom na koju je otisnuta oznaka temperature, a poleđina mu je obložena crnim toplinski osjetljivim sredstvom. Kada se postigne temperatura otisnuta na bijeloj površini, testna vrpca nepovratno mijenja boju iz bijele u crnu. Drugi proizvod su testne vrpce označene s pet stupnjeva mjerenja temperature obložene plastičnim filmom. Točke mjerenja, svaka s otisnutom vrijednosti temperature, mijenjaju boje kada postignu naznačenu vrijednost.

               14

               Duval je dotične proizvode uvozio tijekom 2007. godine. Carinsko tijelo mu je izdalo rješenje o naplati carine razvrstavajući njegove proizvode pod tarifni podbroj 3824 90 98 KN‑a primjenjujući na njih carinsku stopu od 6,5%.

               15

               Uzimajući u obzir da su „termopapiri“ trebali biti razvrstani pod tarifni podbroj 4823 90 85 KN‑a i, prema tome, oslobođeni od carine, dok su „termo oznake“ trebale biti razvrstane pod tarifni podbroj 9025 19 80 KN‑a, te stoga podlijegati carinskoj stopi od 2,1%, Duval je protiv spomenutog rješenja o naplati carine podnio tužbu pred Finanzgerichtom (Sud za financije).

               16

               Budući da je navedeni sud presudio da dotični proizvodi u glavnom postupku predstavljaju „termometre“ u smislu tarifnog broja 9025 KN‑a, te da je slijedom toga naložio carinskom tijelu da Duvalu nadoknadi preplaćenu carinu, to je tijelo podnijelo „reviziju“ protiv te presude pred Bundesfinanzhofom (Saveznim sudom za financije).

               17

               Budući da pojam „termometar“ nije definiran u KN‑u i da napomene s objašnjenjem HS‑a sadržavaju samo popis, koji nije ilustrativan, instrumenata koji pripadaju skupini termometara i pirometara, na kojem se ne nalaze ni proizvodi iz glavnog postupka, niti bilo koji usporedivi instrument od papirnatog materijala ili s indikatorom temperature za jednokratnu upotrebu, Savezni sud za financije pita se dovode li zahtjevi pravne sigurnosti i jednostavnosti postupka razvrstavanja do zaključka da je taj popis taksativnog i obvezujućeg karaktera.

               18

               Ako takvo tumačenje ne prevladava, navedeni sud primjećuje dakle da se poglavlje 90. KN‑a poziva na „mjerne instrumente“, da pojam „termometar“ znači, i doslovno i koncepcijski, mjerni instrument za temperaturu i da pojam mjerenja općenito znači kvantitativnu usporedbu između izmjerene veličine i referentne jedinice.

               19

               Pod tim uvjetima sud koji je uputio zahtjev pita se o eventualnoj mogućnosti da se iz napomena s objašnjenjima izvede uža definicija „termometra“ koja bi zahtijevala da predmetni uređaj zadovoljava dodatne uvjete, prema različitim zajedničkim karakteristikama za koje se čini da ih dijele mjerni uređaji određeni tom napomenom koji pripadaju tarifnom broju 9025 HS‑a ili ostalim tarifnim brojevima toga poglavlja, kao što su pomna izrada i visok stupanj preciznosti, mogućnost reproduciranja rezultata mjerenja, stalni prikaz odvijanja mjerenja ili mogućnost višekratnog korištenja tog instrumenta.

               20

               Isti sud se pita, također, mogu li činjenica da napomena 3. točka (e) poglavlja 38. KN‑a navodi da su taljivi keramički mjerači temperature u pećima obuhvaćeni tarifnim brojem 3824 KN‑a ili okolnost da iz napomena s objašnjenjima HS‑a koje se odnose na higrometre proizlazi da su uređaji koji funkcioniraju slično dotičnim proizvodima iz glavnog postupka izričito isključeni iz tarifnog broja 9025 KN‑a imati utjecaja na razvrstavanje tih proizvoda.

               21

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni sud za financije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li u tarifni broj 9025 KN‑a (‚termometar’), u nedostatku apstraktne definicije što čini termometar iz tarifnog broja 9025 KN‑a, iznimno uvrstiti samo uređaje koji su navedeni u napomenama s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 9025 KN‑a, odjeljak B (termometar i pirometar, s registratorom ili bez njega […])?
                        Ako je odgovor na ovo pitanje niječan:

                        2.

                        Treba li se iz nabrajanja uređaja u napomenama s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 9025 KN‑a zaključiti da naprave koje ne funkcioniraju poput tih uređaja (određivanje temperature na temelju primjerice mehaničkog širenja tekućina ili metala, fizikalnih promjena ili električnih impulsa itd.) ne mogu biti uvrštene u tarifni broj 9025 KN‑a?
                        Ako je odgovor na ovo pitanje također niječan:

                        3.

                        Je li termometar u smislu tarifnog broja 9025 KN‑a i naprava koja prikazuje da je temperatura predmeta koju treba izmjeriti dostigla referentnu vrijednost (graničnu vrijednost) čak i kada naprava ne ispunjava kriterije kao što su mogućnost reprodukcije rezultata mjerenja, stalni prikaz kretanja temperature i mogućnost višekratnog korištenja uređaja?“

         O prethodnim pitanjima

               22

               Svojim trima pitanjima, koja je potrebno ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev želi u biti saznati da li tarifni broj 9025 KN‑a treba tumačiti na način da obuhvaća i indikatore temperature okoline od papirnatog materijala, ako je potrebno obložene plastičnim filmom koji, kao i dotični proizvodi u glavnom postupku, promjenom boje pokazuju, nepovratno i bez mogućnosti dalje upotrebe, je li postignut jedan ili više temperaturnih pragova.

