title: Presuda Suda (peto vijeće) od 19. listopada 2017.#Elda Otero Ramos protiv Servicio Galego de Saúde i Instituto Nacional de la Seguridad Social.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 92/85/EEZ – Članak 4. stavak 1. – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Radnica koja doji – Procjena opasnosti radnog mjesta – Osporavanje od strane radnice na koju se odnosi – Direktiva 2006/54/EZ – Članak 19. – Jednako postupanje – Diskriminacija na temelju spola – Teret dokazivanja.#Predmet C-531/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 92/85/EEZ – Članak 4. stavak 1. – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Radnica koja doji – Procjena opasnosti radnog mjesta – Osporavanje od strane radnice na koju se odnosi – Direktiva 2006/54/EZ – Članak 19. – Jednako postupanje – Diskriminacija na temelju spola – Teret dokazivanja”
      U predmetu C‑531/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska), odlukom od 17. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. listopada 2015., u postupku

         Elda Otero Ramos

      protiv

         Servicio Galego de Saúde,

         Instituto Nacional de la Seguridad Social,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano, potpredsjednik, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Eldu Otero Ramos, F. López López, abogado,

               –

               za Servicio Galego de Saúde, S. Carballo Marcote, letrada,

               –

               za Instituto Nacional de la Seguridad Social, A. Lozano Mostazo i P. García Perea, letradas,

               –

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis i V. Ester Casas, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, J. Guillem Carrau, kao i C. Valero, A. Szmytkowska i I. Galindo Martín, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. travnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.), kao i članka 5. stavka 3. Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (SL 1992., L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između E. Otero Ramos, s jedne strane, i Instituto Nacional de la Seguridad Social (Nacionalni institut za socijalnu sigurnost, Španjolska, u daljnjem tekstu: INSS) i Servicio Galego de Saúde (Zdravstvena služba Autonomne pokrajine Galicije, Španjolska), s druge strane, povodom odbijanja izdavanja potvrde kojom se utvrđuje da obavljanje od strane tužiteljice zadataka koji se odnose na njezino radno mjesto predstavlja opasnost za dojenje njezina djeteta, s ciljem dodjele novčanog doplatka zbog opasnosti prilikom dojenja.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 92/85

               3

               Prva, osma do jedanaeste i četrnaesta uvodna izjava Direktive 92/85 glase:
               „budući da je člankom 118.a [UEZ‑a] predviđeno da Vijeće putem direktiva donosi minimalne zahtjeve za poboljšanja, posebno u radnoj sredini, kako bi se zaštitila sigurnost i zdravlje radnika;
               […]
               budući da trudne radnice, radnice koje su nedavno rodile ili radnice koje doje u mnogome treba smatrati specifičnim rizičnim skupinama te treba poduzeti mjere u vezi s njihovom sigurnošću i zdravljem;
               budući da zaštita sigurnosti i zdravlja trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje ne smije stavljati žene na tržištu rada u nepovoljan položaj niti djelovati nauštrb direktiva o ravnopravnom položaju muškaraca i žena;
               budući da pri nekim aktivnostima može postojati opasnost od izlaganja trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje opasnim sredstvima, procesima ili radnim uvjetima; budući da takve rizike treba procijeniti i o rezultatu procjene obavijestiti radnice i/ili njihove predstavnike;
               budući da u slučaju da ta procjena potvrdi postojanje rizika za sigurnost ili zdravlje radnica, zaštitu radnica treba pravno regulirati;
               […]
               budući da osjetljivost trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje nalaže da im treba osigurati pravo na rodiljni dopust u trajanju od najmanje 14 uzastopnih tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda i odobriti kao obvezan rodiljni dopust od najmanje dva tjedna raspoređena prije i/ili nakon poroda;
               […]”

               4

               Članak 1. stavci 1. i 2. Direktive 92/85 glasi:
               „1.   Svrha ove Direktive, koja je deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ [Direktiva Vijeća od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL 1989., L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.)], jest provođenje mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zaštite zdravlja na radu trudnih radnica i radnica koje su nedavno rodile ili doje.
               2.   Odredbe Direktive 89/391/EEZ, osim njezina članka 2. stavka 2., u cijelosti se primjenjuju na čitavo područje iz stavka 1. ne dovodeći u pitanje strože i/ili specifičnije odredbe ove Direktive.”

               5

               Članak 2. te direktive naslovljen „Definicije” određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        c)

                        ‚radnica koja doji’ znači radnica koja doji u smislu nacionalnog prava i/ili nacionalnom prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom.”

               6

               Članak 3. te direktive određuje:
               „1.   U dogovoru s državama članicama i uz pomoć Savjetodavnog odbora za sigurnost, higijenu i zaštitu zdravlja na radu, Komisija sastavlja smjernice o procjeni kemijskih, fizičkih i bioloških sredstava i industrijskih procesa koji se smatraju opasnima za sigurnost i zdravlje radnica u smislu članka 2.
               Smjernice iz prvog podstavka također se odnose na pokrete i položaje tijela, psihički i fizički umor te druge oblike fizičkog i psihičkog stresa povezanog s poslovima koje obavljaju radnice u smislu članka 2.
               2.   Smjernice iz stavka 1. trebaju poslužiti kao osnova za procjene iz članka 4. stavka 1.
               U tu svrhu države članice upoznaju s ovim smjernicama sve poslodavce i radnice i/ili njihove predstavnike u pojedinoj državi članici.”

               7

               Smjernice navedene u članku 3. Direktive 92/85, u svojoj verziji relevantnoj za ovaj predmet, nalaze se u Komunikaciji Komisije od 20. studenoga 2000. o smjernicama o procjeni kemijskih, fizičkih i bioloških sredstava i industrijskih procesa koji se smatraju opasnima za sigurnost i zdravlje trudnih radnica i radnica koje su nedavno rodile ili doje [COM(2000) 466 final/2 (u daljnjem tekstu: smjernice)].

               8

               Što se tiče procjene opasnosti i informiranja radnika o njoj, članak 4. Direktive 92/85 određuje:
               „1.   Za sve aktivnosti kod kojih postoji osobita opasnost od izlaganja sredstvima, procesima ili radnim uvjetima navedenim u nepotpunom popisu u Prilogu I., poslodavac u dotičnom poduzeću i/ili ustanovi samostalno ili putem službi za zaštitu i prevenciju iz članka 7. Direktive 89/391/EEZ procjenjuje vrstu, razmjer i trajanje izlaganja radnica u smislu članka 2., kako bi:

                        –

                        procijenio svaku opasnost za sigurnost ili zdravlje i sve posljedice na trudnoću ili dojenje koje mogu imati radnice u smislu članka 2.,

                        –

                        odlučio koje mjere treba poduzeti.

                  2.   Ne dovodeći u pitanje članak 10. Direktive 89/391/EEZ, o rezultatima procjena iz stavka 1. i o svim mjerama koje treba poduzeti u vezi sa zaštitom zdravlja i sigurnošću na radu obavješćuju se radnice u smislu članka 2. i radnice koje bi se mogle naći u jednoj od situacija iz članka 2. i/ili njihovi predstavnici u dotičnim poduzećima i/ili ustanovama.”

               9

               U pogledu posljedica procjene opasnosti, članak 5. stavci 1. do 3. navedene direktive predviđa:
               „1.   Ako rezultati procjena iz članka 4. stavka 1. ukazuju na postojanje opasnosti za sigurnost i zdravlje ili posljedice na trudnoću ili dojenje radnica u smislu članka 2., poslodavac, ne dovodeći u pitanje članak 6. Direktive 89/391/EEZ, poduzima potrebne mjere kako bi privremenom promjenom radnih uvjeta i/ili radnog vremena dotičnih radnica osigurao da se izbjegne izlaganje tih radnica takvim opasnostima.
               2.   Ako je promjena radnih uvjeta i/ili radnog vremena tehnički i/ili objektivno neizvediva, ili se ne može zahtijevati iz dokazano opravdanih razloga, poslodavac poduzima potrebne mjere kako bi dotičnu radnicu premjestio na drugo radno mjesto.
               3.   Ako je premještaj na drugo radno mjesto tehnički i/ili objektivno neizvediv, ili se ne može zahtijevati iz dokazano opravdanih razloga, dotičnoj radnici dodjeljuje se dopust u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili nacionalnom praksom za cijelo razdoblje potrebno da se zaštite njezina sigurnost i zdravlje.”

               10

               Članak 12. Direktive 92/85, naslovljen „Pravna zaštita”, propisuje:
               „Države članice u svoj nacionalni pravni sustav uvode potrebne mjere kako bi se svim radnicama koje bi se mogle smatrati oštećenima zbog neispunjenja obveza koje proizlaze iz ove Direktive omogućilo da zaštitu svojih prava ostvare u sudskom postupku i/ili, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom, obraćanjem drugim nadležnim tijelima.”

