title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. prosinca 2014.#Mohamed M’Bodj protiv État belge.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour constitutionelle (Belgija).#Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 19. stavak 2. – Direktiva 2004/83/EZ – Minimalni standardi uvjeta za stjecanje statusa izbjeglice ili statusa stečenog na temelju supsidijarne zaštite – Osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu – Članak 15. točka (b) – Mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje podnositelja zahtjeva u državi podrijetla – Članak 3. – Povoljniji standardi – Teško oboljeli podnositelj zahtjeva – Nepostojanje primjerenog i dostupnog liječničkog tretmana u državi podrijetla – Članak 28. – Socijalna pomoć – Članak 29. – Zdravstvena zaštita.#Predmet C‑542/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 19. stavak 2. — Direktiva 2004/83/EZ — Minimalni standardi uvjeta za stjecanje statusa izbjeglice ili statusa stečenog na temelju supsidijarne zaštite — Osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu — Članak 15. točka (b) — Mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje podnositelja zahtjeva u državi podrijetla — Članak 3. — Povoljniji standardi — Teško oboljeli podnositelj zahtjeva — Nepostojanje primjerenog i dostupnog liječničkog tretmana u državi podrijetla — Članak 28. — Socijalna pomoć — Članak 29. — Zdravstvena zaštita“
      U predmetu C‑542/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour constitutionnelle (Belgija), odlukom od 26. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 17. listopada 2013., u postupku

         Mohamed M’Bodj

      protiv

         État belge,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen (izvjestitelj), T. von Danwitz, J.‑C. Bonichot i K. Jürimäe, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. M’Bodja, S. Benkhelifa, odvjetnik,

               —

               za belgijsku vladu, C. Pochet i T. Materne, u svojstvu agenata, uz asistenciju J.-J. Masquelina, D. Matraya, J. Matraya, C. Pironta i N. Schyntsa, odvjetnici,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, F.-X. Bréchot i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Banner, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točaka (e) i (f), članka 15., članka 18., članka 20. stavka 3., članka 28. i članka 29. Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL L 304, str. 12., i ispravci SL 2005, L 204, str. 24., i SL 2011, L 278, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između mauritanskog državljanina M. M’Bodja i État belge u vezi s odbijanjem Service public fédéral Sécurité sociale zahtjeva M. M’Bodja za dobivanje naknada prihoda i integracijskih potpora.

         Pravni okvir

         Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

               3

               Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), u članku 3. naslovljenom „Zabrana mučenja“ propisuje:
               „Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.“

         Pravo Unije

               4

               Uvodne izjave 5., 6., 9., 10., 24. i 26. Direktive 2004/83 glase kako slijedi:

                        „(5)

                        Zaključci iz Tamperea također određuju da se pravila u pogledu statusa izbjeglica trebaju dopuniti mjerama o supsidijarnim oblicima zaštite, koja nude primjeren status svakoj osobi kojoj je potrebna takva zaštita.

                        (6)

                        Glavni je cilj ove Direktive, s jedne strane, osigurati da države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita i, s druge strane, osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama.

                  [...]

                        (9)

                        Oni državljani trećih zemalja ili osobe bez državljanstva kojima je dopušten ostanak na državnom području država članica, ne zato što im je potrebna međunarodna zaštita nego zbog osobnih ili humanitarnih razloga na diskrecijskoj osnovi, nisu obuhvaćeni ovom Direktivom.

                        (10)

                        Ova Direktiva poštuje temeljna prava i uzima u obzir posebno načela prihvaćena Poveljom [Europske unije] o temeljnim pravima [(u daljnjem tekstu: Povelja)]. Ova Direktiva naročito nastoji osigurati puno poštovanje ljudskog dostojanstva i prava na azil tražitelja azila i članova njihovih obitelji u pratnji.

                  [...]

                        (24)

                        Također bi trebalo utvrditi minimalne standarde za određivanje statusa koji stječu osobe kojima je odobrena supsidijarna zaštita te za utvrđivanje sadržaja takvog statusa. Supsidijarna bi zaštita trebala biti komplementarna i dodatna zaštiti izbjeglica sadržanoj u Ženevskoj konvenciji [u vezi sa statusom izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbornik ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 189., str. 150., br. 2545 (1954.))].

                  [...]

                        (26)

                        Rizici kojima je općenito izloženo stanovništvo neke zemlje ili dio stanovništva obično ne stvaraju sami po sebi pojedinačnu prijetnju koja bi se kvalificirala kao ozbiljna nepravda.“

               5

               Članak 2. točke (a), (c), (e), (f) i (g) te direktive propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        „(a)

                        ,međunarodna zaštita' znači status izbjeglice i status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita kako je definirano u točkama (d) i (f);

                  [...]

                        (c)

                        ,izbjeglica' znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države [...]

                  [...]

                        (e)

                        ,osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu' znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja ne ispunjava uvjete za dobivanje statusa izbjeglice ali za koju se opravdano vjeruje da bi se dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla ili, ako se radi o osobi bez državljanstva, u državu prethodnog uobičajenog boravišta, bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde kako je definirano člankom 15., [...] te koja nije u mogućnosti ili, zbog takve opasnosti, ne želi staviti se pod zaštitu te države;

                        (f)

                        ,status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita' znači priznavanje, od strane države članice, državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva kao osobe koja ispunjava uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite;

                        (g)

                        ,zahtjev za međunarodnom zaštitom' znači zahtjev za zaštitom koji državi članici podnosi državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, a može se shvatiti kao traženje statusa izbjeglice ili supsidijarne zaštite, pri čemu podnositelj zahtjeva ne traži izrijekom drugu vrstu zaštite koja je izvan djelokruga ove Direktive, a koja se može zasebno tražiti;“.

               6

               Članak 3. navedene direktive propisuje:
               „Države članice mogu uvesti ili zadržati povoljnije standarde prema kojima se određuje koje osobe ispunjavaju uvjete za dobivanje statusa izbjeglica ili za odobrenje supsidijarne zaštite, kao i ona prema kojima se utvrđuje sadržaj međunarodne zaštite, pod uvjetom da su ti standardi u skladu s ovom Direktivom.“

               7

               Članak 6. iste direktive glasi:
               „Počinitelji proganjanja ili teškog stradanja uključuju:

                        (a)

                        državu;

                        (b)

                        stranke ili organizacije koje kontroliraju državu ili bitan dio državnog područja;

                        (c)

                        nedržavna tijela, ako se može dokazati da čimbenici navedeni u točkama (a) i (b), uključujući međunarodne organizacije, nisu u mogućnosti ili ne žele pružiti zaštitu od proganjanja ili ozbiljne nepravde [...].“

               8

               Članak 15. Direktive 2004/83 naslovljen „Ozbiljna nepravda“u poglavlju V. naslovljenom „Uvjeti za odobrenje supsidijarne zaštite“ propisuje:
               „Ozbiljnom se nepravdom smatraju:

                        (a)

                        smrtna kazna ili smaknuće; ili

                        (b)

                        mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje podnositelja zahtjeva u državi podrijetla; ili

                        (c)

                        ozbiljna i individualna prijetnja životu [ili osobi civila] zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.“

               9

               U skladu s člankom 18. ove direktive:
               „Države članice odobravaju supsidijarnu zaštitu državljanima treće zemlje ili osobama bez državljanstva koje ispunjavaju uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite u skladu s poglavljima II. i V.“

               10

               Članak 20. stavak 3. navedene direktive propisuje:
               „Prilikom primjene [poglavlja VII.], države članice uzimaju u obzir položaj posebno ugroženih osoba kao što su maloljetnici, maloljetnici bez pratnje, osobe s invaliditetom, starije osobe, trudnice, samohrani roditelji s maloljetnom djecom i osobe koje su bile podvrgnute mučenju, silovanju ili drugom teškom obliku duševnog, fizičkog ili seksualnog nasilja.“

               11

               Članci 28. i 29. iste direktive, koji se nalaze u njezinom poglavlju VII., predviđaju dodjelu socijalne pomoći i pristup zdravstvenoj zaštiti osobama koje ispunjavaju uvjete za status izbjeglice ili za supsidijarnu zaštitu.

         Belgijsko pravo

               12

               Članak 9.b stavak 1. Zakona od 15. prosinca 1980. o pristupu na državno područje, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca, u verziji koja je primjenjiva na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon od 15. prosinca 1980.) propisuje:
               „Stranac koji boravi u Belgiji koji dokaže svoj identitet u skladu sa stavkom 2. i koji boluje od bolesti zbog koje postoji stvarna opasnost za njegov život ili fizički integritet ili stvarna opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja jer u njegovoj državi podrijetla ili državi gdje boravi ne postoji nikakav primjeren liječnički tretman, može od ministra ili njegovoga ovlaštenika zatražiti dozvolu boravka u Kraljevini.“

               13

               Članak 48/4 Zakona od 15. prosinca 1980. glasi:
               „§ 1. Status supsidijarne zaštite odobrava se strancu koji se ne može smatrati izbjeglicom i koji ne ispunjava uvjete iz članka 9.b, a u pogledu kojeg se opravdano vjeruje da bi, ako bi se vratio u svoju državu podrijetla ili, ako se radi o osobi bez državljanstva, u državu prethodnog uobičajenog boravišta, bio izložen stvarnom riziku trpljenja ozbiljne nepravde definirane stavkom 2., i koji nije u mogućnosti ili se zbog takve opasnosti ne želi staviti pod zaštitu te države, i to pod uvjetom da se na njega ne odnose odredbe o isključivanju predviđene u članku 55/4.
               § 2. Ozbiljnom se nepravdom smatraju:

                        a)

                        smrtna kazna ili smaknuće; ili

                        b)

                        mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje podnositelja zahtjeva u državi podrijetla; ili

                        c)

                        ozbiljna prijetnja životu ili osobi civila zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.“

               14

               Članak 4. Zakona od 27. veljače 1987. o potporama za osobe s invaliditetom (u daljnjem tekstu: Zakon od 27. veljače 1987.) propisuje:
               „§ 1.   Potpore navedene u članku 1. mogu se odobriti samo osobi koja ima stvarno boravište u Belgiji i koja je:

                        1°

                        Belgijanac;

                        2°

                        državljanin države članice Europske unije;

                  [...]

                        5°

                        izbjeglica [...]