               23

               Treba podsjetiti da je ustaljena sudska praksa da, u interesu pravne sigurnosti i olakšavanja nadzora, odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe treba tražiti na općenit način u njihovim osobinama i objektivnim svojstvima, kako su definirani u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama odsjeka ili poglavlja (vidjeti, osobito, presudu Douane Advies Bureau Rietveld, C‑541/13, EU:C:2014:2270, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Sud je također odlučio da napomene s objašnjenjem uz KN i HS znatno pridonose tumačenju dosega različitih tarifnih brojeva iako nemaju obvezujuću pravnu snagu. Sadržaj tih napomena mora stoga biti usklađen s odredbama KN‑a i ne može mijenjati njihov doseg. Ako se pokaže da su protivne tekstu tarifnih brojeva KN‑a i napomenama odsjeka ili poglavlja, napomene s objašnjenjem KN‑a moraju se zanemariti (vidjeti, osobito, presudu JVC France, C‑312/07, EU:C:2008:324, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Jednako tako treba pojasniti da namjena proizvoda može predstavljati objektivan kriterij razvrstavanja ako je svojstvena tom proizvodu te se ta svojstvenost može ocijeniti s obzirom na njegove osobine i objektivna svojstva (vidjeti, osobito, presudu Douane Advies Bureau Rietveld, C‑541/13, EU:C:2014:2270, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Što se tiče tarifnog broja 9025 KN‑a, iz njegova teksta proizlazi da se on osobito odnosi na „termometre“.

               27

               Unatoč tome što KN ne definira taj pojam, treba istaknuti da, po svom aktualnom shvaćanju, on upućuje, kao što to povrh toga pokazuje, u mnogim jezičnim inačicama KN‑a, kombinacija pojmova grčkog podrijetla koji ga karakteriziraju, na instrument za mjerenje temperature.

               28

               U točki 34. presude Raytek i Fluke Europe (C‑134/13, EU:C:2015:82) Sud je osobito presudio, u vezi s uredbom Europske komisije kojom su infracrvene termalne kamere bile klasificirane pod šifru 9025 19 20 KN‑a, da je navedena institucija mogla pravilno smatrati da je navedenim uređajem moguće mjeriti temperaturu i da prikazuje izmjerene vrijednosti u iznosima, što je funkcija pokrivena tarifnim brojem 9025 KN‑a i da ga je trebalo razvrstati kao termometar u smislu toga tarifnog broja.

               29

               U točki 35. iste presude Sud je još jednom istaknuo da samo mjerenje temperature predstavlja određenije svojstvo obuhvaćeno tim tarifnim brojem.

               30

               Stoga u tom pogledu treba zaključiti da se u glavnom postupku, prema njihovim karakteristikama i objektivnim svojstvima, radi o proizvodima koji su isključivo namijenjeni tome da se koriste kao instrumenti za mjerenje temperature. Naime, budući da im je jedina funkcija da pokažu, mjerenjem temperature okoline, je li postignut unaprijed točno određen stupanj temperature, prikazujući u tom slučaju putem promjene boje rezultat tog mjerenja, takve proizvode treba znači razvrstati kao termometre prema tarifnom broju 9025 KN‑a.

               31

               Protivno onome što tvrdi Komisija, ovaj zaključak ne može dovesti u pitanje napomenu br. 3 točku (e) u poglavlju 38. KN‑a, prema kojoj su „taljivi keramički mjerači temperature u pećima (na primjer, Segerovi stošci)“ sadržani u tarifnom broju 3824 KN‑a, a ne u nekom drugom tarifnom broju KN‑a. Naime, osim okolnosti da navedena napomena obuhvaća samo vrlo specifične kategorije robe na koje se odnosi i koji očito ne odgovaraju proizvodima poput onih u glavnom postupku, treba istaknuti da, za razliku od tih proizvoda i, općenitije, termometara, funkcija taljivih keramičkih mjerača temperatura nije samo precizno mjerenje temperature okoline. Naime, ti taljivi mjerači, poznati također kao pirometrijski stošci, koji se koriste u keramičkim pećima, imaju funkciju omogućavanja, taljenjem i postupnim savijanjem pod utjecajem topline, praćenja razvoja pečenja keramičkih struktura te određivanja stupnja kada su te strukture postigle željeni stupanj pečenosti.

               32

               Što se tiče činjenice da popis instrumenata obuhvaćenih skupinom proizvoda koji se kvalificiraju kao termometri i pirometri, koji je sadržan u odsjeku B. napomena s objašnjenjima HS‑a u vezi s tarifnim brojem 9025, ne spominje proizvode poput onih u glavnom postupku, treba istaknuti da, kao što proizlazi iz samog teksta tih napomena i kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 28. ove presude, navedeni popis nije iscrpan. Osim toga, treba podsjetiti da, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 24. ove presude, te napomene s objašnjenjem, u svakom slučaju, ne mogu ograničiti doseg tarifnog broja KN‑a koji proizlazi iz tih pojmova.

               33

               Stoga okolnost koju ističe sud koji je uputio zahtjev – da svi proizvodi koji su tako navedeni u tom odsjeku napomena s objašnjenjima HS‑a, osim specifičnog zajedničkog svojstva mjerenja temperature spomenutog u točkama 27. do 29. ove presude, pokazuju i druge zajedničke karakteristike, osobito u vezi s njihovim tehničkim načinom funkcioniranja, s činjenicom da se mogu višekratno i ponavljano koristiti ili s činjenicom da omogućuju stalni prikaz kretanja temperature – ne može dovesti do ograničenog tumačenja pojma termometar navedenog u tarifnom broju 9025 KN‑a uzdižući te dodatne karakteristike na razinu konstitutivnih elemenata navedenog pojma.