         Direktiva 2006/54

               11

               Člankom 1. Direktive 2006/54, naslovljenim „Cilj”, propisano je:
               „Cilj je ove Direktive osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada.
               Ona u tu svrhu sadrži odredbe za provedbu načela jednakog postupanja s obzirom na:

                        (a)

                        mogućnost zapošljavanja, uključujući napredovanje, i strukovnog osposobljavanja;

                        (b)

                        radne uvjete, uključujući plaću;

                        (c)

                        sustave strukovnog socijalnog osiguranja.

                  Ona također sadrži odredbe koje osiguravaju učinkovitiju provedbu tog načela uspostavom odgovarajućih postupaka.”

               12

               Članak 2. te direktive naslovljen „Definicije” određuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ‚izravna diskriminacija’ postoji ako osoba zbog svoga spola ima nepovoljniji tretman nego što ga ima ili bi ga imala druga osoba u usporedivoj situaciji;

                        (b)

                        ‚neizravna diskriminacija’ postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna;

                  […]
               2.   Za potrebe ove Direktive, diskriminacija uključuje:
               […]

                        (c)

                        svaki nepovoljniji tretman žene u vezi s trudnoćom ili rodiljnim dopustom u smislu Direktive [92/85].”

               13

               Članak 14. stavak 1. navedene direktive proteže zabranu diskriminacije na, među ostalim, radne uvjete i predviđa slijedeće:
               „Zabranjuje se izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola u javnom i privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na:
               […]

                        c)

                        uvjete zaposlenja i radne uvjete, uključujući uvjete otkaza, te plaću, kako je predviđeno u članku 141. [UEZ‑a];

                  […]”

               14

               Što se tiče tereta dokaza i pristupa pravosuđu u slučaju izravne i neizravne diskriminacije, članak 19. stavci 1. i 4. iste direktive određuje:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere u okviru svojih pravosudnih sustava kako bi osigurale da, kad osobe koje se smatraju oštećenima zbog neprimjenjivanja načela jednakog postupanja pred sudom ili drugim nadležnim tijelom utvrde činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije, teret dokaza nepostojanja povrede načela jednakog postupanja bude na tuženiku.
               […]
               4.   Stavci 1., 2. i 3. također se primjenjuju na:

                        (a)

                        slučajeve iz članka 141. [UEZ‑a] te, ako se radi o diskriminaciji na temelju spola, direktiva [92/85] i 96/34/EZ [Vijeća od 3. lipnja 1996. o okvirnom sporazumu o roditeljskom dopustu koji su zaključili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1996., L 145, str. 4.)];

                        (b)

                        sve građanske i upravne postupke koji se tiču javnog ili privatnog sektora i za koje je u nacionalnom pravu predviđena mogućnost korištenja pravnog lijeka na temelju mjera iz točke (a), osim izvansudskih postupaka koji se vode na dobrovoljnoj osnovi ili su predviđeni u nacionalnom pravu.

                  […]”

               15

               Članak 28. Direktive 2006/54 utvrđuje da ona ne dovodi u pitanje odredbe koje se tiču zaštite žena, posebno u pogledu trudnoće i majčinstva, i da ne dovodi u pitanje odredbe Direktive 96/34/EZ i Direktive 92/85/EEZ.

            Španjolsko pravo

               16

               Socijalno davanje povezano s opasnostima tijekom dojenja je u španjolski pravni poredak uvedeno s Ley Orgánica 3/2007, de 22 de marzo, para la igualdad efectiva de mujeres y hombres (Organski zakon 3/2007 od 22. ožujka o stvarnoj ravnopravnosti žena i muškaraca) (BOE br. 71, str. 12611. od 23. ožujka 2007., u daljnjem tekstu: Zakon 3/2007).

               17

               Cilj Zakona 3/2007 je promicanje integracije žena u svijet rada na način da im se omogući da usklade svoj profesionalni život s privatnim i obiteljskim životom.

               18

               Dvanaesta dodatna odredba tog zakona dovela je do izmjene članka 26. Ley 31/1995 de Prevención de Riesgos Laborales (Zakon 31/1995 o sprečavanju profesionalnih rizika), od 8. studenoga 1995. (BOE br. 269, od 10. studenoga 1995., str. 32590., u daljnjem tekstu: Zakon 31/1995), na način da je uvedena zaštita radnice i novorođenčeta u opasnim situacijama tijekom prirodnog dojenja, kada radni uvjeti mogu imati nepovoljne posljedice na zdravlje radnice ili djeteta.

               19

               Člankom 26. Zakona 31/1995 određeno je:
               „1.   Procjena opasnosti [po sigurnost ili zdravlje radnica] iz članka 16. ovog zakona za radnice koje su trudne ili koje su nedavno rodile mora obuhvatiti utvrđivanje vrste, razmjera i trajanja izlaganja sredstvima, procesima ili radnim uvjetima koji mogu imati nepovoljne posljedice na zdravlje radnice ili fetusa u svakoj djelatnosti za koju je vjerojatno da predstavlja posebnu opasnost. Ako rezultati te procjene ukazuju na postojanje opasnosti za sigurnost ili zdravlje ili moguće posljedice na trudnicu ili dojilju, poslodavac mora donijeti mjere koje su potrebne da se promjenom radnih uvjeta i radnog vremena dotične osobe izbjegne izlaganje toj opasnosti.
               Takve mjere uključuju po potrebi njihovo oslobađanje od noćnog rada ili rada u smjenama.
               2.   Ako zdravstvene službe [INSS‑a] ili osiguravajućih društava, ovisno o vrsti subjekta kod kojega je poslodavac organizirao osiguranje od profesionalnih rizika, na temelju izvješća liječnika Servicio National de Salud [Nacionalna zdravstvena služba, Španjolska] koji medicinski obrađuje radnicu, potvrde da promjena radnih uvjeta ili radnog vremena nije izvediva ili bi unatoč takvoj promjeni radni uvjeti imali nepovoljan učinak na zdravlje trudne radnice ili fetusa, ona mora obavljati drukčije zadaće koje odgovaraju njezinu stanju. U tu svrhu poslodavci moraju, nakon savjetovanja s predstavnicima radnika, utvrditi popis neopasnih radnih mjesta.
               Promjena zadaća se obavlja u skladu s pravilima i kriterijima primjenjivima u slučajevima funkcionalne mobilnosti, i ostaje na snazi do trenutka kada zdravstveno stanje radnice dopusti njezino vraćanje na ranije zadaće.
               […]
               3.   Ako premještaj na drugo radno mjesto nije tehnički ili objektivno izvediv ili se ne može zahtijevati iz dokazano opravdanih razloga, radnica može svoj ugovor staviti u mirovanje iz razloga što se nalazi u opasnosti tijekom trudnoće, u skladu s člankom 45. stavkom 1. točkom (d) [Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Kraljevski zakonodavni dekret 1/1995 o potvrđivanju izmijenjenog teksta Zakona o statusu radnika), od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75, od 29. ožujka 1995., str. 9654.)]), i to za razdoblje potrebno da se zaštiti njezina sigurnost i zdravlje te sve dok joj nije moguće vratiti se na prethodno radno mjesto ili drugo radno mjesto koje odgovara njezinu stanju.
               4.   Odredbe stavaka 1. i 2. ovog članka primjenjuju se i tijekom razdoblja prirodnog dojenja ako radni uvjeti mogu imati nepovoljne posljedice na zdravlje radnice ili njezina djeteta, i ako zdravstvene službe [INSS‑a] ili osiguravajućih društava, ovisno o vrsti subjekta kod kojega je poslodavac organizirao osiguranje od profesionalnih rizika, na temelju izvješća liječnika Nacionalne zdravstvene službe koji medicinski obrađuje radnicu, potvrde postojanje takve situacije. Radnica može također staviti svoj ugovor u mirovanje iz razloga opasnosti tijekom dojenja djeteta mlađeg od devet mjeseci, sukladno članku 45. stavku 1. točki (d) [Kraljevskog zakonodavnog dekreta 1/1995] ako su ispunjeni uvjeti iz stavka 3. ovog članka.
               […]”

               20

               Osamnaesta dodatna odredba Zakona 3/2007 je izmijenila španjolsko zakonodavstvo na način da se razdoblje prirodnog dojenja izričito priznalo kao jedna od situacija pokrivenih s Ley General de la Seguridad Social – Real Decreto Legislativo 1/1994 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General de la Seguridad Social (Kraljevski zakonodavni dekret br. 1/1994 o potvrđivanju izmijenjenog teksta Općeg zakona o socijalnom osiguranju) od 20. lipnja 1994. (BOE, br. 154, od 29. lipnja 1994., str. 20658., u daljnjem tekstu: Opći zakon o socijalnom osiguranju).