                  [...]
               § 2.   Kralj može uredbom, o kojoj raspravlja Conseil des Ministres, pod uvjetima koje on utvrdi, proširiti primjenu ovog zakona na druge kategorije osoba koje nisu predviđene u stavku 1., a koje imaju svoje stvarno boravište u Belgiji.
               [...]“

               15

               Kraljevskom uredbom od 9. veljače 2009., kojom se mijenja Kraljevska uredba od 17. srpnja 2006. o provedbi članka 4. stavka 2. Zakona od 27. veljače 1987. o potporama za osobe s invaliditetom, kralj je od 12. prosinca 2007. proširio primjenu tog zakona na strance koji su upisani u registar stanovništva.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               M. M’Bodj došao je u Belgiju 3. siječnja 2006. Podnio je zahtjev za azil, a zatim zahtjev za odobrenje boravka zbog zdravstvenih razloga. Oba zahtjeva su bila odbijena, zbog čega je bezuspješno podnio nekoliko pravnih lijekova protiv odluka o odbijanju tih zahtjeva.

               17

               M. M’Bodj podnio je 27. svibnja 2008. na temelju članka 9.b Zakona od 15. prosinca 1980. novi zahtjev za odobrenje boravka zbog zdravstvenih razloga uslijed teških posljedica koje je pretrpio nakon što je bio žrtva napada u Belgiji. Taj je zahtjev 19. rujna 2008. proglašen dopuštenim, što je omogućilo njegov upis u registar stranaca.

               18

               Nakon što mu je izdana opća potvrda o smanjenoj sposobnosti zarađivanja i gubitka samostalnosti, M. M’Bodj podnio je 21. travnja 2009. zahtjev za dobivanje naknada prihoda i integracijskih potpora.

               19

               Taj je zahtjev Service public fédéral Sécurité sociale odbio 5. listopada 2009. uz obrazloženje da M. M’Bodj nije ispunjavao pretpostavke za državljanstvo predviđene u članku 4. stavku 1. Zakona od 27. veljače 1987. Osim toga, to je tijelo navelo da je M. M’Bodj bio upisan u registar stranaca i da se stoga nema pravo nastaniti u Belgiji.

               20

               M. M’Bodj podnio je 31. prosinca 2009. tužbu protiv odluke o odbijanju navedenog zahtjeva pred Tribunal du travailom u Liègeu.

               21

               Neovisno o podnošenju te tužbe, M. M’Bodju je zbog njegovog zdravstvenog stanja 17. svibnja 2010. odobren boravak na neodređeno vrijeme u Belgiji.

               22

               Tribunal du travail u Liègeu odlučio je presudom od 8. studenoga 2012. uputiti Cour constitutionnelleu prethodno pitanje radi, u biti, utvrđivanja krši li članak 4. Zakona od 27. veljače 1987. određene odredbe belgijskog Ustava, u vezi s člankom 28. stavkom 2. Direktive 2004/83., jer isključuje dodjelu potpora za osobe s invaliditetom osobama koje borave u Belgiji na temelju članka 9.b Zakona od 15. prosinca 1980. i s tog naslova ispunjavaju uvjete za odobravanje statusa stečenog na temelju međunarodne zaštite predviđene tom direktivom, a dopušta plaćanje tih potpora izbjeglicama koje, prema mišljenju tog suda, ispunjavaju uvjete za istu međunarodnu zaštitu.

               23

               Cour constitutionnelle u svojoj odluci kojom se upućuje prethodno pitanje navodi da se, iako je već donio oduku o prethodnom pitanju koje se odnosi na postojeću razliku u postupanju s te dvije kategorije stranaca, za to pitanje nije trebalo uzeti u obzir Direktivu 2004/83.

               24

               U tim okolnostima Cour constitutionelle odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 2. [točke] (e) i (f), 15., 18., 28. i 29. Direktive [2004/83] tumačiti u smislu da socijalnu pomoć i zdravstvenu zaštitu predviđene člancima 28. i 29. te direktive treba moći uživati ne samo osoba kojoj je neovisno tijelo države članice temeljem njezinog zahtjeva odobrilo status supsidijarne zaštite, nego i stranac kojemu je upravno tijelo države članice izdalo dozvolu boravka na državnom području te države članice i koji boluje od bolesti zbog koje postoji stvarna opasnost za njegov život ili fizički integritet ili zbog koje postoji stvarna opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja jer u njegovoj državi podrijetla ili državi gdje boravi ne postoji nikakav primjeren liječnički tretman?

                        2.

                        Ako odgovor na prvo prethodno pitanje podrazumijeva da dvije kategorije osoba koje su u njima opisane trebaju moći uživati socijalnu pomoć i zdravstvenu zaštitu koji su u njima navedeni, treba li članak 20. stavak 3., članak 28. stavak 2. i članak 29. stavak 2. te iste direktive tumačiti u smislu da obveza država članica da uzmu u obzir specifičnu situaciju ranjivih osoba, poput osoba s invaliditetom, podrazumijeva da se njima trebaju odobriti potpore predviđene Zakonom od 27. veljače 1987. [...], vodeći računa o tome da socijalna pomoć koja uzima u obzir invaliditet može biti dodijeljena na temelju organskog Zakona od 8. srpnja 1976. o javnim centrima za socijalnu skrb?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 28. i 29. Direktive 2004/83, u vezi s njezinim člankom 2. točkom (e), člankom 3., člankom 15. i člankom 18., tumačiti u smislu da je država članica dužna pružiti socijalnu pomoć i zdravstvenu zaštitu koje ti članci predviđaju državljaninu treće zemlje kojem je odobren boravak na državnom području te države članice na temelju nacionalnog zakonodavstva, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje predviđa odobrenje boravka u navedenoj državi članici strancu koji boluje od bolesti zbog koje postoji stvarna opasnost za njegov život ili fizički integritet ili stvarna opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja jer u državi podrijetla tog stranca ili državi gdje je prethodno boravio ne postoji nikakav primjeren liječnički tretman.

               26

               Iz članaka 28. i 29. Direktive 2004/83 proizlazi da se oni primjenjuju na osobe koje ispunjavaju uvjete za stjecanje statusa izbjeglice ili statusa na temelju supsidijarne zaštite.

               27

               Doista, nesporno je, s jedne strane, da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ne uređuje odobrenje boravka državljana trećih zemalja koji osnovano strahuju od proganjanja u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2004/83 i da ono, s druge strane, nema za cilj dodjelu statusa izbjeglice državljanima trećih zemalja kojima je boravak odobren temeljem tog zakonodavstva.

               28

               Iz toga slijedi da Kraljevina Belgija nije dužna, primjenom članaka 28. i 29. te direktive, pružiti usluge predviđene tim člancima državljanima trećih zemalja kojima je odobren boravak u Belgiji na temelju nacionalnog zakonodavstva, o kojem je riječ u glavnom postupku, osim ako se njezino odobrenje boravka treba smatrati odobravanjem statusa stečenog na temelju supsidijarne zaštite.

               29

               Na temelju članka 18. navedene direktive države članice odobravaju taj status državljaninu treće zemlje koji ispunjava uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite.

               30

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da tri vrste ozbiljnih nepravdi utvrđenih u članku 15. Direktive 2004/83 predstavljaju uvjete koje je potrebno ispuniti kako bi se moglo smatrati da osoba može dobiti supsidijarnu zaštitu, kada se, sukladno članku 2. točki (e) te direktive, opravdano vjeruje da bi podnositelj zahtjeva bio izložen stvarnoj opasnosti od trpljenja takve ozbiljne nepravde u slučaju vraćanja u dotičnu državu podrijetla (presude Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, t. 31. i Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, t. 18.).

               31

               Opasnost od pogoršanja zdravstvenog stanja državljanina treće zemlje, koje nije rezultat namjernog uskraćivanja liječenja tom državljaninu treće zemlje, a protiv koje nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku pruža zaštitu, nije obuhvaćena člankom 15. točkama (a) i (c) navedene direktive s obzirom na to da nepravde utvrđene u tim odredbama obuhvaćaju, redom, smrtnu kaznu ili smaknuće te ozbiljnu i individualnu prijetnju životu ili osobi civila zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.

               32

               Članak 15. točka (b) Direktive 2004/83 definira nepravdu koja se odnosi na mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje državljanina treće zemlje u njegovoj državi podrijetla.

               33

               Iz te odredbe jasno proizlazi da se ona primjenjuje samo na nečovječna ili ponižavajuća postupanja prema podnositelju zahtjeva u njegovoj državi podrijetla. Iz toga slijedi da je zakonodavac Unije predvidio odobrenje supsidijarne zaštite samo u slučajevima kad se ta postupanja događaju u državi podrijetla podnositelja zahtjeva.

               34

               Usto, radi tumačenja članka 15. točke (b) Direktive 2004/83, treba uzeti u obzir određene elemente koji su svojstveni kontekstu te odredbe, kao i ciljeve te direktive (vidjeti u tom smislu presudu Maatschap L. A. en D. A. B. Langestraat en P. Langestraat‑Troost, C‑11/12, EU:C:2012:808, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Na taj način, članak 6. te direktive sadrži popis počinitelja ozbiljnih nepravdi što je u skladu s idejom da takve nepravde moraju uključivati ponašanje trećih osoba te da ne mogu, dakle, proizlaziti samo iz općih nedostataka zdravstvenog sustava u državi podrijetla.

               36

               Na isti način, uvodna izjava 26. navedene direktive pobliže navodi da rizici kojima je općenito izloženo stanovništvo neke zemlje ili dio stanovništva obično ne stvaraju sami po sebi pojedinačnu prijetnju koja bi se mogla kvalificirati kao ozbiljna nepravda. Iz toga slijedi da za odobrenje supsidijarne zaštite državljaninu treće zemlje koji boluje od teške bolesti nije dostatna opasnost od pogoršanja njegovog zdravstvenog stanja zbog nepostojanja primjerenog liječničkog tretmana u njegovoj državi podrijetla, osim ako nije riječ o namjernom uskraćivanju njegovog liječenja.

               37

               To tumačenje, usto, potvrđuju uvodne izjave 5., 6., 9. i 24. Direktive 2004/83 iz kojih proizlazi da, iako ova direktiva nastoji uz pomoć supsidijarne zaštite nadopuniti zaštitu izbjeglica propisanu Konvencijom o statusu izbjeglica, potpisanom u Ženevi 28. srpnja 1951., na način da utvrđuje osobe kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita (vidjeti u tom smislu presudu Diakité, EU:C:2014:39, t. 33.), njezino područje primjene ne obuhvaća osobe koje su ovlaštene boraviti na državnom području država članica zbog drugih razloga, odnosno zbog sućuti ili humanitarnih razloga utemeljenih na diskrecijskoj osnovi.