               34

               Što se tiče kriterija koji se odnosi na mogućnost stalnog prikaza kretanja temperature, potrebno je, osim toga, također primijetiti da, kao što to ističe Komisija, napomene s objašnjenjima HS‑a vezane uz tarifni broj 9025 u svom odsjeku B. točki 1. izričito navode da navedeni tarifni broj obuhvaća i tzv. termometre s tekućinama za maksimum i minimum, namijenjene za registriranje najviših i najnižih temperatura kojima su bili izloženi.

               35

               Što se tiče, konačno, navoda u odjeljku D istih napomena s objašnjenjem HS‑a, prema kojem papiri natopljeni kemijskim tvarima zbog kojih se boja mijenja ovisno o stupnju vlage u atmosferi potpadaju pod br. 3822 KN‑a, treba navesti, kao prvo, da se taj navod odnosi na robu kvalificiranu kao higrometri a ne na termometre, s obzirom na to da ta skupina ne sadržava navode koji se odnose na proizvode poput onih u glavnom postupku. Drugo, treba podsjetiti da je u presudi Douane Advies Bureau Rietveld (C‑541/13, EU:C:2014:2270), donesenoj vezano uz proizvode slične onima u glavnom postupku, Sud odlučio da tarifni broj 3822 KN‑a treba tumačiti na način da takvi proizvodi ne potpadaju pod taj tarifni broj.

               36

               Iz svega prethodnog proizlazi da okolnost da su dotični proizvodi u glavnom postupku od papirnatog materijala i da su eventualno obloženi plastičnim filmom te da funkcioniraju na jednostavniji način od određenih drugih mjernih instrumenata koji koriste sofisticiranije mehanizme, ili činjenica da omogućuju samo mjerenje unaprijed određenih temperaturnih pragova ili, također, okolnost da nisu podobni za višestruku upotrebu zbog nepovratnog karaktera označivanja koje nastaje kada su ti temperaturni pragovi postignuti, sve to ne sprječava da se takvi proizvodi razvrstaju pod tarifni broj 9025 KN‑a.

               37

               Osim toga, što se tiče tarifnog podbroja 3824 90 98 KN‑a, na koji se carinsko tijelo pozvalo u rješenju o naplati carine u glavnom postupku, treba podsjetiti da se, prema svojem tekstu, tarifni broj 3824 KN‑a osobito odnosi na „proizvode i pripravke kemijske ili povezane industrije nespomenute niti uključene na drugom mjestu“ i da je podbroj 90 98 u vezi s brojem 3824 rezidualni podbroj koji obuhvaća kemijske proizvode koji nisu spomenuti ili uključeni drugdje pod tim brojem.

               38

               U tim uvjetima dostatno je istaknuti da je, pretpostavljajući da su proizvodi poput dotičnih u glavnom postupku a priori takvi da mogu biti obuhvaćeni i tarifnim brojem 3824 KN‑a, i dalje vrijedi da, na temelju općeg pravila 3. točka (a) KN‑a, određeniji tarifni broj ima prednost pred tarifnim brojevima općenitijeg dosega. Kao što je navedeno u točkama 28. do 30. ove presude, mjerenje temperature čini to određeno svojstvo koje karakterizira robu definiranu kao termometri u tarifnom broju 9025 KN‑a i dotični proizvodi u glavnom postupku imaju to određeno svojstvo. Nasuprot tomu, tarifni broj 3824 KN‑a, koji se odnosi na kemijske proizvode ili pripravke nespomenute ni uključene na drugom mjestu ima puno općenitiji doseg.

               39

               Isti razlozi vrijede i u pogledu podbroja 4823 90 85 KN‑a, na koji se među ostalim pozvao Duval, što se tiče „termo oznaka“, u potporu svojoj tužbi protiv predmetnog rješenja o naplati carine. Naime, treba podsjetiti da se, prema svojem tekstu, tarifni broj 4823 KN‑a odnosi na „ostali papir, karton, celuloznu vatu i koprene od celuloznih vlakana, izrezane u određene veličine ili oblike; ostale proizvodi od papirne mase, papira, kartona, celulozne vate ili koprene od celuloznih vlakana“ i da je tarifni podbroj 4823 90 85 KN‑a, unutar tog broja 4821, sâm rezidualni podbroj koji obuhvaća proizvode koji nisu drugdje sadržani ni navedeni u tom tarifnom broju.

               40

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljena pitanja potrebno je odgovoriti da tarifni broj 9025 treba tumačiti na način da obuhvaća i indikatore temperature okoline od papirnatog materijala, ako je potrebno obložene plastičnim filmom koji, kao i dotični proizvodi u glavnom postupku pokazuju, promjenom boje, nepovratno i bez mogućnosti ponovne upotrebe, je li postignut jedan ili više temperaturnih pragova.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Tarifni broj 9025 Kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1549/2006 od 17. listopada 2006., treba tumačiti na način da obuhvaća i indikatore temperature okoline od papirnatog materijala, ako je potrebno obložene plastičnim filmom koji, kao i dotični proizvodi u glavnom postupku pokazuju, promjenom boje, nepovratno i bez mogućnosti ponovne upotrebe, je li postignuta jedan ili više temperaturnih pragova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 15. veljače 2017.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članak 64. UFEU‑a – Kretanja kapitala u treće zemlje ili iz njih koja obuhvaćaju pružanje financijskih usluga – Novčana sredstva koja se nalaze na švicarskom bankovnom računu – Rješenje o ponovnom obračunu poreza – Rok za ponovni obračun poreza – Produljenje roka za ponovni obračun poreza u slučaju imovine koja se nalazi izvan države članice boravišta.#Predmet C-317/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      15. veljače 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje kapitala — Članak 64. UFEU‑a — Kretanja kapitala u treće zemlje ili iz njih koja obuhvaćaju pružanje financijskih usluga — Novčana sredstva koja se nalaze na švicarskom bankovnom računu — Rješenje o ponovnom obračunu poreza — Rok za ponovni obračun poreza — Produljenje roka za ponovni obračun poreza u slučaju imovine koja se nalazi izvan države članice boravišta“
      U predmetu C‑317/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 10. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 26. lipnja 2015., u postupku