               21

               Člankom 135.a Općeg zakona o socijalnom osiguranju propisano je sljedeće:
               „Zaštićena situacija. – Za potrebe novčane naknade zbog opasnosti tijekom prirodnog dojenja, razdoblje mirovanja ugovora smatra se ‚zaštićenom situacijom’ ako radnica mora promijeniti radno mjesto kako bi prešla na radno mjesto koje je prikladnije s obzirom na njezinu situaciju, a takva promjena nije – sukladno članku 26. stavku 4. Zakona br. 31/1995 – tehnički ili objektivno izvediva ili se ne može zahtijevati iz dokazano opravdanih razloga.”

               22

               Člankom 135.b Općeg zakona o socijalnom osiguranju propisano je sljedeće:
               „Novčana davanja. – Novčana naknada zbog opasnosti tijekom prirodnog dojenja dodjeljuje se radnici pod uvjetima i pretpostavkama predviđenima ovim zakonom za novčanu naknadu za opasnost tijekom trudnoće, a prestaje kad dijete navrši devet mjeseci, osim ako se korisnica nije prijevremeno vratila na svoje prethodno radno mjesto ili na drugo radno mjesto kompatibilno s njezinom situacijom.”

               23

               Što se tiče procesnog prava, članak 96. stavak 2. Ley 36/2011, reguladora de la jurisdicción social (Zakon br. 36/2011 o socijalnom pravosuđu) od 10. listopada 2011. (BOE br. 245, str. 106584. od 11. listopada 2011.), predviđa:
               „Teret dokazivanja u slučajevima diskriminacije i nezgoda na radu
               […]
               2.   U postupcima koji se odnose na odgovornost koja proizlazi iz nezgoda na radu i profesionalnih bolesti, osobe koje su odgovorne za sigurnost kao i one koje doprinose nastanku štetne situacije, dužne su dokazati da su poduzete mjere koje su nužne da bi se spriječila ili izbjegla opasnost, kao i dokazati postojanje svakog drugog čimbenika koji isključuje ili umanjuje njihovu odgovornost. Odgovornost se ne može izbjeći zbog obične nepažnje radnika ili nepažnje koja se može pripisati uobičajenom obavljanju dotičnog posla ili povjerenju koje ono izaziva.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               24

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je E. Otero Ramos zaposlena kao medicinska sestra na odjelu hitne medicine pri Centro Hospitalario Universitario de A Coruña (Klinički bolnički centar, Coruña, Španjolska; u daljnjem tekstu: CHU), javne bolnice u sastavu Zdravstvene službe Autonomne pokrajine Galicije.

               25

               E. Otero Ramos je 22. prosinca 2011. rodila dijete, koje je dojila.

               26

               Dana 19. ožujka 2012. E. Otero Ramos je obavijestila svojeg poslodavca da prirodno doji svoje dijete, i da su zadaće povezane s njezinim radnim mjestom takve da imaju negativne posljedice na dojenje te je izlažu opasnostima za zdravlje i sigurnost, osobito zbog složenosti radnog vremena koje se temeljilo na turnusima, ionizirajućem zračenju, nozokomijalnim infekcijama i stresu. Zbog toga je podnijela zahtjev za prilagodbu radnih uvjeta i uvođenje preventivnih mjera.

               27

               Dana 10. travnja 2012. uprava CHU‑a je objavila izvješće u kojem se navodilo da radno mjesto E. Otero Ramos ne predstavlja nikakvu opasnost za dojenje njezina djeteta i da se njezin zahtjev odbija.

               28

               Dana 8. svibnja 2012. E. Otero Ramos je od Dirección Provincial del Instituto Nacional de la Seguridad Social de A Coruña (Provincijska uprava INSS‑a u Coruňi, Španjolska, u daljnjem tekstu: Provincijska uprava INSS‑a) zahtijevala liječničku potvrdu kojom se priznaje postojanje opasnosti za dojenje njezina djeteta kako bi ishodila novčanu naknadu zbog opasnosti tijekom dojenja.

               29

               Provincijska uprava INSS‑a u Coruňi je u svrhu ispitivanja tog zahtjeva uzela u obzir, s jedne strane, izjavu direktora za ljudske resurse CHU‑a kojom se potvrđuje da se radno mjesto E. Otero Ramos, odnosno radno mjesto medicinske sestre u hitnoj službi, nalazi na listi neopasnih radnih mjesta koju je sačinio CHU nakon prethodne konzultacije s predstavnicima radnika. S druge je, pak, strane uzela u obzir izvješće liječnika preventivne medicine i medicine prevencije profesionalnih rizika, koje je potvrđivalo da je E. Otero Ramos ispitana i u kojemu se konstatiralo da je ista sposobna obavljati zadaće povezane s njezinim radnim mjestom.

               30

               INSS je svojom odlukom od 10. svibnja 2012., na temelju navedenih dokumenata, ocijenio da nije dokazano da radno mjesto E. Otero Ramos predstavlja opasnost za dojenje njezina djeteta i da je, posljedično, odbilo njezin zahtjev.

               31

               Dana 11. srpnja 2012. E. Otero Ramos je protiv te odluke podnijela tužbu pred Juzgado de lo Social No 2, de A Coruña (Socijalni sud br. 2 u La Coruñi, Španjolska), ističući da je zbog svojega radnog mjesta izložena opasnosti za dojenje svojega djeteta. U prilog svojoj tvrdnji dostavila je pismo koje je potpisala njoj izravno neposredno nadređena osoba, odnosno voditelj službe hitne medicine CHU‑a, u kojem se, u osnovi, navodi da posao medicinske sestre u tom odjelu sadržava kemijske, biološke i psihosocijalne opasnosti za radnicu dojilju i njezino dijete.

               32

               Navedeni sud je odlukom od 24. listopada 2013. odbio tužbu E. Otero Ramos iz razloga što nije bilo dokazano da njezino radno mjesto sadržava navedenu opasnost. Usto, taj je sud smatrao da je spor koji mu je podnesen bio sličan drugim predmetima u kojima su i Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) i sud koji je uputio zahtjev, Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska), usvojili strogi pristup u pogledu ocjene dokaza postojanja opasnosti relevantnog za dodjelu naknade i da, u ovom slučaju, nijedan novi element ne opravdava odstupanje od istoga.

               33

               E. Otero Ramos je protiv te odluke podnijela žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

               34

               Taj se sud u osnovi pita je li moguće primijeniti pravila o teretu dokazivanja iz članka 19. Direktive 2006/54 kako bi se dokazalo postojanje opasnosti tijekom dojenja u smislu članka 26. stavka 3. Zakona br. 31/1995, kojim se u nacionalno pravo prenosi članak 5. stavak 3. Direktive 92/85.

               35

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ta se pravila primjenjuju na navedeno pitanje ako se oslobođenje od rada iz članka 5. stavka 3. Direktive 92/85 može kvalificirati kao „uvjeti zaposlenja i radni uvjeti”, u smislu članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/54. I okolnost da, sukladno članku 2. stavku 2. točki (c) Direktive 2006/54, diskriminacija uključuje svaki nepovoljniji tretman žene u vezi s trudnoćom ili rodiljnim dopustom u smislu Direktive 92/85 mogla bi govoriti u prilog takvom tumačenju.

               36

               Pod pretpostavkom da se članak 19. Direktive 2006/54 može primijeniti u predmetu kao što je onaj iz glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev pita se na koji način treba primijeniti ta pravila i, osobito, kako treba među strankama raspodijeliti teret dokazivanja. Konkretno, taj se sud pita o tome, s jedne strane, predstavlja li izvješće koje je napisala dotičnoj radnici izravno neposredno nadređena osoba, u kojem se utvrđuje postojanje opasnosti za dojenje, indiciju koja omogućuje donošenje pretpostavke o postojanju diskriminacije na osnovi spola, u smislu navedene odredbe, i, s druge strane, dostaje li popis neopasnih radnih mjesta koji je sastavio poslodavac, uzet zajedno s izvješćem službe za prevenciju, i u kojem se bez pobližih obrazloženja utvrđuje da je navedena radnica sposobna za posao, za dokazivanje da ne postoji nikakva povreda načela jednakog postupanja.

               37

               U slučaju da postoje indicije koje mogu ukazivati na postojanje opasnosti koja se ističe, postavlja se i pitanje tko je – radnica dojilja ili poslodavac – dužan dokazati da prilagodba radnih uvjeta ili radnog vremena radnice nije moguća, ili da, unatoč njoj, uvjeti radnog mjesta radnice dojilje mogu negativno utjecati na njezino zdravlje ili zdravlje njezina djeteta, u smislu članka 26. stavka 2. Zakona br. 31/1995, kojim se prenosi članak 5. stavak 2. Direktive 92/85, ili pak da promjena radnog mjesta nije tehnički ili objektivno izvediva, ili se ne može od poslodavca zahtijevati iz dokazano opravdanih razloga, u smislu članka 26. stavka 3. tog zakona, kojim se prenosi članak 5. stavak 3. navedene direktive.