               38

               Obveza tumačenja članka 15. točke (b) Direktive 2004/83 uz poštovanje članka 19. stavka 2. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu Abed El Karem El Kott i dr., C‑364/11, EU:C:2012:826, t. 43. i navedenu sudsku praksu), prema kojem nitko ne smije biti udaljen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, te uzimajući u obzir članak 3. EKLJP‑a kojemu u biti odgovara (presuda Elgafaji, EU:C:2009:94, t. 28.), ne dovodi u pitanje tumačenje.

               39

               U tom pogledu valja doista navesti da iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da iako stranci na koje se odnosi odluka koja omogućuje njihovo udaljavanje ne mogu načelno tražiti pravo ostanka na državnom području države radi nastavka korištenja pomoći i socijalnih zdravstvenih usluga ili drugih usluga koje pruža ta država, odluka o udaljavanju stranca oboljelog od teške fizičke ili mentalne bolesti u zemlju u kojoj su uvjeti za liječenje te bolesti nepovoljniji od onih koji su dostupni u navedenoj državi može u vrlo iznimnim slučajevima dovesti do postavljanja pitanja u smislu članka 3. EKLJP‑a ako prevladavaju humanitarni razlozi protiv navedenog udaljavanja (vidjeti osobito presudu ESLJP‑a N. protiv Ujedinjene Kraljevine od 27. svibnja 2008., t. 42.).

               40

               Međutim, činjenica da državljanin treće zemlje koji boluje od teške bolesti u vrlo iznimnim slučajevima ne može na temelju članka 3. EKLJP‑a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava, biti udaljen u zemlju u kojoj ne postoje primjereni liječnički tretmani, ne podrazumijeva to da mu boravak u državi članici mora biti odobren na temelju supsidijarne zaštite prema Direktivi 2004/83.

               41

               S obzirom na prethodno navedeno, članak 15. točka (b) Direktive 2004/83 treba tumačiti u smislu da ozbiljna nepravda koju on definira ne obuhvaća situaciju u kojoj su nečovječna ili ponižavajuća postupanja, kao što su ona navedena u zakonodavstvu o kojem je riječ u glavnom postupku, a koje bi podnositelj zahtjeva koji boluje od teške bolesti mogao trpjeti u slučaju povratka u svoju državu podrijetla, rezultat nepostojanja primjerenih liječničkih tretmana u toj državi, osim ako nije riječ o namjernom uskraćivanju liječenja tom podnositelju zahtjeva.

               42

               Međutim, članak 3. te direktive omogućava državama članicama uvođenje ili zadržavanje povoljnijih standarda radi određivanja toga koje osobe ispunjavaju uvjete za odobrenje supsidijarne zaštite, ali u mjeri u kojoj su ti propisi usklađeni s navedenom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu B. i D., C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 114.).

               43

               Doista, rezerva u članku 3. Direktive 2004/83 protivi se tomu da država članica uvede ili zadrži standarde koji državljaninu treće zemlje, koji boluje od teške bolesti odobravaju status osobi koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu predviđenu tom direktivom, zbog opasnosti od pogoršanja njegovog zdravstvenog stanja uslijed nepostojanja primjerenih liječničkih tretmana u državi podrijetla jer takvi standardi nisu u skladu s tom direktivom.

               44

               Naime, s obzirom na stajališta navedena u točkama 35. do 37. ove presude, bilo bi protivno općoj strukturi i ciljevima Direktive 2004/83 odobravanje državljanima trećih zemalja statusa koje ona predviđa, a koji se nalaze u situacijama koje nemaju nikakve veze s logikom međunarodne zaštite.

               45

               Iz toga slijedi da se zakonodavstvo kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku ne može na temelju članka 3. te direktive kvalificirati kao povoljniji standard za određivanje koje osobe ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu. Državljani trećih zemalja kojima je odobren boravak na temelju takvog zakonodavstva ne ispunjavaju, dakle, uvjete za status stečen na temelju supsidijarne zaštite, a na koji bi se primjenjivali članci 28. i 29. navedene direktive.

               46

               Odobrenje tog statusa nacionalne zaštite od strane države članice zbog razloga koji nisu međunarodna zaštita u smislu članka 2. točke (a) te direktive, odnosno temeljem diskrecijske odluke iz sućuti ili humanitarnih razloga, ne ulazi u njezino područje primjene, kao što to uostalom pobliže navodi uvodna izjava 9. navedene direktive (presuda B i D, EU:C:2010:661, t. 118.).

               47

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članke 28. i 29. Direktive 2004/83, u vezi s njezinim člankom 2. točkom (e), člankom 3., člankom 15. i člankom 18., treba tumačiti u smislu da država članica nije dužna pružiti socijalnu pomoć i zdravstvenu zaštitu koje ti članci predviđaju državljaninu treće zemlje kojem je odobren boravak na državnom području te države članice na temelju nacionalnog zakonodavstva, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje predviđa odobrenje boravka u navedenoj državi članici strancu koji boluje od bolesti zbog koje postoji stvarna opasnost za njegov život ili fizički integritet ili stvarna opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja jer u državi podrijetla tog stranca ili državi gdje je prethodno boravio ne postoji nikakav primjeren liječnički tretman, osim ako nije riječ o tome da je u toj zemlji tom strancu namjerno uskraćeno liječenje.

         Drugo pitanje

               48

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članke 28. i 29. Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite, u vezi s njezinim člankom 2. točkom (e), člankom 3., člankom 15. i člankom 18., treba tumačiti u smislu da država članica nije dužna pružiti socijalnu pomoć i zdravstvenu zaštitu koje ti članci predviđaju državljaninu treće zemlje kojem je odobren boravak na državnom području te države članice na temelju nacionalnog zakonodavstva, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje predviđa odobrenje boravka u navedenoj državi članici strancu koji boluje od bolesti zbog koje postoji stvarna opasnost za njegov život ili fizički integritet ili stvarna opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja jer u državi podrijetla tog stranca ili državi gdje je prethodno boravio ne postoji nikakav primjeren liječnički tretman, osim ako nije riječ o tome da je u toj zemlji tom strancu namjerno uskraćeno liječenje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 14. srpnja 2011.#Arkema France SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Jednako postupanje - Novčane kazne.#Predmet T-189/06.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 3. veljače 2011.#Compañía española de tabaco en rama, SA (Cetarsa) protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Predmet T-33/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. listopada 2007.#Fortum Project Finance SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Direktiva 69/335/EEZ.#Predmet C-240/06.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 26. listopada 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/9/EZ. # Predmet C-102/06.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 14. rujna 2016.#Florentina Martínez Andrés i Juan Carlos Castrejana López protiv Servicio Vasco de Salud i Ayuntamiento de Vitoria.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunal Superior de Justicia del País Vasco.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članci 5. i 8. – Primjena uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme – Mjere za sprječavanje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme – Sankcije – Promjena kvalifikacije radnog odnosa na određeno vrijeme u ,ugovor o radu na neodređeno vrijeme koji nije trajne naravi’ – Načelo djelotvornosti.#Spojeni predmeti C-184/15 i C-197/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      14. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 1999/70/EZ — Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP — Članci 5. i 8. — Primjena uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme — Mjere za sprječavanje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme — Sankcije — Promjena kvalifikacije radnog odnosa na određeno vrijeme u ‚ugovor o radu na neodređeno vrijeme koji nije trajne naravi’ — Načelo djelotvornosti“
      U spojenim predmetima C‑184/15 i C‑197/15,
      povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koje je uputio Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije, Španjolska) odlukama od 9. ožujka 2015., koje je Sud zaprimio 23. travnja 2015. (C‑184/15) i 29. travnja 2015. (C‑197/15), u postupcima

         Florentina Martínez Andrés

      protiv

         Servicio Vasco de Salud (C‑184/15),
      i

         Juan Carlos Castrejana López

      protiv

         Ayuntamiento de Vitoria (C‑197/15),
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za F. Martínez Andrés, J. Corchón Barrientos, abogado, i M. Ezcurra Fontán, procuradora,

               —

               za J. C. Castrejana López, A. Gómez Barahona, abogado, i P. Basterreche Arcocha, procuradora,

               —

               za Ayuntamiento de Vitoria, P. J. Goti González, abogado, i G. Ors Simón, procurador,

               —

               za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,

         donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, zaključenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).

               2

               Ti su zahtjevi upućeni u okviru spora između Florentine Martínez Andrés i Servicia Vasco de Salud (Zdravstvena služba Baskije, Španjolska), u vezi s obnovom radnog odnosa na određeno vrijeme kojim su stranke vezane i zakonitošću odluke o prestanku tog odnosa, te spora između Juana Carlosa Castrejana López i Ayuntamienta de Vitoria (Općina Vitoria, Španjolska), u vezi s pravnom kvalifikacijom radnog odnosa kojim su stranke vezane i zakonitošću odluke o prestanku tog odnosa.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 1999/70, njezina je svrha „staviti na snagu Okvirni sporazum [...], sklopljen [...] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP)”.

               4

               Članak 2. prvi stavak te direktive propisuje:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom [te se od njih] zahtijeva da poduzmu sve potrebne mjere, kako bi u svakom trenutku mogle zajamčiti ostvarivanje rezultata predviđenih ovom Direktivom [...]”.

               5

               Na temelju članka 1. Okvirnog sporazuma, njegova je svrha, s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, uspostaviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               6

               Članak 3. Okvirnog sporazuma pod naslovom „Definicije” određuje:

                        „1.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.

                  [...]”.

               7

               Članak 5. Okvirnog sporazuma, pod naslovom „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, predviđa:

                        „1.

                        Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                                 (a)

                                 objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                                 (b)

                                 najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                                 (c)

                                 broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.

                        2.

                        Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme

                                 (a)

                                 smatrati ‚uzastopnim’;

                                 (b)

                                 smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.”

               8

               Sukladno članku 8. točki 5. Okvirnog sporazuma, „[s]prečavanje i rješavanje sporova i radnih sporova koji proizlaze iz primjene ovog Sporazuma provodi se u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima i praksom”.