         X

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za nizozemsku vladu, M. L. Noort i M. K. Bulterman kao i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, J. Möller i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, i G. Palmieri, u svojstvu agenta uz asistenciju G. M. De Socio, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 64. stavka 1. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između X, fizičke osobe, i Staatssecretaris van Financiën (Ministarstvo financija, Nizozemska) u vezi s rješenjima o ponovnom obračunu poreza na dohodak i doprinosa u sustav socijalnog osiguranja za razdoblja od 1998. do 2006.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 88/361/EEZ od 24. lipnja 1988. za provedbu članka 67. Ugovora (članak stavljen izvan snage Ugovorom iz Amsterdama) (SL 1988., L 178, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 3., str. 7.) propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje sljedeće odredbe, države članice ukidaju ograničenja na kretanja kapitala između osoba rezidenata u državama članicama. Radi olakšanja primjene ove Direktive, kretanja kapitala klasificirana su u skladu s nomenklaturom u Prilogu 1.”

               4

               Među kretanjima kapitala nabrojenima u Prilogu I. Direktive 88/361, u rubrici VI. navedeni su „[t]ransakcije po tekućim i depozitnim računima financijskih institucija”, među kojima se osobito podrazumijevaju „[t]ransakcije rezidenata s inozemnim financijskim institucijama”.

         Nizozemsko pravo

               5

               Članak 16. Algemene Wet inzake Rijksbelastingen (Porezni zakonik, u daljnjem tekstu: AWR) navodi:
               „1.   Ako se na temelju određene činjenice može pretpostaviti da zbog pogreške nije došlo do oporezivanja ili da je naplaćen prenizak iznos, […] inspektor može naplatiti još nenaplaćeni porez […]
               […]
               3.   Pravo na izdavanje rješenja o ponovnom obračunu poreza istječe nakon pet godina računajući od datuma nastanka poreznog duga. […]
               4.   U slučaju u kojem je oporezivi element koji se nalazi ili nastaje u inozemstvu prenisko oporezovan, pravo na ponovni obračun istječe, odstupanjem od stavka 3., prve rečenice, nakon razdoblja od dvanaest godina računajući od datuma nastanka poreznog duga.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               U svibnju 2002. pritužba je podnesena zbog povrede Wet toezicht effectenverkeer (Zakon o nadzoru nad trgovanjem vrijednosnim papirima). Slijedom toga pokrenuta je kaznena istraga, u okviru koje je X više puta saslušan.

               7

               Dopisom od 13. siječnja 2009. X je nizozemskoj poreznoj upravi prenio podatke koji se odnose na račun koji je posjedovao u bankarskoj instituciji u Švicarskoj pod kodnim imenom do početka 2004. kao i na račun kojeg je imao u bankarskoj instituciji u Luksemburgu od početka te iste 2004. godine, koje nije naveo u poreznim prijavama za godine koje su prethodile tom dopisu.

               8

               Dana 27. srpnja 2010. Officier van Justitie (državni odvjetnik, Nizozemska) dostavio je poreznoj upravi rezultate kaznene istrage. Dana 30. studenoga 2010. donesena su rješenja o ponovnom obračunu poreza za godine od 1998. do 2006.

               9

               X je protiv tih rješenja o ponovnom obračunu poreza podnio tužbu pred Rechtbank te Breda (Sud u Bredi, Nizozemska, u daljnjem tekstu: Rechtbank). Presudom od 12. rujna 2012. Rechtbank je smatrao da rješenja o ponovnom obračunu poreza koja se odnose na godine do uključivo 2004., koja su donesena uz primjenu produljenog roka za ponovni obračun predviđenog člankom 16. stavkom 4. AWR‑a, nisu donesena uz dužnu pažnju u smislu presude od 11. lipnja 2009., X i Passenheim‑van Schoot (C‑155/08 i C‑157/08, EU:C:2009:368). Rechtbank je međutim odlučio, na temelju klauzule „standstill” iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a, da se slobodno kretanje kapitala, i stoga sudska praksa koja proizlazi iz te presude, ne primjenjuje na ponovno obračunavanje poreza, s obzirom na to da se odnosi na švicarski bankovni račun. Iz tih razloga potvrdio je rješenja o ponovnom obračunu poreza koja se odnose na godine do uključivo 2003., uz izuzetak ispravke koja se odnosi na raspodjelu dohotka između X i njegova bračnog druga, te je rješenjem o ponovnom obračunu poreza za 2004. godinu umanjio porez koji se odnosio na luksemburški bankovni račun.

               10

               Porezni inspektor podnio je žalbu protiv presude Rechtbanka (Sud u Bredi) pred Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch (Žalbeni sud u Hertogenboschu, Nizozemska, u daljnjem tekstu: Gerechtshof) u dijelu u kojem se ta presuda odnosi na ponovno obračunavanje poreza koje se odnosi na 2004. godinu, braneći se da nije dokazano da nije primijenio dužnu pažnju. S druge strane, X je podnio Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch (Žalbeni sud u Hertogenboschu) protužalbu protiv te presude u dijelu u kojem se ona odnosi na rješenja o ponovnom obračunu poreza donesena za sve godine na koje se odnosi spor pred Rechtbankom (sud u Bredi), te je osporavao, u tom okviru, činjenicu da je posljedica „standstill” klauzule, iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a, da se slobodno kretanje kapitala ne primjenjuje na njegov švicarski bankovni račun.