               38

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu slijedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Mogu li se pravila o teretu dokazivanja, koja su utvrđena u članku 19. [Direktive 2006/54], primijeniti na opasnosti za prirodno dojenje, koje su utvrđene u članku 26. stavku 4., u vezi sa stavkom 3. istog članka [Zakona br. 31/1995], kojim se prenosi članak 5. stavak 3. [Direktive 92/85]?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, može li se na temelju postojanja opasnosti za prirodno dojenje prilikom obavljanja zanimanja medicinske sestre na hitnom bolničkom prijemu, koje je u obrazloženom izvješću utvrdio liječnik koji je ujedno i voditelj hitnog bolničkog prijema na kojem je radnica zaposlena, zaključiti da postoji izravna ili neizravna diskriminacija u smislu članka 19. Direktive 2006/54?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, je li to što se radno mjesto navedene radnice ne nalazi na zbirnom popisu radnih mjesta s izvorima opasnosti koji je sastavio poslodavac nakon prethodnog savjetovanja s predstavnicima radnika i to što je služba za preventivnu medicinu i sprečavanje opasnosti na radu bolnice o kojoj je riječ izdala uvjerenje o osposobljenosti, pri čemu nijedan od tih dokumenata ne sadržava daljnja pojašnjenja o razlozima za takve zaključke, dostatno da se u svim slučajevima i bez mogućnosti osporavanja dokaže da nije došlo do povrede načela jednakog postupanja u smislu članka 19. Direktive 2006/54?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo i niječnog odgovora na treće pitanje, nakon što se dokaže da rad predstavlja opasnost za majku ili dijete koje ona doji, na kojoj je od stranaka – na radnici tužiteljici ili na tuženom poslodavcu – u skladu s člankom 19. Direktive 2006/54, teret dokazivanja da (1) nije moguća prilagodba radnih uvjeta ili radnog vremena ili da, unatoč takvoj prilagodbi, uvjeti radnog mjesta mogu negativno utjecati na zdravlje trudne radnice ili radnice koja doji (članak 26. stavak 2., u vezi sa stavkom 4. istog članka [Zakona 31/1995], kojim se prenosi članak 5. stavak 2. Direktive 92/85) i da je (2) promjena radnog mjesta tehnički ili objektivno neizvediva ili zbog opravdanih razloga nije moguće razumno zahtijevati (članak 26. stavak 3., u vezi sa stavkom 4. istog članka [Zakona 31/1995], kojim se prenosi članak 5. stavak 3. Direktive 92/85?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodne napomene

               39

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da donese odluku u postupku koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će po potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. Naime, dužnost Suda je protumačiti sve odredbe prava Unije potrebne nacionalnim sudovima za donošenje odluke u postupcima koji se pred njima vode, čak i kad te odredbe nisu izričito navedene u pitanjima koja mu upućuju ti sudovi (presude od 19. rujna 2013., Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, t. 40. i navedena sudska praksa, i od 13. veljače 2014., TSN i YTN, C‑512/11 i C‑513/11, EU:C:2014:73, t. 32.).

               40

               Stoga, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio pitanja samo na tumačenje članka 19. Direktive 2006/54 i članka 5. stavka 2. i 3. Direktive 92/85, to ne sprječava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li ih nacionalni sud u tekstu upućenih pitanja spomenuo. U tom pogledu na Sudu je da iz svih elemenata koje mu je dostavio nacionalni sud, posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izvuče elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti, u tom smislu presude od 19. rujna 2013., Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, t. 41. i navedenu sudsku praksu, i od 13. veljače 2014., TSN i YTN, C‑512/11 i C‑513/11, EU:C:2014:73, t. 33.).

               41

               U ovom predmetu iz zahtjeva za prethodnu odluku i spisa podnesenog Sudu proizlazi da E. Otero Ramos pred sudom koji je uputio zahtjev osporava procjenu opasnosti svojeg radnog mjesta, na kojoj se temelji odluka INSS‑a, iz razloga što ista nije sačinjena sukladno članku 4. stavku 1. Direktive 92/85.

               42

               Imajući ta razmatranja u vidu, upućena pitanja valja preformulirati na način da, svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev želi, u biti, saznati primjenjuje li se članak 19. stavak 1. Direktive 2006/54 na situaciju kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj radnica – pred nacionalnim sudom ili bilo kojim drugim nadležnim tijelom dotične države članice – osporava procjenu opasnosti svojeg radnog mjesta iz razloga što ista nije sačinjena sukladno članku 4. stavku 1. Direktive 92/85.

               43

               U slučaju potvrdnog odgovora sud koji je uputio zahtjev svojim drugim do četvrtim pitanjem pita koji su modaliteti primjene članka 19. stavka 1. Direktive 2006/54 u situaciji kao što je ona iz glavnog postupka.

            Prvo pitanje

               44

               Kako bi se na ovo pitanje, onako kako je preformulirano u točki 42., dao koristan odgovor, važno je, kao prvo, podsjetiti na zahtjeve kojima procjena opasnosti radnog mjesta radnice dojilje mora udovoljavati u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 92/85.

               45

               U skladu s tim valja istaknuti da članak 4. stavak 1. Direktive 92/85 nalaže poslodavcu da samostalno ili putem službi za zaštitu i prevenciju procjenjuje vrstu, razmjer i trajanje izlaganja radnica u smislu članka 2. iste direktive, sredstvima, procesima ili radnim uvjetima navedenima u nepotpunom popisu u njezinu Prilogu I., za sve aktivnosti kod kojih postoji osobita opasnost od izlaganja u tom pogledu. Tu se procjenu izrađuje kako bi se procijenilo svaku opasnost za sigurnost ili zdravlje i sve posljedice na trudnoću i dojenje, te kako bi se odlučilo koje mjere treba poduzeti.

               46

               U svrhu tumačenja članka 4. stavka 1. Direktive 92/85 treba uzeti u obzir smjernice, s obzirom na to da je njihov predmet – prema članku 3. stavku 2. navedene direktive – da služe kao osnova za procjene iz navedenog članka 4. stavka 1.

               47

               Međutim, iz stranica 6. i 7. smjernica proizlazi da je procjena opasnosti „sistematično ispitivanje svih sastavnica profesionalne djelatnosti”, koje obuhvaća najmanje tri faze.

               48

               Prva faza se sastoji od utvrđivanja opasnosti (kemijskih i bioloških sredstava, industrijskih procesa, pokreta i položaja tijela, psihičkog i fizičkog umora te drugih oblika fizičkog i psihičkog utjecaja). Druga faza predviđa identifikaciju kategorija radnika (trudne radnice, radnice koje su rodile ili koje doje) koji su izloženi jednoj ili više od navedenih opasnosti. Treća faza, odnosno procjena opasnosti, kako kvantitativna tako i kvalitativna, predstavlja „najosjetljiviji stadij u postupku po tome što osoba koja obavlja procjenu mora biti stručna i kod primjene prikladnih metoda mora uzeti u obzir relevantne informacije, […] kako bi mogla zaključiti obuhvaća li utvrđena situacija opasnost za radnice”.

               49

               Smjernice na stranama 11. i 12. pojašnjavaju da „mogu postojati različite opasnosti ovisno o tome jesu li radnice trudne, ili su nedavno rodile ili doje”. Kada je, osobito, riječ o radnicama koje doje, poslodavci moraju, tijekom cijelog trajanja dojenja, redovno ispitivati opasnosti kako bi izbjegli ili u najvećoj mogućoj mjeri smanjili izlaganje tih radnica opasnostima za zdravlje ili sigurnost poput, posebice, izlaganja određenim supstancijama kao što su olovo, organska otapala, pesticidi i antimitotički lijekovi. Naime, određeni broj potonjih se nalazi u majčinom mlijeku i dijete se smatra posebno osjetljivim na njih. Te smjernice navode i da u pojedinim slučajevima može biti nužno i stručno mišljenje specijalista medicine rada.

               50

               Usto, navedene smjernice na stranama 13. do 35. sadržavaju dvije detaljne tablice. Prva se odnosi na procjenu rizika, situacija i opasnosti opće naravi koje se odnose na većinu trudnih žena, novih majki ili majki koje doje. Druga je naslovljena „Specifične opasnosti” i u uvodu navodi da zbog dinamičnog karaktera trudnoće, koja uključuje stalne preobrazbe i promjene, isti radni uvjeti mogu dovesti do različitih problema sa zdravljem i sigurnosti za različite žene u različitim stadijima trudnoće, isto kao i kada radnica ponovno počinje raditi nakon poroda ili tijekom dojenja. Neke od tih problema je moguće predvidjeti i općenito su prisutni, dok će drugi ovisiti o individualnim čimbenicima i osobnoj medicinskoj povijesti.