         Španjolsko pravo

               9

               Članak 89. Leya 7/1985 Reguladora de las Bases de Régimen local (Zakon br. 7/1985 o temeljima lokalne samouprave) od 2. travnja 1985. (BOE br. 80 od 3. travnja 1985.) u kojem su definirane različite vrste osoblja zaposlenog u tijelima lokalne samouprave glasi:
               „Osoblje zaposleno u tijelima lokalne samouprave sastoji se od stalno zaposlenih dužnosnika, osoba zaposlenih na temelju ugovora o radu i pomoćnog osoblja zaposlenog na radnim mjestima od povjerenja ili u okviru kojih se pruža posebno savjetovanje.”

               10

               Sukladno članku 15. stavku 1. Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Kraljevski zakonodavni dekret 1/1995 o potvrđivanju izmijenjenog i dopunjenog teksta Zakona o radu) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654., u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica (u daljnjem tekstu: Zakon o radu), ugovor o radu može se sklopiti na neodređeno i na određeno vrijeme. Ugovor o radu na određeno vrijeme može se sklopiti u sljedećim slučajevima:

                        „(a)

                        kada se radnika zapošljava radi dovršenja određenog posla, koji je samostalan i koji se može izdvojiti iz ukupnog poslovanja poduzetnika, čije je izvršenje, iako vremenski ograničeno, načelno vremenski neodređeno. [...]

                        (b)

                        kada tržišne okolnosti, nakupljeni posao ili velika količina narudžbi to zahtijevaju, čak i u okviru redovnog poslovanja poduzetnika. [...]

                        (c)

                        u slučaju zamjene radnika koji ima pravo zadržati svoje radno mjesto, pod uvjetom da se u ugovoru precizira ime zamijenjenog radnika i razlozi zamjene.”

               11

               Sukladno članku 15. stavku 3. Zakona o radu, „ako su ugovori na određeno vrijeme sklopljeni protivno odredbama zakona smatra se da su sklopljeni na neodređeno vrijeme”.

               12

               Sukladno odredbi članka 15. stavka 5. Zakona o radu, radnici koji su zaposleni, s prekidom ili bez prekida, na razdoblje dulje od 24 mjeseca tijekom razdoblja od 30 mjeseci, kako bi popunili istovjetno ili različito radno mjesto kod istog poduzetnika ili grupe poduzetnika i koji su sklopili najmanje dva vremenski ograničena ugovora, sukladno istovjetnim ili različitim uvjetima ugovora na određeno vrijeme, stječu status stalno zaposlenih radnika.

               13

               Petnaesta dodatna odredba Zakona o radu glasi:
               „Odredbe članka 15. stavka 1. točke (a) ovog zakona, o najduljem trajanju ugovora za određenu zadaću ili uslugu, i članka 15. stavka 5. ovog zakona o ograničenjima koja se primjenjuju na uzastopne ugovore primjenjuju se i na upravna tijela i javna tijela s kojima su ona povezana ili o kojima ovise, ne dovodeći u pitanje primjenu ustavnih načela jednakosti, zasluga i stručnosti u pristupu javnom zapošljavanju, i nisu prepreka obvezi popunjavanja predmetnih radnih mjesta putem redovnih postupaka u skladu s odredbama utvrđenima u primjenjivim propisima.
               Prilikom primjene tih odredbi, radnik ostaje na radnom mjestu na kojem je bio zaposlen sve dok se ono ne popuni u skladu s gore navedenim postupcima, čime se označava prestanak radnog odnosa osim ako spomenuti radnik ne dobije pristup javnom zapošljavanju nakon što je uspješno prošao odgovarajući postupak odabira.
               [...]”

               14

               Članak 9. Leya estatal 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de salud (Zakon 55/2003 o okvirnom propisu o statutarnom osoblju u zdravstvenim službama) od 16. prosinca 2003. (BOE br. 301, od 17. prosinca 2003., str. 44742.) predviđa:
               „1.   Kada je to potrebno, zbog razloga hitnosti ili zbog izvršavanja privremenog, povremenog ili izvanrednog programa, zdravstvene službe mogu imenovati privremeno statutarno osoblje.
               Imenovanja privremenog statutarnog osoblja mogu biti radi privremenog popunjavanja radnog mjesta, obavljanja povremenog posla ili zamjene.
               2.   Imenovanja radi privremenog popunjavanja radnog mjesta koristi se kako bi se privremeno popunilo upražnjeno mjesto u zdravstvenim centrima ili službama, kada je potrebno obaviti odgovarajuće zadatke.
               Prestanak funkcija statutarnog osoblja radi privremenog popunjavanja radnog mjesta nastupa kada se, nakon provedenog postupka uređenog zakonom ili podzakonskim propisom, vrati član stalnog statutarnog osoblja na radno mjesto ili ako se to radno mjesto ukine.
               3.   Imenovanje za obavljanje povremenog posla koristi se u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        kada se to imenovanje odnosi na pružanje određenih usluga privremene, povremene ili izvanredne naravi,

                        (b)

                        kada je ono potrebno radi osiguranja stalnog i kontinuiranog funkcioniranja zdravstvenih centara,

                        (c)

                        za pružanje dodatnih usluga kako bi se nadomjestilo smanjenje punog radnog vremena.

                  Prestanak funkcija privremenog statutarnog osoblja nastupa nakon ostvarenja razloga ili proteka roka koji je izričito utvrđen prilikom imenovanja kao i kada su zadaci koji su u to vrijeme opravdavali imenovanje ukinuti.
               [...]
               4.   Imenovanje u svojstvu zamjenskog osoblja koristi se kada je potrebno obaviti poslove stalnog ili privremenog osoblja za vrijeme trajanja godišnjeg odmora, dopusta ili drugih privremenih izbivanja koja uključuju zadržavanje radnog mjesta.
               Funkcija imenovanog zamjenskog statutarnog osoblja prestaje kada se zamijenjena osoba vrati ili kada izgubi svoje pravo na vraćanje na isto radno mjesto ili na istu funkciju.”

         Činjenice iz sporova u glavnom postupku i prethodna pitanja

         Predmet C‑184/15

               15

               F. Martínez Andrés imenovana je 2. veljače 2010.„upravnom savjetnicom” među članovima privremenog statutarnog osoblja za pružanje usluga koje su kvalificirane kao privremene, povremene ili izvanredne. To je imenovanje trinaest puta uzastopno produžavano, pri čemu ni za jedno od njih nije postojalo posebno obrazloženje, osim što su sadržavali općeniti navod „za potrebe službe”. Funkcija F. Martínez Andrés prestala je 1. listopada 2012.

               16

               Tužba koju je podnijela F. Martínez Andrés odbijena je odlukom Juzgada no 6 de lo Contencioso‑Administrativo no6 de Bilbao (Upravni sud br. 6 u Bilbau, Španjolska) od 30. srpnja 2013.

               17

               F. Martínez Andrés je protiv te odluke podnijela žalbu Tribunalu Superior de Justicia del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije, Španjolska) s obrazloženjem da je povrijeđen članak 9. stavak 3. Okvirnog propisa o statutarnom osoblju u zdravstvenim službama, s obzirom na to da se tri slučaja koja su tamo predviđena ne mogu obuhvatiti jednom općom kategorijom i njome obrazložiti postojanje radnog odnosa na određeno vrijeme.

         Predmet C‑197/15

               18

               J. C. Castrejana López sklopio je 1. prosinca 1993. s Ayuntamientom de Vitoria ugovor o radu na određeno vrijeme za pružanje arhitektonskih usluga. Taj je ugovor istekao 30. studenoga 2014.

               19

               Stranke su 1. prosinca 1995. sklopile novi ugovor o radu na određeno vrijeme, također za pružanje arhitektonskih usluga, ali je taj put predmet ugovora bila provedba sporazuma o programu urbanističkog razvoja koji su Ayuntamiento de Vitoria i Instituto Foral de Bienestar Social (Regionalni zavod za socijalnu skrb) potpisali 22. studenoga 1995., čiji je cilj otklanjanje urbanističkih i arhitektonskih prepreka te učiniti dostupnim urbano područje osobama s ograničenom pokretljivošću.

               20

               Odlukom od 22. siječnja 1998. općinski savjetnik nadležan za javnu službu promijenio je pravni status J. C. Castrejana Lópeza tako što ga je imenovao privremenim općinskim službenikom za potrebe provedbe navedenog sporazuma te je prestanak tog radnog odnosa bio predviđen s danom završetka navedenog programa urbanističkog razvoja.

               21

               Savjetnik nadležan za javnu službu donio je 10. studenoga 1998. novu odluku o prestanku navedenog radnog odnosa s učinkom od 31. prosinca 1998., zato što je dovršen isti program o urbanističkom razvoju.

               22

               Međutim, 11. siječnja 1999. općinski savjetnik nadležan za javnu službu opozvao je odluku od 10. studenoga 1998., s obzirom na to da je program urbanističkog razvoja produžen. Radni odnos koji je vezivao J. C. Castrejana Lópeza i Ayuntamienta de Vitoria konačno je prestao na temelju odluke od 10. prosinca 2012., s učinkom od 31. prosinca 2012., s obrazloženjem da je taj program u cijelosti ostvaren te da je zbog aktualne krize naloženo smanjenje troškova javne uprave.

               23

               Tužba koju je podnio J. C. Castrejana López odbijena je odlukom Juzgada no1 de lo Contencioso‑Administrativo no1 de Vitoria‑Gasteiz (Upravni sud br. 1. u Vitoria‑Gasteizu, Španjolska) od 23. rujna 2013.

               24

               J. C. Castrejana López je protiv te odluke podnio žalbu Tribunalu Superior de Justicia del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije) ističući osobito da se prvostupanjski sud nije očitovao o tome radi li se o ugovornoj ili upravnoj naravi radnog odnosa koji ga vezuje s Ayuntamientom de Vitoria.

               25

               U tim dvama prethodnim postupcima sud koji je uputio zahtjev najprije navodi da tužitelji u glavnom postupku potpadaju pod područje primjene Direktive 1999/70.