               11

               Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch (Žalbeni sud u Hertogenboschu) glavnu žalbu poreznog inspektora odbio je kao neosnovanu. Što se protužalbe koju je podnio X tiče, taj sud ju je proglasio nedopuštenom u dijelu u kojem se odnosi na rješenja o ponovnom obračunu poreza koja se odnose na godine do 2003. uključivo, kao i na godine 2005. i 2006., ali je zaključio da je osnovana u dijelu u kojem se odnosi na rješenje o ponovnom obračunu poreza za 2004. godinu. U tom pogledu, taj je sud smatrao da se rješenje o ponovnom obračunu poreza vezano uz švicarski bankovni račun u cijelosti odnosi na područje primjene sudske prakse koja proizlazi iz presude od 11. lipnja 2009.X i Passenheim‑van Schoot (C‑155/08 i C‑157/08, EU:C:2009:368). Prema tom istom sudu, članak 64. stavak 1. UFEU‑a ne može se primijeniti na glavni predmet jer je mjera iz članka 16. stavka 4. AWR‑a općenita mjera koja se može primijeniti na situacije koje nemaju veze s izravnim ulaganjima niti s pružanjem financijskih usluga ili također s uvrštenjem vrijednosnih papira na tržišta kapitala, što su kategorije izričito navedene u članku 64. stavku 1. UFEU‑a.

               12

               X i Staatssecretaris van Financiën (Ministarstvo financija) podnijeli su žalbe u kasacijskom postupku protiv presude Gerechtshof te‘s‑Hertogenbosch (Žalbeni sud u Hertogenboschu) pred Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske). Staatssecretaris van Financiën (Ministarstvo financija) tvrdi da je Gerechtshof te‘s‑Hertogenbosch (Žalbeni sud u Hertogenboschu) pogrešno smatrao da članak 64. stavak 1. UFEU‑a ne obuhvaća mjere kao što je ponovni obračun poreza koje se primjenjuju na prihode švicarskog bankarskog računa za 2004. godinu s primjenom roka za ponovni obračun poreza iz članka 16. stavka 4. AWR‑a.

               13

               Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) izrazio je dvojbe, kao prvo, u pogledu pitanja je li materijalno područje primjene članka 64. stavka 1. UFEU‑a ograničeno na predmet dotičnog nacionalnog zakonodavstva ili na transakciju koja je ograničena tim nacionalnim zakonodavstvom. U tom pogledu, on s jedne strane ističe, da se čini da je pozivanje na „primjenu” ograničenja iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a argument u korist zadnje navedenog tumačenja. Osim toga, on smatra da bi prvo tumačenje moglo dovesti do toga da ta odredba bude u bitnome lišena svoga korisnog učinka. S druge strane, primjećuje da bi presuda od 14. prosinca 1995.Sanz de Lera i dr. (C‑163/94, C‑165/94 i C‑250/94, EU:C:1995:451) mogla pružiti argument u korist prvog tumačenja. U toj je presudi Sud odlučio da propis koji se primjenjuje na općenit način na sav izvoz kovanica, novčanica ili čekova na donosioca, uključujući one koji ne obuhvaćaju, u trećim zemljama, izravna ulaganja, poslovni nastan, pružanje financijskih usluga ili uvrštenje vrijednosnih papira na tržišta kapitala, nije obuhvaćeno člankom 73.C stavkom 1. Ugovora o EZ‑u (koji je postao članak 64. stavak 1. UFEU‑a).

               14

               Kao drugo, Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) izražava dvojbe što se tiče pitanja treba li članak 64. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da obuhvaća samo nacionalno pravo koje je primjenjivo na pružatelje financijskih usluga i koje uređuje uvjete i načine pružanja tih usluga. U tom pogledu ističe, s jedne strane, da su u predmetu koji je bio u tijeku na dan odluke kojom je upućeno prethodno pitanje i koji je slijedom toga doveo do presude od 21. svibnja 2015.Wagner‑Raith (C‑560/13, EU:C:2015:347), sud koji je uputio zahtjev i Komisija zagovarali takvo tumačenje. S druge strane, smatrao je da se, protivno tom tumačenju, može pozvati na činjenicu da članak 64. stavak 1. UFEU‑a ne daje nikakve naznake u tom smislu i da je stvarno značenje te odredbe tako ozbiljno ograničeno.

               15

               Kao treće i posljednje, Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) se pita obuhvaćaju li pojmovi „ograničenja […] u odnosu na kretanja kapitala u treće zemlje ili iz njih, koja obuhvaćaju […] pružanje financijskih usluga” iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a primjenu članka 16. stavka 4. AWR‑a u vezi s računom koji X ima banci u Švicarskoj. S tim u vezi, treba primijetiti da, iako bi bilo moguće kvalificirati posjedovanje računa za vrijednosne papire s obzirom na presudu od 11. lipnja 2009.X i Passenheim‑van Schoot (C‑155/08 i C‑157/08, EU:C:2009:368), ta se presuda odnosi na tumačenje članaka 49. i 56. EZ‑a (koji su postali članci 56. i 63. UFEU‑a) i moguća je dvojba treba li članak 64. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na isti način.

               16

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Proteže li se dopuštenje za primjenu ograničenja iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a na treće zemlje i na primjenu ograničenja koja postoje na temelju odredbe pojedine države poput produljenog roka za ponovni obračun poreza o kojem je riječ, a koja se može primijeniti i u slučajevima koji nisu povezani s izravnim ulaganjima, pružanjem financijskih usluga ili uvrštenjem vrijednosnih papira na tržišta kapitala?