               51

               Tako iz smjernica proizlazi da – kako bi bila sukladna zahtjevima članka 4. stavka 1. Direktive 92/85 – procjena opasnosti radnog mjesta za radnicu dojilju mora sadržavati specifično ispitivanje koje uzima u obzir individualnu situaciju dotične radnice kako bi se utvrdilo jesu li njezino zdravlje ili sigurnost ili zdravlje i sigurnost njezina djeteta izloženi opasnostima.

               52

               Kao drugo, valja podsjetiti da sukladno članku 19. stavku 1. Direktive 2006/54 države članice poduzimaju potrebne mjere u okviru svojih pravosudnih sustava kako bi osigurale da, kad osobe koje se smatraju oštećenima zbog neprimjenjivanja načela jednakog postupanja pred sudom ili drugim nadležnim tijelom utvrde činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije, teret dokaza nepostojanja povrede načela jednakog postupanja bude na tuženiku.

               53

               Članak 19. stavak 4. točka (a) te direktive precizira, osobito, da se pravila o prebacivanju tereta dokazivanja iz stavka 1. istog članka primjenjuju i na slučajeve obuhvaćene Direktivom 92/85 ako se radi o diskriminaciji na temelju spola.

               54

               Važno je stoga utvrditi predstavlja li neka situacija, kao što je ona iz glavnog postupka, diskriminaciju na temelju spola u smislu Direktive 2006/54.

               55

               U tom pogledu valja istaknuti da, sukladno članku 2. stavku 2. točki (c) Direktive 2006/54, diskriminacija uključuje, među ostalim, „svaki nepovoljniji tretman žene u vezi s trudnoćom ili rodiljnim dopustom u smislu Direktive 92/85”.

               56

               Kako to izrijekom predviđa članak 1. Direktive 92/85, svrha je te direktive provođenje mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zaštite zdravlja na radu trudnih radnica i radnica koje su nedavno rodile ili doje.

               57

               Kao što je Sud već presudio, cilj koji se nastoji ostvariti pravilima Unije kojima je uređena jednakost žena i muškaraca je – u odnosu na prava trudnica i žena koje su rodile ili doje – zaštititi te žene prije i nakon što rode (presuda od 11. studenoga 2010., Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 68. i navedena sudska praksa).

               58

               Usto, iz četrnaeste uvodne izjave kao i članka 8. Direktive 92/85 proizlazi da „osjetljivost trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje nalaže da im treba osigurati pravo na rodiljni dopust u trajanju od najmanje 14 uzastopnih tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda i odobriti kao obvezan rodiljni dopust od najmanje dva tjedna raspoređena prije i/ili nakon poroda”. Stoga rodiljni dopust ima za cilj zaštititi trudne radnice, radnice koje su nedavno rodile i radnice koje doje.

               59

               Iz navedenoga slijedi da – s obzirom na to da je stanje žene koja doji usko povezano s majčinstvom, i osobito s „trudnoćom ili rodiljnim dopustom” – radnice koje doje valja zaštititi jednako kao i trudne radnice ili radnice koje su nedavno rodile.

               60

               Stoga svako manje povoljno postupanje s radnicom zbog njezina stanja žene koja doji valja smatrati obuhvaćenim područjem primjene članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2006/54 te stoga predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju spola.

               61

               U tom kontekstu valja istaknuti da je Sud, u pogledu zaštite trudnoće i majčinstva, opetovano presuđivao da, ostavljajući državama članicama pravo da zadrže ili uvedu odredbe koje imaju za svrhu osigurati tu zaštitu, članak 2. stavak 2. Direktive 2006/54 priznaje opravdanost, s obzirom na načelo jednakog postupanja prema spolovima, zaštite biološkog stanja žene tijekom i nakon trudnoće, s jedne strane, odnosno zaštite posebnog odnosa između žene i djeteta u razdoblju neposredno nakon poroda, s druge strane (presuda od 30. rujna 2010., Roca Álvarez, C‑104/09, EU:C:2010:561, t. 27. i navedena sudska praksa).

               62

               Kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 57. svojeg mišljenja, ako opasnosti radnog mjesta radnice koja doji nisu procijenjene sukladno zahtjevima članka 4. stavka 1. Direktive 92/85, ta radnica i njezino dijete lišeni su zaštite koju bi morali dobiti na temelju te direktive jer mogu biti izloženi potencijalnim opasnostima čije postojanje nije pravilno utvrđeno tijekom procjene opasnosti radnog mjesta dotične radnice. U tom pogledu s radnicom dojiljom se ne može postupati na jednak način kao sa svakim drugim radnikom jer njezina posebna situacija nužno od poslodavca zahtijeva poseban tretman.

               63

               Stoga činjenicu da opasnosti radnog mjesta radnice dojilje nisu procijenjene u skladu sa zahtjevima članka 4. stavka 1. Direktive 92/85 treba smatrati nepovoljnijim tretmanom žene u vezi s trudnoćom ili rodiljnim dopustom, u smislu te direktive, pa ona dakle predstavlja, kako proizlazi iz točke 60. ove presude, izravnu diskriminaciju na temelju spola, u smislu članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2006/54.

               64

               No, u skladu s člankom 14. Direktive 2006/54, ta je diskriminacija obuhvaćena njome predviđenom zabranom ako se odnosi na uvjete zapošljavanja i radne uvjete dotične radnice, u smislu njezina stavka 1. točke (c). Naime, iz članka 5. Direktive 92/85 proizlazi da će utvrđenje postojanja, nakon procjene predviđene njezinim člankom 4., opasnosti za zdravlje ili sigurnost te radnice, ili postojanja utjecaja na dojenje, za posljedicu imati promjenu njezinih radnih uvjeta i/ili radnog vremena, promjenu radnog mjesta ili oslobođenje od rada tijekom cijelog razdoblja nužnog za zaštitu njezine sigurnosti ili zdravlja.

               65

               Imajući sve navedeno u vidu, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 19. stavak 1. Direktive 2006/54 valja tumačiti na način da se primjenjuje na situaciju kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj radnica – pred nacionalnim sudom ili bilo kojim drugim nadležnim tijelom dotične države članice – osporava procjenu opasnosti svojeg radnog mjesta iz razloga što ona nije sačinjena sukladno članku 4. stavku 1. Direktive 92/85.

            Drugo, treće i četvrto pitanje

               66

               Svojim drugim do četvrtim pitanjem, kako su preformulirana u točki 43. ove presude, sud koji je uputio zahtjev u biti pita koji su modaliteti primjene članka 19. stavka 1. Direktive 2006/54 na situaciju kao što je ona iz glavnog postupka.

               67

               U tom je pogledu važno precizirati da se pravila o dokazivanju iz te odredbe ne primjenjuju u trenutku kada dotična radnica zahtijeva prilagodbu uvjeta rada ili, kao u glavnom predmetu, novčanu naknadu zbog opasnosti tijekom prirodnog dojenja, tražeći provedbu procjene opasnosti svojeg radnog mjesta u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 92/85. Ta se pravila primjenjuju tek u kasnijoj fazi, kada radnica pred sudom ili drugim nadležnim tijelom osporava odluku u vezi s tom procjenom opasnosti.

               68

               Stoga, u skladu s člankom 19. stavkom 1. Direktive 2006/54, radnica koja se smatra oštećenom nepoštovanjem načela jednakog postupanja u odnosu na sebe mora pred sudom ili drugim nadležnim tijelom podnijeti činjenice ili dokaze koji omogućuju donošenje pretpostavke postojanja izravne ili neizravne diskriminacije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. srpnja 2011., Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, t. 29.).

               69

               U situaciji kao što je ona iz glavnog postupka to znači da predmetna radnica mora pred sudom koji je uputio zahtjev, ili pred bilo kojim drugim nadležnim tijelom predmetne države članice, iznijeti činjenice ili dokaze koji mogu pokazati da ocjena opasnosti njezina radnog mjesta nije provedena sukladno članku 4. stavku 1. Direktive 92/85 te da je ona, posljedično, bila diskriminirana.

               70

               Jedino u slučaju kada je radnica podnijela takve činjenice ili dokaze dolazi do prebacivanja tereta dokazivanja pa je tuženik dužan dokazati da nije došlo do povrede načela nediskriminacije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. srpnja 2011., Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, t. 30.).

               71

               U ovom slučaju treba istaknuti da se čini da pismo koje je podnijela E. Otero Ramos, koje je potpisala njoj izravno neposredno nadređena osoba, to jest voditelj službe hitne medicine CHU‑a, na obrazloženi način navodi da njezino radno mjesto sadržava fizičke, kemijske, biološke i psihosocijalne opasnosti za dojenje pa se zato čini da proturječi rezultatima procjene opasnosti njezina radnog mjesta na kojoj se temelji odluka INSS‑a koju navedena radnica osporava.