               26

               Nadalje, smatra da je u tim dvama predmetima došlo do zlouporabe ugovora na određeno vrijeme. Naime, u odnosu na F. Martínez Andrés, obrazloženje navedeno u odluci o imenovanju kao i u naknadnim odlukama o produženju ne udovoljava pravnim zahtjevima koji se traže kako bi se osiguralo da se ne zlorabe vremenski ograničeni ugovori. Budući da nema izričitog navoda o tome koje su se usluge željele obuhvatiti različitim produženjima, sud koji je uputio zahtjev smatra da ne može provjeriti jesu li produženja doista korištena za zadovoljenje privremenih potreba ili za pokrivanje stalnih i trajnih potreba upravnog tijela. U odnosu na J. C. Castrejana Lópeza, sud koji je uputio zahtjev ističe, s jedne strane, da je razlog privremenog imenovanja radi ostvarenja projekta razvoja trajao dugo vremensko razdoblje, počevši od 1995. do 2012. i, s druge strane, da je radni odnos trajao i nakon dovršetka navedenog projekta.

               27

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev dodaje da je vijeće za socijalna pitanja Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) razvio pojam „radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme čiji radni odnos nije trajne naravi” za slučajeve vremenski ograničenih ugovora koje su tijela javne uprave sklopila protivno zakonu, pri čemu neodređeno trajanje ugovora podrazumijeva da nije predviđen rok. Međutim, budući da takav radnik može biti zaposlen na stalno radno mjesto samo nakon što je uspješno prošao postupak odabira sukladno zakonskim odredbama koje se primjenjuju na izbor stalnog osoblja u tijelima javne uprave, postoji zakonska osnova za prestanak postojanja ugovora o radu koji nije trajne naravi kada dođe do provedbe redovnog postupka odabira ili do ukidanja navedenog radnog mjesta redovnim putem. Budući da upravno vijeće Tribunala Supremo (Vrhovni sud) ipak odlučuje samo u okviru postupaka koji se odnose na stalno zaposlene javne dužnosnike, ne postoji ujednačena sudska praksa u odnosu na privremeno statutarno osoblje odnosno na službenike koji nisu stalno zaposleni. Naime, iako neki sudovi općenito ne prihvaćaju mogućnost da se privremeno statutarno osoblje, odnosno službenike koji nisu stalno zaposleni, poistovjeti s radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme čiji radni odnos nije trajne naravi, postoje drugi slučajevi u kojima su se učinci prestanka takvog vremenski ograničenog radnog odnosa mogli poistovjetiti s učincima koji proizlaze iz prestanka ugovora na neodređeno vrijeme koje nije trajne naravi, osobito s obzirom na obvezu povratka na rad.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev stoga postavlja pitanje o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva, odnosno prakse nacionalnih sudova, s uvjetima predviđenima Direktivom 1999/70, kojom se privremenom statutarnom osoblju ni službenicima koji nisu stalno zaposleni ne priznaje pravo da zadrže radni odnos, iako je to pravo priznato radnicima koji su zaposleni na neodređeno vrijeme čiji radni odnos nije trajne naravi.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je situacija J. C. Castrejana Lópeza posebno problematična, s obzirom na to da bi se mogao, u slučaju da je njegov prvotni ugovorni odnos s Ayuntamientom de Vitoria održan, okoristiti zaštitnim odredbama koje se odnose na prestanak radnog odnosa, prava koje mu međutim nije priznato ni nacionalnim zakonodavstvom ni sudskom praksom koja se na njemu temelji, samo zato što se radi o službeniku koji nije stalno zaposlen.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev također pita mogu li se, u odnosu na načelo ekvivalentnosti, za potrebe primjene članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma usluge koje pružaju različite kategorije osoblja poistovjetiti ili postoje razlike među njima, kao što je to ugovorni odnos u prvom slučaju i propisom uređen odnos u drugom, ili postoje različita načela, poput ovlasti upravnog tijela za samoustrojem koja dopuštaju zaključak da se ne radi o sličnim situacijama, i koje stoga opravdavaju razliku u učincima koji proizlaze iz činjenice nepravilne primjene ugovora na određeno vrijeme od strane upravnog tijela.

               31

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje treba li, u skladu s načelom djelotvornosti, primjerenu sankciju utvrditi u okviru ovog postupka ili se tom načelu protivi to da se stranke upute na novi upravni postupak.

               32

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, s time da je treće pitanje postavljeno isključivo u predmetu C‑197/15:

                        „1)

                        Treba li članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo koje u slučaju zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme općenito ne priznaje privremenom statutarnom osoblju [predmet C‑197/15] odnosno službenicima koji nisu stalno zaposleni [predmet C‑197/15] za razliku od slučaja osoba zaposlenih u upravi na temelju ugovora o radu koje se nalaze u istovjetnoj situaciji, pravo zadržavanja odnosa u funkciji osoblja zaposlenog na neodređeno vrijeme čiji radni odnos nije trajne naravi, odnosno pravo na zauzimanje položaja koje je privremeno popunjeno sve dok se ne popuni na propisom uređen način ili ukine na temelju zakonskog postupka?

                        2)

                        U slučaju negativnog odgovora na prethodno pitanje, treba li načelo ekvivalentnosti tumačiti na način da nacionalni sud može smatrati da su u slučaju zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme slične dvije situacije, ona osoblja zaposlenog u upravnom tijelu na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme i ona privremenog statutarnog osoblja [predmet C‑184/15] ili službenika koji nije stalno zaposlen [predmet C‑197/15], ili, pak, nacionalni sudac treba prilikom ocjene sličnosti uzeti u obzir druge elemente osim istovjetnosti poslodavca, istovjetnosti ili sličnosti pružanih usluga i određenosti trajanja ugovora o radu, kao što su to posebna narav ugovornog ili propisima uređenog odnosa zaposlenika, odnosno ovlast upravnog tijela na vlastito organiziranje, a koji bi opravdavali različito postupanje u dvije situacije?

                        3)

                        U slučaju negativnog odgovora na dva gore navedena pitanja, treba li načelo djelotvornosti tumačiti na način da je u okviru istog postupka u kojem se utvrđuje zlouporaba ugovora o radu na određeno vrijeme potrebno raspraviti i odrediti primjerenu sankciju kao incidentalno pitanje koje strankama omogućava podnošenje zahtjeva, isticanje navoda i izvođenje dokaza koje smatraju potrebnima u tu svrhu, ili ga, suprotno tomu, treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da se oštećenika u tu svrhu uputi u novi upravni i, ako je potrebno, sudski postupak?”

               33

               Odlukom predsjednika Suda od 4. lipnja 2015. predmeti C‑184/15 i C‑197/15 spojeni su u svrhu pisanog postupka i presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               34

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sudovi države članice na koje se to odnosi primjenjuju nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tako da se, u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, pravo zadržavanja radnog odnosa priznaje osobama koje je zaposlilo upravno tijelo na temelju ugovora o radu na koje se primjenjuju pravila radnog prava, dok se to pravo općenito ne priznaje osoblju koje je to upravno tijelo zaposlilo na temelju upravnog prava.

               35

               Najprije, valja podsjetiti da je člankom 5. Okvirnog sporazuma, čiji je smisao provedba jednog od ciljeva kojima teži, a to je urediti primjenu uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, u njegovu stavku 1. naloženo državama članicama da donesu jednu ili više navedenih mjera s obvezujućim učinkom kada njihovo domaće pravo ne uključuje jednake zakonske mjere. Tri mjere navedene u stavku 1. točkama (a) do (c) navedenog članka odnose se na objektivne razloge koji opravdavaju obnovu takvih ugovora o radu ili radnih odnosa, maksimalno ukupno trajanje tih uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa i broj njihovih obnavljanja (vidjeti, osobito, presude od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 73. i 74., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 54. i 56. te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 72. i 74.).

               36

               Iako je pravom Unije predviđena obveza za države članice da donesu mjere za sprječavanje zlouporabe, njime nisu predviđene određene sankcije za slučajeve u kojima bi se ipak utvrdile zlouporabe. U takvom slučaju zadaća je nacionalnih tijela da usvoje mjere koje moraju biti ne samo razmjerne nego i dovoljno učinkovite i odvraćajuće, kako bi se osigurala puna djelotvornost normi donesenih na temelju Okvirnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 94., od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 51., od 7. rujna 2006., Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, t. 36., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 62. te rješenje od 11. prosinca 2014., León Medialdea, C‑86/14, EU:C:2014:2447, t. 44.).

               37

               U nedostatku propisa Unije o tom pitanju, načini provedbe tih odredaba koje pripadaju u unutarnji pravni poredak država članica prema načelu njihove procesne autonomije ne smiju biti manje povoljni od onih koji uređuju slične domaće situacije (načelo jednakovrijednosti) ni praktično onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo učinkovitosti) (presude od 4. srpnja 2006, Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 95., od 7. rujna 2006., Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, t. 37., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 63. te rješenje od 11. prosinca 2014., León Medialdea, C‑86/14, EU:C:2014:2447, t. 45.).

               38

               Iz toga slijedi da se, u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme, mjera koja daje učinkovita i istovjetna jamstva za zaštitu radnika mora moći primijeniti za pravilno kažnjavanje zlouporaba i poništavanje posljedica povrede prava Unije. Naime, sukladno istom sadržaju članka 2. prvog podstavka Direktive 1999/70, države članice moraju „[poduzeti] sve potrebne mjere, kako bi u svakom trenutku mogle zajamčiti ostvarivanje rezultata predviđenih [tom] direktivom” (vidjeti presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 102., od 7. rujna 2006., Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, t. 38. te od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 64.).

               39

               U tom pogledu valja precizirati da članak 5. Okvirnog sporazuma ne određuje opću obvezu država članica da predvide konverziju ugovora o radu na određeno vrijeme u ugovor o radu na neodređeno vrijeme. Štoviše, članak 5. stavak 2. Okvirnog sporazuma u načelu ostavlja državama članicama da utvrde uvjete pod kojima će se ugovori ili radni odnosi na određeno vrijeme smatrati kao da su zaključeni na neodređeno vrijeme. Iz navedenog proizlazi da Okvirnim sporazumom nisu propisani uvjeti na koje se može pozvati u ugovorima na neodređeno vrijeme (vidjeti u tom smislu presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 91., od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 47., od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07,EU:C:2009:250, t. 145. i 183., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 65. te rješenje od 11. prosinca 2014., León Medialdea, C‑86/14, EU:C:2014:2447, t. 47.).