                        2.

                        Odnosi li se dopuštenje za primjenu ograničenja kretanja kapitala iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a u vezi s pružanjem financijskih usluga i na ograničenja, poput produljenog roka za naknadni obračun poreza u glavnom postupku, koja se niti primjenjuju na pružatelja usluga niti uređuju pretpostavke za pružanje usluga ili način pružanja usluga?

                        3.

                        Treba li ‚kretanjem kapitala u vezi s pružanjem financijskih usluga’ u smislu članka 64. stavka 1. UFEU‑a smatrati i slučaj poput ovoga u kojem je rezident države članice otvorio račun (vrijednosnih papira) u bankovnoj instituciji izvan Unije i je li pritom bitno obavlja li navedena bankovna institucija u tom okviru djelatnosti za vlasnika računa – i ako da – u kojem opsegu ih obavlja?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodne napomene

               17

               Prethodna pitanja odnose se na tumačenje članka 64. Stavka 1. UFEU‑a prema kojemu odredbe članka 63. UFEU‑a ne dovode u pitanje primjenu onih ograničenja prema trećim državama koja su prema nacionalnom pravu ili pravu Unije postojala na dan 31. prosinca 1993., usvojenih u odnosu na kretanje kapitala u treće zemlje ili iz njih, koje obuhvaća izravna ulaganja, uključujući ulaganja u nekretnine, poslovni nastan, pružanje financijskih usluga ili uvrštenje vrijednosnih papira na tržišta kapitala.

               18

               Treba istaknuti, s jedne strane, da ta pitanja kreću od pretpostavke da odnosni propis u glavnom postupku, koji predviđa produljeni rok za ponovni obračun poreza, predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a.

               19

               S druge strane, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je taj propis stupio na snagu 8. lipnja 1991. Navedeni je propis stoga bio primjenjiv prije datuma 31. prosinca 1993. koji predviđa članak 64. stavak 1. UFEU‑a i, prema tome, zadovoljava vremenski kriterij iz te odredbe.

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 64. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da se primjenjuje na nacionalni propis koji uvodi ograničenje kretanja kapitala iz te odredbe, kao što je produljeni rok za ponovni obračun poreza u glavnom postupku, kada se to ograničenje jednako primjenjuje na situacije koje nisu povezane s izravnim ulaganjima, poslovnim nastanom, pružanjem financijskih usluga ili s uvrštenjem vrijednosnih papira na tržišta kapitala.

               21

               U tom pogledu treba istaknuti, kao prvo, da iz teksta članka 64. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da ta odredba predviđa odstupanje od zabrane navedene u članku 63. stavku 1. UFEU‑a u korist „primjene” ograničenja koja su postojala na dan 31. prosinca 1993. prema nacionalnom pravu što se tiče kretanja kapitala koje obuhvaća izravna ulaganja, poslovni nastan, pružanje financijskih usluga ili uvrštenje vrijednosnih papira na tržišta kapitala. Nadalje, primjenjivost članka 64. stavka 1. UFEU‑a ne ovisi o predmetu nacionalnog propisa koji sadrži takva ograničenja nego o njegovu učinku. Ta se odredba primjenjuje u mjeri u kojoj taj nacionalni propis ograničava kretanja kapitala koja obuhvaćaju izravna ulaganja, poslovni nastan, pružanje financijskih usluga ili uvrštenje vrijednosnih papira na tržišta kapitala. Slijedi da činjenica da se navedeni propis također može primijeniti na druge situacije nije po naravi takva da bi stvarala prepreku primjenjivosti članka 64. stavka 1. UFEU‑a na okolnosti koje obuhvaća.

               22

               Drugo, to tumačenje potvrđuje sudska praksa Suda Europske unije. Taj sud smatra, naime, da je ograničenje kretanja kapitala, kao što je nepovoljnije porezno postupanje u odnosu na dividende koje potječu iz inozemstva, obuhvaćeno člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a ako se odnosi na udjele koji su stečeni radi uspostavljanja ili održavanja trajnih i izravnih gospodarskih veza između dioničara i predmetnog društva koje tom dioničaru omogućavaju stvarno sudjelovanje u upravljanju tim društvom odnosno nadzoru nad njim (presuda od 24. studenoga 2016., SECIL, C‑464/14, EU:C:2016:896, t. 78. i navedena sudska praksa). Isto tako, prema Sudu, ograničenje je obuhvaćeno člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a kao ograničenje kretanja kapitala koje uključuje izravna ulaganja ako se tiče svih vrsta ulaganja koja provode fizičke ili pravne osobe i koja služe za stvaranje ili održavanje trajnih i izravnih odnosa između davatelja kapitala i poduzetnika kojima su ta sredstva namijenjena radi obavljanja gospodarske aktivnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. svibnja 2008., Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, t. 102.). Iz tih presuda, posebno iz izraza „ako se odnosi” i „ako se tiče” proizlazi da područje primjene članka 64. stavka 1. UFEU‑a ne ovisi o specifičnom predmetu nacionalnog ograničenja već o njegovu učinku na kretanja kapitala kako je definirano tim člankom.