               72

               Kako je istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 46. i 47. svojega mišljenja, dokumenti na kojima se ta procjena temelji ne sadržavaju obrazloženo objašnjenje u pogledu načina na koji se došlo do zaključaka.

               73

               U tim okolnostima valja istaknuti da, a priori, pismo koje je podnijela E. Otero Ramos predstavlja dokaz koji može dokazati da procjena opasnosti njezina radnog mjesta nije uključivala specifično ispitivanje koje uzima u obzir njezinu pojedinačnu situaciju i da, kako proizlazi iz točke 51. ove presude, ta procjena stoga ne udovoljava zahtjevima članka 4. stavka 1. Direktive 92/85. Međutim, sud koji je uputio zahtjev – i koji je jedini nadležan da u skladu s nacionalnim postupovnim pravilima ocijeni relevantne činjenice i dokaze – je dužan provjeriti je li tome uistinu tako.

               74

               Stoga je tuženik dužan dokazati da je procjena opasnosti iz članka 4. Direktive 92/85 sačinjena sukladno zahtjevima te odredbe, pri čemu dokumenti kao što su izjava poslodavca prema kojoj je neko radno mjesto klasificirano kao „neopasno”, zajedno s izjavom prema kojoj je dotična radnica „sposobna” za rad, bez objašnjenja koja bi mogla poduprijeti te zaključke, ne mogu sami po sebi uzrokovati neoborivu pretpostavku da to uistinu i jest tako. U suprotnom bi i navedena odredba i pravila o dokazivanju iz članka 19. Direktive 2006/54 bili lišeni svakog korisnog učinka.

               75

               Usto, treba istaknuti da su ista pravila o dokazivanju primjenjiva u okviru članka 5. Direktive 92/85. Osobito je, ako radnica koja doji zahtijeva oslobođenje od rada za cijelo razdoblje nužno radi zaštite njezine sigurnosti ili zdravlja i iznosi elemente koji mogu ukazati na to da zaštitne mjere predviđene u stavcima 1. i 2. toga članka, odnosno prilagodba radnih uvjeta dotične radnice ili promjena radnog mjesta nisu primjenjivi, na poslodavcu da dokaže da su te mjere bile tehnički ili objektivno moguće i da ih se može razumno zahtijevati.

               76

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo do četvrtog pitanja valja odgovoriti da članak 19. stavak 1. Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da je, u situaciji kao što je ona iz glavnog postupka, radnica dužna dokazati činjenice koje mogu ukazivati na to da procjena opasnosti njezina radnog mjesta nije provedena sukladno zahtjevima članka 4. stavka 1. Direktive 92/85, i koje stoga omogućuju da se pretpostavi postojanje izravne diskriminacije na temelju spola, u smislu Direktive 2006/54, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Nakon toga je tuženik dužan dokazati da je navedena procjena opasnosti sačinjena u skladu sa zahtjevima navedene odredbe i da, dakle, nije bilo povrede načela nediskriminacije.

         Troškovi

               77

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 19. stavak 1. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada valja tumačiti na način da se primjenjuje na situaciju kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj radnica - pred nacionalnim sudom ili bilo kojim drugim nadležnim tijelom dotične države članice - osporava procjenu opasnosti svojeg radnog mjesta iz razloga što nije sačinjena sukladno članku 4. stavku 1. Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje.

                           2.

                           Članak 19. stavak 1. Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da je, u situaciji kao što je ona iz glavnog postupka, radnica dužna dokazati činjenice koje mogu ukazivati na to da procjena opasnosti njezina radnog mjesta nije provedena sukladno zahtjevima članka 4. stavka 1. Direktive 92/85, i koje stoga omogućuju da se pretpostavi postojanje izravne diskriminacije na temelju spola, u smislu Direktive 2006/54, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Nakon toga je tuženik dužan dokazati da je navedena procjena opasnosti sačinjena u skladu sa zahtjevima navedene odredbe i da, dakle, nije bilo povrede načela nediskriminacije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. studenoga 2015.#Nu Air Compressors and Tools SpA protiv Europske komisije.#Damping – Uvoz određenih kompresora podrijetlom iz Kine – Djelomično odbijanje povrata plaćenih antidampinških pristojbi – Utvrđivanje izvozne cijene – Odbitak antidampinških pristojbi – Prilagodba vremenskih učinaka poništenja.#Predmet T-76/12.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 8. rujna 2010.#Deltafina SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-29/05.


title: presuda Prvostupanjskog suda - 24 studeni 2015#riha WeserGold Getränke (anciennement Wesergold Getränkeindustrie) / OHMI - Lidl Stiftung (WESTERN GOLD)#predmet T-278/10 RENV

text:
      PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      24. studenoga 2015.(*)

      „Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice WESTERN GOLD – Raniji nacionalni verbalni žigovi, raniji verbalni žig Zajednice i raniji međunarodni verbalni žig WeserGold, Wesergold i
         WESERGOLD – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Odluka o žalbi – Članak 64. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Pravo na saslušanje – Članak 75. Uredbe br. 207/2009“

      U predmetu T‑278/10 RENV,
      riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG (prije Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG), sa sjedištem u Rintelnu (Njemačka), koji zastupaju T. Melchert, P. Goldenbaum
         i I. Rohr, avocats,

      tužitelj,
      protiv
      Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji je zastupao A. Pohlmann, a zatim S. Hanne, u svojstvu agenata,

      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem, intervenijent pred Općim sudom, jest:
      Lidl Stiftung & Co. KG, sa sjedištem u Neckarsulmu (Njemačka), koji zastupaju A. Marx i M. Wolter, avocats,

      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća OHIM-a od 24. ožujka 2010. (predmet R 770/2009‑1), koja se odnosi
         na postupak povodom prigovora između društava Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG i Lidl Stiftung & Co. KG,

      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. E. Martins Ribeiro (izvjestiteljica), predsjednica, S. Gervasoni i L. Madise, suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. travnja 2015.,
      donosi sljedeću
      Presudu
       Okolnosti spora
      1        Lidl Stiftung & Co, intervenijent, podnio je 23. kolovoza 2006. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje
         na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice
         (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice
         (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)).

      2        Žig za koji je zatražena registracija je verbalni znak WESTERN GOLD.

      3        Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 33. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda
         i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a odgovaraju sljedećem opisu: „jaka
         alkoholna pića, naročito viski“.

      4        Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 3/2007 od 22. siječnja 2007.

      5        Dana 14. ožujka 2007. Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG, čiji je pravni sljednik tužitelj, društvo riha WeserGold
         Getränke GmbH & Co. KG, podnio je na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 41. Uredbe br. 207/2009) prigovor
         protiv registracije žiga za koji je podnesena prijava za proizvode navedene u točki 3. ove presude.

      6        Taj prigovor temeljio se na različitim ranijim žigovima.

      7        Prvi raniji žig na koji se pozivalo bio je verbalni žig Zajednice WeserGold, podnesen 3. siječnja 2003. i registriran 2. ožujka
         2005. pod brojem 2994739, za proizvode iz razreda 29., 31. i 32. koji odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

      –        razred 29.: „konzervirano, sušeno i kuhano voće i povrće; želei, džemovi, kompoti; mliječni proizvodi, osobito pića na bazi
         jogurta koja se pretežno sastoje od jogurta, ali također i od voćnog soka ili povrća“;

      –        razred 31.: „svježe voće“;
      –        razred 32.: „mineralne i gazirane vode; ostala bezalkoholna pića, osobito limunade, gazirana pića i kola pića; voćni sok,
         pića na bazi voća, povrtni sok i pića na bazi povrća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“.

      8        Drugi raniji žig na koji se pozivalo bio je njemački verbalni žig WeserGold, podnesen 26. studenoga 2002. i registriran 27.
         veljače 2003. pod brojem 30257995, za proizvode iz razreda 29., 31. i 32. koji odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem
         opisu:

      –        razred 29.: „konzervirano, sušeno i kuhano voće i povrće; želei, džemovi, kompoti; mliječni proizvodi, osobito pića na bazi
         jogurta koja se pretežno sastoje od jogurta, ali također i od voćnog soka ili povrća“;

      –        razred 31.: „svježe voće“;
      –        razred 32.: „mineralne i gazirane vode; ostala bezalkoholna pića, osobito limunade, gazirana pića i kola pića; voćni sok,
         pića na bazi voća, povrtni sok i pića na bazi povrća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“.