               40

               Slijedom navedenog, članku 5. Okvirnog sporazuma kao takvom se ne protivi to da država članica drukčije uredi zlouporabu uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, ovisno o tome jesu li navedeni ugovori sklopljeni ili odnosi nastali s poslodavcem iz privatnog sektora ili poslodavcem iz javnog sektora (presude od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 48. i od 7. rujna 2006., Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, t. 33.).

               41

               Međutim, kako bi se propis, kojim se apsolutno zabranjuje da se u javnom sektoru slijed ugovora o radu na određeno vrijeme pretvori u ugovor o radu na neodređeno vrijeme, mogao smatrati u skladu s Okvirnim sporazumom, unutarnji pravni poredak države članice na koju se to odnosi mora u navedenom sektoru sadržavati drugu djelotvornu mjeru za sprečavanje i, u slučaju potrebe, sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme (presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 105., od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 49., od 7. rujna 2006., Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, t. 34. kao i od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 161. i 184.).

               42

               Nadalje, treba napomenuti da nije zadaća Suda donijeti odluku o tumačenju odredaba domaćeg prava, nego nadležnih nacionalnih sudova, koji moraju utvrditi jesu li odredbe važećih nacionalnih propisa u skladu s uvjetima propisanim člankom 5. Okvirnog sporazuma (presude od 7. rujna 2006., Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, t. 39., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 66. te rješenje od 11. prosinca 2014., León Medialdea, C‑86/14, EU:C:2014:2447, t. 48.).

               43

               Stoga je zadaća nacionalnog suda procijeniti u kojoj mjeri uvjeti za primjenu i učinkovitu provedbu odgovarajućih odredaba domaćeg prava predstavljaju odgovarajuće mjere za sprečavanje i, u slučaju potrebe, sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme (presude od 7. rujna 2006., Marrosu i Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, t. 56., od 7. rujna 2006., Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, t. 41., od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 67. i navedena sudska praksa te rješenje od 11. prosinca 2014., León Medialdea, C‑86/14, EU:C:2014:2447, t. 49.).

               44

               Sud, međutim, prilikom odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku može dati pojašnjenja koja će služiti kao vodilja nacionalnom sudu prilikom donošenja odluke (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 68. i navedena sudska praksa te od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 83.).

               45

               U ovom slučaju, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev već utvrdio postojanje zlouporabe u smislu Okvirnog sporazuma kod primjene uzastopnih ugovora na određeno vrijeme u dva glavna postupka, potrebno je donijeti odluku samo o prikladnosti i o dovoljnoj učinkovitosti mjera predviđenih nacionalnim pravom za kažnjavanje utvrđenih zlouporaba.

               46

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da postoji djelotvorna mjera protiv zlouporabe koja proizlazi iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme u odnosu na radnike na koje se primjenjuje redovno radno pravo, s obzirom na to da je u sudskoj praksi Tribunala Supremo (Vrhovni sud) definiran pojam „radnik zaposlen na neodređeno vrijeme čiji radni odnos nije trajne naravi” sa svim posljedicama koje proizlaze iz nacionalnog prava, osobito pravo radnika da zadrži svoje radno mjesto.

               47

               S druge strane, s obzirom na činjenicu da se taj pojam ne primjenjuje na osoblje koje zapošljavaju tijela javne uprave na temelju odredbi upravnog prava, ne postoji niti jedna učinkovita mjera za sprječavanje i, ako je to slučaj, za sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u odnosu na njih.

               48

               Sukladno sudskoj praksi navedenoj u točkama 40. i 41. ove presude, članku 5. Okvirnog sporazuma se načelno ne protivi to da se drukčije uredi zlouporabe uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme ovisno o sektoru ili kategoriji osoblja o kojemu je riječ, sve dok u pravnom poretku odnosne države članice postoji, u odnosu na sektor ili tu kategoriju osoblja, druga učinkovita mjera za sprječavanje i sankcioniranje zlouporabe.

               49

               Stoga, ako bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da u španjolskom pravu ne postoji niti jedna druga učinkovita mjera za sprječavanje i kažnjavanje zlouporabe u odnosu na osoblje zaposleno u upravnim tijelima na temelju upravnog prava, takva bi situacija mogla ugroziti postizanje cilja i korisnog učinka Okvirnog sporazuma.

               50

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, obveza država članica na postizanje rezultata, koju nameće direktiva, te njihova dužnost na temelju članka 4. UEU‑a da poduzmu sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, potrebne da se osigura ispunjenje te obveze, odnosi se na sva tijela država članica, uključujući i sudove kad je riječ o stvarima koje potpadaju u njihovu nadležnost (vidjeti osobito presudu od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 106. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Stoga je na sudovima predmetne države članice da osiguraju poštovanje članka 5. Okvirnog sporazuma, pazeći da radnici u odnosu na koje su zlouporabljeni uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme ne budu obeshrabreni, nadajući se da će i dalje biti zaposleni u javnom sektoru, ostvariti pred nacionalnim tijelima, uključujući i sudove, prava koja proizlaze iz uspostave nacionalnim propisom svih preventivnih mjera predviđenih u članku 5. stavku 1. Okvirnog sporazuma (presuda od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 165.).

               52

               Posebno, nacionalni sud mora osigurati da svi radnici koji su zaposleni „na određeno vrijeme” u smislu članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma mogu ostvariti, u odnosu na svojeg poslodavca, primjenu sankcija predviđenih nacionalnim propisom ako su bili žrtve zlouporabe korištenja uzastopnih ugovora, bez obzira na kvalifikaciju njihovih ugovora prema nacionalnom pravu (presuda od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 166.).

               53

               S obzirom na to da u glavnim postupcima, u odnosu na osoblje zaposleno u upravnim tijelima na temelju upravnog prava ne postoji niti jedna druga istovjetna i učinkovita mjera zaštite, poistovjećivanje tog osoblja zaposlenog na određeno vrijeme s „radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme čiji radni odnos nije trajne naravi”, sukladno postojećoj nacionalnoj sudskoj praksi, može stoga predstavljati mjeru kojom se može sankcionirati zlouporaba ugovorâ o radu na određeno vrijeme te poništiti posljedice povrede odredbi Okvirnog sporazuma.

               54

               Imajući u vidu sve gornje navode, valja odgovoriti na prvo i drugo postavljeno pitanje tako da članak 5. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sudovi države članice na koju se to odnosi primjenjuju nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tako da se, u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, pravo zadržavanja radnog odnosa priznaje osobama koje je zaposlilo upravno tijelo na temelju ugovora o radu na koje se primjenjuju pravila radnog prava, dok se to pravo općenito ne priznaje osoblju koje je to upravno tijelo zaposlilo na temelju upravnog prava, osim ako u nacionalnom pravnom poretku ne postoji druga učinkovita mjera za kažnjavanje takvih zlouporaba u odnosu na iste, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Treće pitanje

               55

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Okvirnog sporazuma, u vezi s načelom djelotvornosti, tumačiti na način da im se protive nacionalna postupovna pravila koja obvezuju radnika zaposlenog na određeno vrijeme na pokretanje novog postupka radi određivanja prikladne sankcije u slučaju kad se utvrdi zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, umjesto da može tražiti popravljanje pretrpjele štete incidentalnim zahtjevom u postupku u kojem se utvrđuje navedena zlouporaba.

               56

               Valja podsjetiti da, na temelju članka 8. stavka 5. Okvirnog sporazuma, sprečavanje i rješavanje sporova i radnih sporova koji proizlaze iz primjene navedenog sporazuma provodi se u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima i praksom (presude od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 39. i od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 172. te rješenje od 12. srpnja 2008., Vassilakis i dr., C‑364/07, EU:C:2008:346, t. 140. i od 24. travnja 2009., Koukou, C‑519/08, EU:C:2009:269, t. 95.).

               57

               U nedostatku propisa Unije u tom pogledu, na unutarnjim je pravnim porecima svake države članice da odrede nadležne sudove i detaljno urede postupke povodom pravnih sredstava kojima je cilj osigurati zaštitu prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije (presude od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 44. i od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 87. te rješenja od 12. lipnja 2008., Vassilakis i dr., C‑364/07, EU:C:2008:346, t. 141. i od 24. travnja 2009., Koukou, C‑519/08, EU:C:2009:269, t. 96.).

               58

               Kao što to proizlazi iz točke 37. ove presude, na nacionalnim je tijelima da donesu prikladne mjere za osiguranje pune učinkovitosti pravila donesenih radi primjene Okvirnog sporazuma. Načini provedbe normi moraju biti u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti (presuda od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 174. te rješenja od 12. lipnja 2008., Vassilakis i dr., C‑364/07, EU:C:2008:346, t. 142. i od 24. travnja 2009., Koukou, C‑519/08, EU:C:2009:269, t. 97.)

               59

               Navedenim zahtjevima ekvivalentnosti i djelotvornosti kojima se izražava opća obveza država članica da osiguraju pravnu zaštitu prava koja pravni subjekti ostvaruju na temelju prava Unije, odnosi se također na sudove koji su nadležni za odlučivanje o zahtjevima koji se temelje na tom pravu. Naime, povreda navedenih zahtjeva na toj razini, kao i njihovo nepoštovanje na razini definiranja postupovnih pravila, može dovesti u pitanje načelo djelotvorne sudske zaštite (presuda od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 47. i 48. te rješenje od 24. travnja 2009., Koukou, C‑519/08, EU:C:2009:269, t. 98.).

               60

               Međutim, na sudu je koji je uputio zahtjev, a ne na Sudu, da provjeri je li predmetna država članica poduzela sve potrebne mjere koje joj omogućuju da osigura pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, poštujući načela djelotvornosti i ekvivalentnosti (vidjeti u tom smislu osobito presude od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 43. do 55. i od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 176. te rješenja od 12. lipnja 2008., Vassilakis i dr., C‑364/07, EU:C:2008:346, t. 149. i od 24. travnja 2009., Koukou, C‑519/08, EU:C:2009:269, t. 101.).

               61

               Posebno u odnosu na načelo djelotvornosti, valja podsjetiti da se predmetna nacionalna postupovna odredba mora analizirati uzimajući u obzir njezino mjesto u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje te posebnosti tog postupka pred različitim nacionalnim tijelima. U tom pogledu valja, prema potrebi, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 92.).

               62

               U ovom slučaju proizlazi da nacionalni sud nadležan za postupak u kojem se raspravlja o zlouporabi uzastopnih ugovora na određeno vrijeme ne može, na temelju primjenjivih nacionalnih postupovnih odredbi, odlučiti o eventualnom zahtjevu za naknadu štete koju je pretrpio predmetni radnik.