               23

               To tumačenje članka 64. stavka 1. UFEU‑a nije dovedeno u pitanje presudom od 14. prosinca 1995.Sanz de Lera i dr. (C‑163/94, C‑165/94 et C‑250/94, EU:C:1995:451), koju navodi sud koji je uputio zahtjev. Točno je da je Sud, nakon što je naveo, u točki 33. te presude, da se fizički izvoz sredstava za plaćanje ne može sam po sebi smatrati kretanjem kapitala, u točkama 35. i 36. te presude utvrdio da nacionalni propis koji se primjenjuje na općenit način na sav izvoz kovanica, novčanica ili čekova na donosioca, uključujući one koji ne obuhvaćaju, u trećim zemljama, izravna ulaganja, uključujući ulaganja u nekretnine, poslovni nastan, pružanje financijskih usluga ili uvrštenje vrijednosnih papira na tržišta kapitala, nije obuhvaćen člankom 73.C stavkom 1. Ugovora o EZ‑u (koji je postao članak 64. stavak 1. UFEU‑a). Međutim, u točki 37. te iste presude, Sud je smatrao da države članice imaju pravo provjeriti narav i stvarnost predmetnih transakcija ili prijenosa kako bi se uvjerile da se te transakcije prijenosi ne koriste u svrhu kretanja kapitala koja su upravo predmet ograničenja koja dopušta članak 73.C stavak 1. Ugovora o EZ‑u. Iz presude od 14. prosinca 1995., Sanz de Lera i dr. (C‑163/94, C‑165/94 i C‑250/94, EU:C:1995:451) proizlazi da se države članice mogu pozvati na članak 64. stavak 1. UFEU‑a ako se nacionalni propis primjenjuje na kretanja kapitala obuhvaćena tom odredbom.

               24

               Kao treće, treba istaknuti da bi tumačenje prema kojem se članak 64. stavak 1. UFEU‑a primjenjuje samo u slučaju kada se predmetni nacionalni propis isključivo odnosi na kretanja kapitala iz te odredbe bilo protivno korisnom učinku potonjeg. Naime, kao što je primijetila nizozemska vlada u svojem očitovanju koje je podnijela Sudu, posljedica takvog tumačenja bila da bi sve države članice, kako bi mogle koristiti dopuštenje za primjenu ograničenja iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a, morale revidirati vlastito nacionalno zakonodavstvo prije 1. siječnja 1994. kako bi ga vrlo precizno prilagodile dosegu te odredbe.

               25

               Stoga, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 64. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da se primjenjuje na nacionalni propis koji uvodi ograničenje kretanja kapitala iz te odredbe, kao što je produljeni rok za ponovni obračun poreza, kada se to ograničenje jednako primjenjuje na situacije koje nisu povezane s izravnim ulaganjima, poslovnim nastanom, pružanjem financijskih usluga ili s uvrštenjem vrijednosnih papira na tržišta kapitala.

         Treće pitanje

               26

               Svojim trećim pitanjem, koje je potrebno ispitati prije drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, je li otvaranje računa za vrijednosne papire u bankarskoj instituciji izvan Unije, poput onoga u predmetu u glavnom postupku, obuhvaćeno pojmom kretanja kapitala koji uključuje pružanje financijskih usluga, u smislu članka 64. stavka 1. UFEU‑a.

               27

               U tom pogledu, treba istaknuti, kao prvo, da je u nedostatku definicije pojma „kretanja kapitala” u UFEU‑u, Sud priznao indikativnu vrijednost nomenklaturi Priloga I. Direktivi 88/361, s tim da, u skladu s napomenom u uvodu tog priloga, navedeni popis nije taksativan (presuda od 21. svibnja 2015., Wagner‑Raith, C‑560/13, EU:C:2015:347, t. 23. i navedena sudska praksa). Međutim, kao što Komisija primjećuje u svojim očitovanjima podnesenim Sudu, taj prilog u svojoj rubrici VI. navodi „Transakcije po tekućim i depozitnim računima financijskih institucija”, među kojima se osobito podrazumijevaju „transakcije rezidenata s inozemnim financijskim institucijama”. Otvaranje računa za vrijednosne papire u bankarskoj instituciji poput one u predmetu u glavnom postupku, obuhvaćeno je pojmom „kretanje kapitala”.

               28

               Drugo, Sud je odlučio da, kako bi bila obuhvaćena odstupanjem predviđenim člankom 64. stavak 1. UFEU‑a, nacionalna mjera mora se odnositi na kretanja kapitala koja su usko povezana s pružanjem financijskih usluga, što zahtjeva postojanje uzročno‑posljedične veze koja postoji između kretanja kapitala i pružanja financijskih usluga (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. svibnja 2015., Wagner‑Raith, C‑560/13, EU:C:2015:347, t. 43. i 44.).

               29

               U tom pogledu treba istaknuti da kretanje kapitala koje je u vezi s otvaranjem računa za vrijednosne papire u bankarskoj instituciji uključuje pružanje financijskih usluga. Naime, s jedne strane, nesporno je da ta bankarska institucija za imatelja računa provodi usluge upravljanja tim računom, koje se moraju kvalificirati kao pružanje financijskih usluga.

               30

               S druge strane, postoji uzročno‑posljedična veza između odnosnog kretanja kapitala i pružanja financijskih usluga jer posjednik računa ulaže svoj kapital na račun za vrijednosne papire zato što, u zamjenu, ima korist od usluge upravljanja tim računom koju pruža bankarska institucija. Prema tome, u situaciji poput one u glavnom postupku, postoji dovoljno uska veza između kretanja kapitala i pružanja financijskih usluga.

               31

               Slijedi da je na treće pitanje potrebno odgovoriti da je otvaranje računa za vrijednosne papire u bankarskoj instituciji izvan Unije od strane rezidenta države članice, poput onoga u predmetu u glavnom postupku, obuhvaćeno pojmom kretanja kapitala koji uključuje pružanje financijskih usluga, u smislu članka 64. stavka 1. UFEU‑a.