      9        Treći raniji žig na koji se pozivalo bio je međunarodni verbalni žig br. 801149 Wesergold, podnesen 13. ožujka 2003., koji
         je proizvodio učinke u Češkoj, Danskoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Mađarskoj, Austriji, Poljskoj, Portugalu, Sloveniji,
         Švedskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i zemljama Beneluksa, za proizvode iz razreda 29., 31. i 32. koji odgovaraju, za svaki od
         tih razreda, sljedećem opisu:

      –        razred 29.: „konzervirano, sušeno i kuhano voće i povrće; želei, džemovi, kompoti; mliječni proizvodi, osobito pića na bazi
         jogurta koja se pretežno sastoje od jogurta, ali također i od voćnog soka ili povrća“;

      –        razred 31.: „svježe voće“;
      –        razred 32.: „mineralne i gazirane vode; ostala bezalkoholna pića, osobito limunade, gazirana pića i kola pića; voćni sok,
         pića na bazi voća, povrtni sok i pića na bazi povrća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“.

      10      Četvrti raniji žig na koji se pozivalo bio je njemački verbalni žig WESERGOLD, podnesen 12. lipnja 1970. i registriran 16.
         veljače 1973. pod brojem 902472, produžen 13. lipnja 2000., za proizvode iz razreda 32. koji odgovaraju sljedećem opisu: „jabukovača,
         limunade, mineralne vode, pića od povrtnog soka, voćni sok“.

      11      Peti raniji žig na koji se pozivalo bio je poljski verbalni žig WESERGOLD, podnesen 26. lipnja 1996. i registriran 11. svibnja
         1999. pod brojem 161413, za proizvode iz razreda 32. koji odgovaraju sljedećem opisu: „mineralne i izvorske vode; stolne vode,
         bezalkoholna pića; voćni sokovi, voćni nektari, voćni sirupi, povrtni sokovi, povrtni nektari, osvježavajuća pića, pića na
         bazi voćnog soka, limunade, gazirana pića, mineralna pića, ledeni čajevi, mineralne aromatizirane vode, mineralne vode s dodatkom
         voćnog soka – sva spomenuta pića kao dijetetski pripravci za nemedicinske svrhe“.

      12      U potporu prigovoru naveden je razlog iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 8. stavak 1.
         točka (b) Uredbe br. 207/2009).

      13      Dana 11. lipnja 2009. Odjel za prigovore usvojio je prigovor i odbio prijavu za registraciju žiga Zajednice. Radi ekonomičnosti
         postupka Odjel za prigovore ograničio je svoje ispitivanje prigovora na raniji verbalni žig Zajednice za koji nije bio zatražen
         dokaz o stvarnoj uporabi.

      14      Intervenijent je 13. srpnja 2009. na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 podnio žalbu OHIM-u protiv odluke Odjela
         za prigovore.

      15      Odlukom od 24. ožujka 2010. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće OHIM-a usvojilo je žalbu i ukinulo odluku
         Odjela za prigovore. Smatralo je da se relevantna javnost sastoji od šire javnosti Europske unije. Prema tom vijeću, proizvodi
         iz razreda 33. obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava, to jest „jaka alkoholna pića, naročito viski“ nisu slični proizvodima
         iz razreda 29. i 31. obuhvaćenima ranijim žigovima (točke 20. i 21. pobijane odluke). Postoji nizak stupanj sličnosti između
         proizvoda iz razreda 33. obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava i proizvoda iz razreda 32. obuhvaćenih ranijim žigovima
         (točke 22. do 28. pobijane odluke). Suprotstavljeni žigovi imaju srednji stupanj sličnosti u vizualnom (točka 33. pobijane
         odluke) i fonetskom (točka 34. pobijane odluke) pogledu, ali su konceptualno različiti (točke 35. do 37. pobijane odluke).
         U pogledu razlikovnoga karaktera ranijih žigova, žalbeno vijeće u biti je ocijenilo da je on nešto niži od prosjeka zbog postojanja
         riječi „gold“ koja ima slab razlikovni karakter (točke 38. do 40. pobijane odluke). Zaključno, navelo je da je na temelju
         razmatranja svih okolnosti slučaja u okviru ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu došlo do zaključka da u odnosu na suprotstavljene
         žigove ona ne postoji (točke 41. do 47. pobijane odluke).

       Postupak pred Općim sudom i Sudom
      16      Tužitelj je 21. lipnja 2010. tajništvu Općeg suda podnio tužbu protiv pobijane odluke zbog povrede članka 8. stavka 1. točke
         (b), članka 64., druge rečenice članka 75. i, podredno, prve rečenice članka 75. Uredbe br. 207/2009.

      17      Opći je sud na raspravi održanoj 27. lipnja 2012. saslušao izlaganja stranaka i njihove odgovore na pitanja koja im je usmeno
         postavio.

      18      Presudom od 21. rujna 2012., Wesergold Getränkeindustrie/OHIM – Lidl Stiftung (WESTERN GOLD) (T‑278/10, Zb., u daljnjem tekstu:
         presuda Općeg suda, EU:T:2012:459) Opći je sud poništio pobijanu odluku i naložio OHIM-u snošenje vlastitih troškova i onih
         tužitelja, dok je intervenijent snosio vlastite troškove.

      19      Opći sud je tako odlučio nakon što je ispitao prvi tužbeni razlog, koji se temeljio na povredi članka 8. stavka 1. točke (b)
         Uredbe br. 207/2009, a da nije zauzeo stajalište o ostala tri tužbena razloga koja je tužitelj istaknuo. Nakon što je u točki
         58. svoje presude utvrdio da su suprotstavljeni znakovi s obzirom na postojanje znatnih konceptualnih razlika općenito različiti,
         unatoč svojim sličnostima u vizualnom i fonetskom pogledu, Opći sud je žalbenom vijeću u točkama 72., 82. i 83. spomenute
         presude prigovorio, kao prvo, da je smatralo da se tužitelj nije pozvao na razlikovni karakter stečen uporabom ranijih žigova,
         zatim, da je zbog takve pogreške propustilo ispitati potencijalno važan čimbenik u okviru opće ocjene postojanja vjerojatnosti
         dovođenja u zabludu u pogledu žiga za koji je podnesena prijava i ranijih žigova i, konačno, da je takvim propustom počinio
         bitnu povredu postupovnih odredbi zbog koje se pobijana odluka mora poništiti.

      20      OHIM je 4. prosinca 2012. tajništvu Suda podnio žalbu protiv presude Općeg suda, kojom je od Suda zatražio da ukine tu presudu.

      21      Sud je presudom od 23. siječnja 2014., OHIM/riha WeserGold Getränke (C‑558/12 P, Zb., u daljnjem tekstu: presuda povodom žalbe,
         EU:C:2014:22) ukinuo presudu Općeg suda.

      22      Sud je utvrdio da je presuda Općeg suda zahvaćena pogreškom koja se tiče prava u odnosu na tumačenje članka 8. stavka 1. točke
         (b) Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da je Opći sud pogrešno smatrao da je to što žalbeno vijeće nije provelo analizu
         razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova moralo imati za posljedicu ništavost pobijane odluke. Sud je u točki
         48. presude povodom žalbe presudio da ispitivanje tog čimbenika od strane žalbenog vijeća nije relevantno u svrhu ocjene postojanja
         vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu suprotstavljenih žigova, s obzirom na to da je Opći sud već prethodno utvrdio
         da su predmetni žigovi općenito različiti, tako da je bila isključena svaka vjerojatnost dovođenja u zabludu i eventualno
         postojanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova ne može nadomjestiti nepostojanje sličnosti među tim žigovima.

      23      Sud je u točki 61. presude povodom žalbe utvrdio:

      „S obzirom na to da je Opći sud ispitao samo prvi od četiriju tužbenih razloga koja je u prilog svojoj tužbi iznio riha WeserGold
         Getränke, Sud smatra da stanje postupka ne dopušta da konačno odluči o sporu. Shodno tomu, predmet valja vratiti na ponovno
         odlučivanje Općem sudu.“

      24      Slijedom presude povodom žalbe i sukladno članku 118. stavku 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., predmet je dodijeljen
         drugom vijeću Općeg suda.

       Postupak i zahtjevi stranaka nakon vraćanja na ponovno odlučivanje
      25      Stranke su bile pozvane iznijeti svoja očitovanja sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991. Tužitelj,
         OHIM i intervenijent u predviđenim su rokovima, to jest 1. travnja te 8. i 14. svibnja 2014., podnijeli svoja očitovanja.

      26      Tužitelj u svojim očitavanjima od Općeg suda zahtijeva da:

      –        poništi pobijanu odluku;
      –        naloži OHIM-u ili intervenijentu snošenje troškova, uključujući one koji su nastali u postupku pred Sudom.
      27      OHIM i intervenijent u svojim očitovanjima od Općeg suda zahtijevaju da:

      –        odbije tužbu;
      –        naloži tužitelju snošenje troškova koji su nastali u postupku pred Općim sudom (T‑278/10 i T‑278/10 RENV) kao i onih koji
         su nastali u postupku pred Sudom (C‑558/12 P).