               63

               Međutim, iako je Sud u tom kontekstu već presudio da nacionalni propis kojim se predviđa nadležnost upravnog tijela za eventualnu promjenu kvalifikacije ugovorâ o radu na određeno vrijeme u ugovore na neodređeno vrijeme na prvi pogled udovoljava tim zahtjevima (presuda od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, 175. te rješenje od 12. lipnja 2008., Vassilakis i dr., C‑364/07, neobjavljeno, EU:C:2008:346, t. 144.), ostaje činjenica da obveza radnika zaposlenog na određeno vrijeme da pokrene novi postupak, ovisno o slučaju, pred različitim sudom, radi određivanja prikladne sankcije u slučaju da sud utvrdi postojanje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme nije u skladu s načelom djelotvornosti, s obzirom na to da to neophodno znači za radnika postupovne nepogodnosti, osobito u vidu troška, trajanja i pravila o zastupanju.

               64

               Valja stoga odgovoriti na treće postavljeno pitanje da odredbe Okvirnog sporazuma, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se protive nacionalna postupovna pravila koja obvezuju radnika zaposlenog na određeno vrijeme na pokretanje novog postupka radi određivanja prikladne sankcije u slučaju kada sud utvrdi postojanje zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, s obzirom na to da to neophodno stvara radniku postupovne nepogodnosti, osobito u vidu troška, trajanja postupka i pravila o zastupanju, koje pretjerano otežavaju korištenje prava koja su priznata pravnim poretkom Unije.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, koji je zaključen 18. ožujka 1999., priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sudovi države članice na koju se to odnosi primjenjuju nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tako da se, u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, pravo zadržavanja radnog odnosa priznaje osobama koje je zaposlilo upravno tijelo na temelju ugovora o radu na koje se primjenjuju pravila radnog prava, dok se to pravo općenito ne priznaje osoblju koje je to upravno tijelo zaposlilo na temelju upravnog prava, osim ako u nacionalnom pravnom poretku ne postoji druga učinkovita mjera za kažnjavanje takvih zlouporaba u odnosu na iste, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                           2.