         Drugo pitanje

               32

               Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita vrijedi li mogućnost koju priznaje članak 64. stavak 1. UFEU‑a državama članicama da primjenjuju ograničenja kretanja kapitala u vezi s pružanjem financijskih usluga i za ona ograničenja, poput predmetnog produljenog roka za ponovni obračun poreza u glavnom postupku, a koja se poput njega niti primjenjuju na pružatelja usluga niti uređuju pretpostavke za pružanje usluga ili način pružanja usluga.

               33

               U tom pogledu, treba istaknuti da je odlučujući kriterij za primjenu članka 64. stavka 1. UFEU‑a uzročno‑posljedična veza koja postoji između kretanja kapitala i pružanja financijskih usluga, a ne područje primjene ratione personae sporne nacionalne mjere ili njezin odnos prema pružatelju umjesto prema primatelju takvih usluga. Naime, područje primjene te odredbe definirano je navođenjem kategorija kretanja kapitala koja mogu podlijegati ograničenjima (presuda od 21. svibnja 2015., Wagner‑Raith, C‑560/13, EU:C:2015:347, t. 39.).

               34

               Slijedom toga, okolnost da se neka nacionalna mjera primarno odnosi na ulagatelja, a ne na pružatelja financijske usluge nije prepreka tomu da ta mjera bude obuhvaćena člankom 64. stavkom 1. UFEU‑a (presuda od 21. svibnja 2015., Wagner‑Raith, C‑560/13, EU:C:2015:347, t. 40.). Isto tako, okolnost da nacionalna mjera nije povezana s uvjetima i načinima pružanja financijske usluge ne stvara prepreku da ta mjera bude obuhvaćena tom odredbom.

               35

               Slijedi da je na drugo pitanje potrebno odgovoriti da mogućnost koju priznaje članak 64. stavak 1. UFEU‑a državama članicama da primjenjuju ograničenja kretanja kapitala u vezi s pružanjem financijskih usluga vrijedi i za ona ograničenja, poput predmetnog produljenog roka za ponovni obračun poreza u glavnom postupku, a koja se poput njega niti primjenjuju na pružatelja usluga niti uređuju pretpostavke za pružanje usluga ili način pružanja usluga.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Članak 64. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da se primjenjuje na nacionalni propis koji uvodi ograničenje kretanja kapitala iz te odredbe, kao što je produljeni rok za ponovni obračun poreza, čak i kad se to ograničenje primjenjuje i na situacije koje nisu povezane s izravnim ulaganjima, poslovnim nastanom, pružanjem financijskih usluga ili s uvrštenjem vrijednosnih papira na tržišta kapitala.

                           2)

                           Otvaranje računa za vrijednosne papire u bankarskoj instituciji izvan Europske unije od strane rezidenta države članice, poput onoga u predmetu u glavnom postupku, obuhvaćeno je pojmom kretanja kapitala koji uključuje pružanje financijskih usluga, u smislu članka 64. stavka 1. UFEU‑a.

                           3)

                           Mogućnost koju priznaje članak 64. stavak 1. UFEU‑a državama članicama da primjenjuju ograničenja kretanja kapitala u vezi s pružanjem financijskih usluga vrijedi i za ona ograničenja, poput predmetnog produljenog roka za ponovni obračun poreza u glavnom postupku, a koja se poput njega niti primjenjuju na pružatelja usluga niti uređuju pretpostavke za pružanje usluga ili način pružanja usluga.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. ožujka 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Belgije. # Povreda obveze države članice - Članci 28. i 30. UEZ-a - Mjere s istovrsnim učinkom - Direktiva 89/106/EEZ. # Predmet C-227/06.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 3. ožujka 2016.#Teva Pharma BV i Teva Pharmaceuticals Europe BV protiv Europske agencije za lijekove.#Žalba – Lijekovi za rijetke bolesti – Uredba (EZ) br. 141/2000 – Uredba (EZ) br. 847/2000 – Odbijanje odobrenja za stavljanje u promet generičke inačice lijeka za rijetke bolesti imatiniba mezilata.#Predmet C-138/15 P.


Presuda Suda od 15. veljače 2001. # Republika Austrija protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje. # Predmet C-99/98.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 18. prosinca 2003.#Nancy Fern Olivieri protiv Komisije Europskih zajednica i Europska agencija za ocjenu medicinskih proizvoda (EMEA).#Dopuštenost.#Predmet T-326/99.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 20. ožujka 2013.#Jørgen Andersen protiv Europska komisija.#Predmet T-92/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. svibnja 2009.#Associação Nacional de Transportadores Rodoviários de Pesados de Passageiros (Antrop) i drugi protiv Conselho de Ministros, Companhia Carris de Ferro de Lisboa SA (Carris) i Sociedade de Transportes Colectivos do Porto SA (STCP).#Zahtjev za prethodnu odluku: Supremo Tribunal Administrativo - Portugal.#Predmet C-504/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. rujna 2013.#Europska komisija protiv Republike Finske.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 306. do 310. – Posebna odredba za putničke agente – Razlike u jezičnim verzijama – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa primjenu posebne odredbe na osobe koje nisu putnici – Pojmovi ‚putnik’ i ‚klijent’.#Predmet C-309/11.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. lipnja 2007.#Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft mbH protiv Land Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Baden-Baden - Njemačka.#Direktiva 69/335/EEZ.#Predmet C-466/03.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 3. ožujka 2010. # Bundesverband deutscher Banken eV protiv Europske komisije. # Predmet T-36/06.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. prosinca 2015.#Volžskij trubnyi zavod OAO (VTZ OAO) i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz određenih bešavnih cijevi od željeza ili čelika, podrijetlom iz Rusije – Konačna antidampinška pristojba – Dotični proizvod.#Predmet T-108/13.