                           Odredbe Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme priloženog Direktivi Vijeća 1999/70, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se protive nacionalna postupovna pravila koja obvezuju radnika zaposlenog na određeno vrijeme na pokretanje novog postupka radi određivanja prikladne sankcije u slučaju kada sud utvrdi postojanje zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, s obzirom na to da to neophodno stvara radniku postupovne nepogodnosti, osobito u vidu troška, trajanja postupka i pravila o zastupanju, koje pretjerano otežavaju korištenje prava koja su priznata pravnim poretkom Unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 4. veljače 2013. # Paul Hartmann AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-504/11.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. srpnja 2014.#Eycke Braun protiv Land Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Karlsruhe.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Direktiva 69/335/EEZ – Neizravni porezi na prikupljanje kapitala – Članak 10. točka (c) – Preoblikovanje društva kapitala u drukčiju vrstu društva kapitala koje ne dovodi do povećanja kapitala – Pristojbe za izradu javnobilježničkog akta kojim se utvrđuje to preoblikovanje.#Predmet C‑524/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑524/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Karlsruhe (Njemačka), odlukom od 27. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2013., u postupku
            Eycke Braun
            protiv
            savezne zemlje Baden‑Württemberg,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, J. L. da Cruz Vilaça, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za E. Brauna, sam u svoje ime,
            – za saveznu zemlju Baden‑Württemberg, K. Ehmann, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, A. Cordewener i W. Roels, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. točke (c) Direktive 69/335/EEZ Vijeća od 17. srpnja 1969. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala (SL, L 249, str. 25.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između E. Brauna, u svojstvu javnog bilježnika koji ima status državnog službenika, i savezne zemlje Baden‑Württemberg, povodom činjenice da je potonjoj plaćen dio pristojbi koje je E. Braun sam naplatio prilikom sastavljanja javnobilježničkih akata u okviru različitih transakcija u vezi s preoblikovanjem društava kapitala.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Na temelju sedme uvodne izjave Direktive 69/335, „potrebno je provesti usklađivanje poreza [na kapital], s obzirom na njegovu strukturu i njegove stope“. U osmoj uvodnoj izjavi te direktive dodaje se da „zadržavanje drugih neizravnih poreza koji imaju iste osobine kao i porez na kapital ili porez na vrijednosne papire može dovesti u pitanje ciljeve mjera predviđenih ovom direktivom i stoga ih treba ukinuti“.
            4. Članak 4. te direktive glasi:
            „1. Sljedeće transakcije podliježu porezu na kapital:
            a) osnivanje društva kapitala;
            [...]
            c) povećanje kapitala društva, ulaganjem sredstava bilo koje vrste;
            [...]
            e) preseljenje iz treće države u državu članicu mjesta stvarne uprave društva, udruge ili pravne osobe čije je sjedište u trećoj državi i koja se, u svrhe oporezivanja porezom na kapital, smatra društvom kapitala u toj državi članici;
            f) preseljenje iz treće države u državu članicu sjedišta društva, udruge ili pravne osobe čije je mjesto stvarne uprave u trećoj državi i koja se, u svrhe oporezivanja porezom na kapital, smatra društvom kapitala u toj državi članici;
            [...]
            3. Ne predstavlja osnivanje u smislu stavka 1. točke (a) bilo koja izmjena instrumenata o osnivanju ili propisa društva kapitala, a posebno sljedećih:
            a) preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala;
            [...]“
            5. Članak 10. iste direktive predviđa:
            „Osim poreza na kapital, države članice ne oporezuju ni u kakvom obliku, u odnosu na društva, udruge ili pravne osobe koje ostvaruju profit:
            a) transakcije iz članka 4.;
            b) ulaganja, zajmove ili pružanje usluga obavljeno u okviru transakcija iz članka 4.;
            c) registraciju ili bilo koju drugu formalnost koja je potrebna prije započinjanja poslovanja, a koja se zahtijeva od društva, udruge ili pravne osobe koja ostvaruje profit zbog njezina pravnog oblika.“
            6. Članak 12. stavak 1. točka (e) Direktive propisuje da, „[o]dstupajući od članaka 10. i 11., države članice mogu naplaćivati pristojbe u obliku naknada“.
            7. Na temelju članka 16. Direktive 2008/7/EZ Vijeća od 12. veljače 2008. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala (SL L 46, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 159.), Direktiva 69/335 stavljena je izvan snage s učinkom od 1. siječnja 2009. Međutim, s obzirom na to da su transakcije ovjere za koje su plaćene javnobilježničke pristojbe u glavnom postupku nastale prije stupanja na snagu Direktive 2008/7, u odnosu na njih ostaje mjerodavna Direktiva 69/335.
            Njemačko pravo
            8. Sukladno članku 114. stavku 1. Saveznog zakona o javnom bilježništvu (Bundesnotarordnung), savezna zemlja Baden‑Württemberg priznaje djelatnost javnih bilježnika koji imaju status državnog službenika, koji su plaćeni, s jedne strane, plaćom određenom na temelju Zakona savezne zemlje o naknadi državnim službenicima (Landesbesoldungsgesetz) i, s druge strane, dijelom pristojbi koje naplaćuju.
            9. Članak 11. stavak 2. Zakona Baden‑Württemberga o oporezivanju sudskih pristojbi (Baden‑Württembergisches Landesjustizkostengesetz), kako je izmijenjen 28. srpnja 2005. (Gesetzblatt für Baden‑Württemberg 2005, br. 12 od 5. kolovoza 2005., str. 580., u daljnjem tekstu: „LJKG BW“), glasi:
            „[D]ržavnoj riznici, na temelju članaka 12. i 13., platit će se udio pristojbi za
            a) [...]
            b) ovjeru preoblikovanja koje ne dovodi do povećanja kapitala društva preuzimatelja ili preoblikovanog društva,
            c) [...]“
            10. LJKG BW izmijenjen je Zakonom o izmjeni Saveznog zakona o oporezivanju sudskih pristojbi i drugih zakona (Gesetz zur Änderung des Landesjustizkostengesetzes und anderer Gesetze) od 13. prosinca 2011. (Gesetzblatt für Baden‑Württemberg 2011, br. 21 od 16. prosinca 2011., str. 545.) i sada propisuje da se, u slučajevima iz članka 11. LJKG BW‑a, savezna zemlja u potpunosti odriče, s retroaktivnim učinkom od 1. lipnja 2002., udjela u ondje navedenim pristojbama. Međutim, članak 10. stavak 2. drugi podstavak spomenutog zakona od 13. prosinca 2011. predviđa sljedeću prijelaznu odredbu:
            „[U] odnosu na pristojbe nastale do 31. prosinca 2008. za
            [...]
            2. ovjeru preoblikovanja koje ne dovodi do povećanja kapitala društva preuzimatelja ili preoblikovanog društva,
            [...]
            pravni propisi koji su se dosad primjenjivali na te ovjere nastavljaju se primjenjivati.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            11. Između godina 2002. i 2005. E. Braun, u svojstvu javnog bilježnika koji ima status državnog službenika, obavio je različite ovjere u vezi s preoblikovanjem društava kapitala u drugačiju vrstu društava kapitala. Ovjerena preoblikovanja nisu dovela do povećanja kapitala društva preuzimatelja ili preoblikovanog društva.
            12. Rješenjem predsjednika Landgerichta Freiburg od 11. prosinca 2008., donesenim na temelju članka 11. stavka 2. točke b) LJKG BW‑a, udio koji E. Braun treba platiti državnoj riznici za te ovjere određen je u iznosu od 8124,62 eura.
            13. Dopisom od 23. prosinca 2008. E. Braun osporio je to rješenje.
            14. Rješenjem o izmjeni od 19. kolovoza 2013. Landgericht Freiburg neznatno je izmijenio iznos određen u rješenju od 11. prosinca 2008. Međutim, u odnosu na transakcije ovjere u glavnom postupku iznos je ostao nepromijenjen na temelju prijelazne odredbe iz članka 10. stavka 2. drugog podstavka Zakona o izmjeni Saveznog zakona o oporezivanju sudskih pristojbi i drugih zakona od 13. prosinca 2011.
            15. Postupak je potom pokrenut pred Amtsgerichtom Karlsruhe.
            16. Sud koji je uputio zahtjev smatra da preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala, sukladno članku 4. stavku 3. točki (a) Direktive 69/335, ne predstavlja osnivanje društva kapitala u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) te direktive i stoga ne podliježe porezu na kapital. Nakon što je podsjetio da se članak 10. točka (c) te direktive ne odnosi izričito na transakcije navedene u njezinu članku 4., za razl i ku od članka 10. točaka (a) i (b) te direktive, sud koji je uputio zahtjev procjenjuje da ne treba isključiti da plaćanje dijela pristojbi državnoj riznici, kako je određeno rješenjima od 11. prosinca 2008. i 19. kolovoza 2013., predstavlja zabranjeno oporezivanje u smislu članka 10. točke (c) Direktive 69/335.
            17. Sud koji je uputio zahtjev nadalje procjenjuje da se iz presude Agas (C‑152/97, EU:C:1998:511) ne može zaključiti da se polje primjene tog članka 10. točke (c) mora ograničiti na formalnosti u vezi s transakcijama navedenima u članku 4. Direktive 69/335.
            18. U tim je okolnostima Amtsgericht Karlsruhe odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li Direktivu 69/335 tumačiti na način da su pristojbe koje [naplati] javni bilježnik koji ima status državnog službenika za ovjeru pravnog akta čiji je predmet preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala porezi u smislu te direktive, čak i ako preoblikovanje ne dovodi do povećanja kapitala društva preuzimatelja ili preoblikovanog društva?“
            O prethodnom pitanju
            19. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. točku (c) Direktive 69/335 tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu, poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa da se državnoj riznici plaća udio pristojbi koje naplati javni bilježnik koji ima status državnog službenika za ovjeru pravnog akta čiji je predmet preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala, a koje ne dovodi do povećanja kapitala društva preuzimatelja ili preoblikovanog društva.
            Dopuštenost
            20. Iako, kako ističe savezna zemlja Baden‑Württemberg, zavisna rečenica prethodnog pitanja ne sadrži predikat, ta tvrdnja ne dovodi do nedopuštenosti spomenutog pitanja, s obzirom na to da se o sadržaju tog pitanja sa sigurnošću može zaključiti iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje.
            21. Savezna zemlja Baden‑Württemberg nadalje smatra da pitanje treba proglasiti nedopuštenim jer zahtijevano tumačenje prava Unije nije relevantno u okviru glavnog spora između javnog bilježnika koji ima status državnog službenika i tijela javne vlasti. Navodna protivnost predmetnog nacionalnog propisa pravu Unije bila bi relevantna samo u okviru spora između dužnika javnog bilježnika koji ima status državnog službenika, odnosno preoblikovanog društva, i javnog bilježnika koji ima status državnog službenika.
            22. Iz stalne sudske prakse Suda nesumnjivo proizlazi da Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji uputi nacionalni sud kada na očit način proizlazi da traženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka (vidjeti u tom smislu presude Rosenbladt, C‑45/09, EU:C:2010:601, t. 33. i navedenu sudsku praksu i MA i dr., C‑648/11, EU:C:2013:367, t. 37.).
            23. Međutim, taj uvjet u predmetnom slučaju nije ispunjen. Čak i ako E. Braun, u svojstvu javnog bilježnika koji ima status državnog službenika, nije sam dužnik predmetnih pristojbi u glavnom postupku, on ne može biti prisiljen platiti udio tih pristojbi državnoj riznici ako je obveza povezana s plaćanjem tog udjela protivna pravu Unije. Zahtjev za prethodnu odluku kojom bi se omogućilo sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni zakonitost predmetnog nacionalnog sustava koji predviđa naplatu takvog udjela od savezne zemlje Baden‑Württemberg stoga predstavlja izravnu vezu s predmetom glavnog postupka.
            24. Prethodno pitanje stoga je dopušteno.
            Meritum
            25. Najprije valja podsjetiti da članak 10. Direktive 69/335, zajedno s osmom uvodnom izjavom te direktive, zabranjuje poreze koji imaju iste osobine kao i porez na kapital (vidjeti osobito presude Ponente Carni i Cispadana Costruzioni, C‑71/91 i C‑178/91, EU:C:1993:140, t. 29.; Denkavit Internationaal i dr., C‑2/94, EU:C:1996:229, t. 23. i Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, C‑466/03, EU:C:2007:385, t. 48.).
            26. Članak 10. točka (c) Direktive 69/335 odnosi se, među ostalim, na poreze koje, bez obzira na njihov oblik, treba platiti za registraciju ili bilo koju drugu formalnost koja je potrebna prije započinjanja poslovanja, a koja se zahtijeva od društva zbog njegova pravnog oblika (presuda Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, EU:C:2007:385, t. 49.).
            27. U tom smislu Sud je već precizirao, u predmetima koji se odnose na propise koji se primjenjuju u saveznoj zemlji Baden‑Württemberg, da nagrade javnih bilježnika, koje javni bilježnici koji imaju status državnog službenika naplate za transakciju obuhvaćenu Direktivom 69/335, predstavljaju porez u smislu te direktive, ako su te nagrade, barem u dijelu, plaćene tijelu javne vlasti koje zapošljava javne bilježnike koji imaju status državnog službenika i ako su korištene za financiranje zadaća tog tijela javne vlasti (vidjeti u tom smislu rješenje Gründerzentrum, C‑264/00, EU:C:2002:201, t. 27. i 28.; presude Längst, C‑165/03, EU:C:2005:412, t. 37 i 41. i Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, EU:C:2007:385, t. 40.).
            28. U odnosu na pitanje jesu li javnobilježničke pristojbe poput onih u glavnom postupku naplaćene „za registraciju ili bilo koju drugu formalnost koja je potrebna prije započinjanja poslovanja, a koja se zahtijeva od društva [...] zbog njegova pravnog oblika“, u smislu članka 10. točke (c) Direktive 69/335, iz stalne sudske prakse Suda proizlazi da tu odredbu treba tumačiti široko, kao da se odnosi ne samo na formalne radnje koje su potrebne prije započinjanja poslovanja društva kapitala nego i na formalnosti nužne za obavljanje i nastavak poslovanja takvog društva (vidjeti presudu Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, EU:C:2007:385, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
            29. U tom smislu Sud je u više navrata utvrdio da, kada je transakcija koju obavi društvo kapitala, poput povećanja kapitala društva, izmjene njegovih statuta ili stjecanja nekretnina uslijed spajanja, u nacionalnom pravu obavezno predmet pravne formalnosti, ta je formalnost nužna za obavljanje i nastavak poslovanja takvog društva (presuda Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, EU:C:2007:385, t. 52.; vidjeti također, u tom smislu, presude Komisija/Grčka, C‑426/98, EU:C:2002:180, t. 12. i 30. i Badischer Winzerkeller, C‑264/04, EU:C:2006:402, t. 26. do 29.).
            30. U glavnom postupku javnobilježničke pristojbe naplaćene su za ovjeru različitih transakcija preoblikovanja društava kapitala u drugačiju vrstu društava kapitala. Budući da takvo preoblikovanje, sukladno propisima savezne zemlje Baden‑Württemberg, obavezno treba biti predmetom javnobilježničkog akta, tu obavezu treba smatrati formalnošću koja je nužna za obavljanje i nastavak poslovanja preoblikovanog društva kapitala (vidjeti analognu presudu Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, EU:C:2007:385, t. 54.). Stoga takva javnobilježnička ovjera predstavlja formalnost koja se zahtijeva od društva kapitala zbog njegova pravnog oblika, u smislu članka 10. točke (c) Direktive 69/335.
            31. Savezna zemlja Baden‑Württemberg, međutim, ističe da preoblikovanja društava zbog kojih se vodi glavni postupak nikako nisu dovela do povećanja kapitala društava preuzimatelja ili preoblikovanih društava. Ta savezna zemlja tvrdi da samo porez naplaćen za transakciju koja dovodi do povećanja kapitala predmetnog društva može biti obuhvaćen člankom 10. točkom (c) Direktive 69/335.
            32. Takva argumentacija ne može se prihvatiti.
            33. Naime, iz članka 4. stavka 3. točke (a) Direktive 69/335 jasno proizlazi da države članice ne mogu porezom na kapital oporezivati „preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala“. Ta se odredba nužno odnosi na preoblikovanja društava bez povećanja kapitala. Preoblikovanje popraćeno povećanjem kapitala zapravo je obuhvaćeno člankom 4. stavkom 1. točkom (c) spomenute direktive. Dakle, cilj članka 4. stavka 3. točke (a) Direktive 69/335 bio bi doveden u pitanje kada bi se preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala moglo oporezivati porezima s istim učinkom kao i porez na kapital.
            34. Osim toga, iz sudske prakse navedene u točki 29. ove presude proizlazi da polje primjene članka 10. točke (c) Direktive 69/335 nije ograničeno na transakcije koje dovode do povećanja kapitala predmetnog društva.
            35. Stoga je članak 10. točka (c) Direktive 69/335 protivan nacionalnom propisu poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa da se državnoj riznici plaća udio pristojbi koje naplati javni bilježnik koji ima status državnog službenika za ovjeru pravnog akta čiji je predmet preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala, a koje ne dovodi do povećanja kapitala društva preuzimatelja ili preoblikovanog društva.
            36. Nasuprot tome, članak 10. točka (c) Direktive 69/335 ne zabranjuje da javni bilježnik koji ima status državnog službenika za takve ovjere naplati pristojbe koje mu konačno pripadaju ako je riječ o pristojbama u obliku naknada u smislu članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 69/335.
            37. Sukladno navedenom, na prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 10. točku (c) Direktive 69/335 treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu, poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa da se državnoj riznici plaća udio pristojbi koje naplati javni bilježnik koji ima status državnog službenika za ovjeru pravnog akta čiji je predmet preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala, a koje ne dovodi do povećanja kapitala društva preuzimatelja ili preoblikovanog društva.
            Troškovi
            38. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 10. točku (c) Direktive 69/335/EEZ Vijeća od 17. srpnja 1969. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu, poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa da se državnoj riznici plaća udio pristojbi koje naplati javni bilježnik koji ima status državnog službenika za ovjeru pravnog akta čiji je predmet preoblikovanje društva kapitala u drugačiju vrstu društva kapitala koje ne dovodi do povećanja kapitala društva preuzimatelja ili preoblikovanog društva.