       Pravo
      28      Tužitelj u prilog svojoj tužbi ističe četiri tužbena razloga koja se temelje na povredi, kao prvo, članka 8. stavka 1. točke
         (b) Uredbe br. 207/2009, kao drugo, njezina članka 64., kao treće, druge rečenice njezina članka 75. i, kao četvrto, prve
         rečenice njezina članka 75.

       Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009
      29      Tužitelj iz presude povodom žalbe zaključuje da se argument utemeljen na razlikovnom karakteru stečenom uporabom i utjecaj
         tog razlikovnoga karaktera trebaju ocijeniti u okviru ispitivanja vizualnih, fonetskih i konceptualnih sličnosti suprotstavljenih
         znakova, tako da je na Općem sudu da provede takvo ispitivanje, razmatrajući razlikovni karakter stečen uporabom ranijih žigova,
         i da odluči o tužbi u cijelosti, koja obuhvaća četiri tužbena razloga, pri čemu on nije ni na koji način vezan presudom Općeg
         suda.

      30      U tom smislu, tužitelj najprije ističe da suprotstavljeni znakovi imaju srednji stupanj sličnosti, što su utvrdili i žalbeno
         vijeće i Opći sud u svojoj presudi. Nadalje, tužitelj smatra da postojanje konceptualne različitosti između dvaju znakova
         ne može neutralizirati vizualne i fonetske sličnosti koje su utvrđene. Naposljetku, tužitelj dovodi u pitanje ispitivanje
         u vezi sa sličnošću predmetnih proizvoda i analizu postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu i razlikovnog karaktera ranijih
         žigova.

      31      U tom pogledu treba utvrditi da iz samog sadržaja presude Općeg suda slijedi da je taj sud – kao što to pravilno ističu i
         OHIM i intervenijent – u točki 58. svoje presude došao do zaključka da su „znakovi općenito različiti, unatoč svojim sličnostima
         u vizualnom i fonetskom pogledu“.

      32      Osim toga, iz presude povodom žalbe proizlazi da je Sud ukinuo presudu Općeg suda samo zato što je taj sud, bez obzira na
         to što među suprotstavljenim znakovima ne postoji sličnost, žalbenom vijeću prigovorio da nije ispitalo postojanje razlikovnoga
         karaktera stečenog uporabom ranijih žigova, iako je, s obzirom na to da su žigovi općenito različiti, bila isključena svaka
         vjerojatnost dovođenja u zabludu. Slijedi da kriterij postojanja razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova treba
         razmotriti samo ako se prethodno utvrdi sličnost između spomenutih znakova i sličnost između predmetnih proizvoda i usluga,
         i to samo u okviru ispitivanja postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

      33      Naime, u točkama 48. do 50. presude povodom žalbe navedeno je kako slijedi:

      „ 48. Smatrajući kako činjenica da žalbeno vijeće nije provelo analizu razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova povlači
         za sobom ništavost sporne odluke, Opći sud zahtijevao je od žalbenog vijeća da ispita nevažan čimbenik u ocjeni vjerojatnosti
         dovođenja u zabludu u pogledu suprotstavljenih žigova u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. S obzirom
         na to da je već prije utvrdio da su predmetni žigovi općenito različiti, nije postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu i
         eventualno postojanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova nije moglo nadomjestiti nepostojanje sličnosti
         među tim žigovima.

      49.      U takvim okolnostima OHIM ispravno tvrdi da pobijana presuda sadrži pogrešku u pravu pri tumačenju članka 8. stavka 1. točke
         (b) Uredbe br. 207/2009.

      50.      Iz svega navedenog proizlazi, a da nije potrebno ispitati druga dva žalbena razloga, da pobijanu presudu treba ukinuti, s
         obzirom na to da je u njoj Opći sud smatrao da je žalbeno vijeće trebalo ispitati razlikovni karakter stečen uporabom ranijih
         žigova i da je zbog toga poništio spornu odluku, dok je sam prije toga utvrdio da suprotstavljeni žigovi nisu slični.“

      34      Budući da je Opći sud utvrdio da suprotstavljeni znakovi nisu slični i da stoga jedna od pretpostavki primjene članka 8. stavka
         1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 nije ispunjena, svaka vjerojatnost dovođenja u zabludu bila je isključena, kao što to proizlazi
         iz točke 48. presude povodom žalbe.

      35      Tužitelj stoga ne može pobijati, kao što pokušava učiniti, analizu sličnosti između suprotstavljenih znakova koju je Opći
         sud obavio u svojoj presudi ni rezultat do kojeg je on došao, a koji ni na koji način nisu bili dovedeni u pitanje u presudi
         povodom žalbe.

      36      Naime, iako se u izreci presude povodom žalbe proglašava i presuđuje da se presuda Općeg suda ukida bez navođenja dosega tog
         ukidanja, to ne mijenja činjenicu da se izreka presude povodom žalbe mora tumačiti u vezi s obrazloženjem iz te presude.

      37      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi postupila u skladu s presudom i u potpunosti je provela, institucija je dužna poštovati
         ne samo izreku presude već i obrazloženje koje je do nje dovelo i koje predstavlja njezinu nužnu potporu, u smislu da je neophodno
         za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci. Naime, tim se obrazloženjem, s jedne strane, točno određuje
         odredba koja se smatra nezakonitom i, s druge strane, iznose točni razlozi nezakonitosti utvrđene u izreci te ih institucija
         o kojoj je riječ mora uzeti u obzir prilikom nadomještanja poništenog akta (presuda od 26. travnja 1998., Asteris i dr./Komisija,
         97/86, 99/86, 193/86 i 215/86, Zb., EU:C:1988:199, t. 27.; vidjeti također u tom smislu presude od 15. svibnja 1997., TWD/Komisija,
         C‑355/95 P, Zb, EU:C:1997:241, t. 21. i od 7. listopada 1999., Irish Sugar/Komisija, T 228/97, Zb., EU:T:1999:246, t. 17.).

      38      Valja podsjetiti da je Sud u točki 50. presude povodom žalbe pojasnio da „pobijanu presudu treba ukinuti, s obzirom na to
         da je u njoj Opći sud smatrao da je žalbeno vijeće trebalo ispitati razlikovni karakter stečen uporabom ranijih žigova i da
         je zbog toga poništio spornu odluku, iako je prije toga utvrdio da suprotstavljeni žigovi nisu slični“, što znači da Sud nije
         namjeravao dovesti u pitanje činjenična utvrđenja Općeg suda u vezi s analizom sličnosti između suprotstavljenih znakova,
         a koja je Sud uzeo kao polazišnu točku svojeg rasuđivanja.

      39      Budući da se taj razlog za ukidanje ne odnosi na spomenuta činjenična utvrđenja, ispitivanje prvog tužbenog razloga je dakle
         okončano zaključkom da je ispitivanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova bilo bespredmetno, s obzirom
         na to da su suprotstavljeni znakovi različiti.

      40      To je bilo potvrđeno i u točki 48. presude povodom žalbe u kojoj je Sud istaknuo da „[s] obzirom na to da je [Opći sud] već
         prije utvrdio da su predmetni žigovi općenito različiti, nije postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu i eventualno postojanje
         razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova nije moglo nadomjestiti nepostojanje sličnosti među tim žigovima“.

      41      Međutim, tužitelj je u okviru postupka pred Sudom osporio analizu sličnosti suprotstavljenih znakova i osobito njihove razlike
         koje je utvrdio Opći sud, kao što proizlazi iz točke 38. presude povodom žalbe, u kojoj je Sud naveo da je tužitelj smatrao
         da prvi žalbeni razlog nije osnovan „jer je ocjena Općeg suda o nepostojanju sličnosti između predmetnih žigova privremeni
         zaključak koji tek treba [preispitati s obzirom na pitanje] razlikovnoga karaktera ranijih žigova“.

      42      Usvajanjem stajališta koje je zagovarao tužitelj i ukidanjem presude Općeg suda uz obrazloženje da nepostojanje sličnosti
         između suprotstavljenih žigova ima nužno za posljedicu nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu, Sud je želio održati
         – implicitno, međutim nužno – analizu Općeg suda, u skladu s kojom su spomenuti znakovi različiti.

      43      Osim toga, dovođenje u pitanje analize sličnosti suprotstavljenih znakova u ovoj fazi, a da Sud nije istaknuo nikakvu pogrešku
         Općeg suda u vezi s tim, značilo bi, s jedne strane, da bi drugo vijeće Općeg suda postalo žalbena instanca u odnosu na njegovo
         prvo vijeće i, s druge strane, da bi presudi povodom žalbe bio oduzet njezin obvezujući učinak, s obzirom na to da ukidanje
         ne može imati širi opseg od onoga kako ga je utvrdio Sud i omogućiti preispitivanje činjeničnog stanja, što bi prouzročilo
         bespredmetnost obrazloženja na kojem se temelji presuda povodom žalbe.

      44      Iz presude povodom žalbe stoga slijedi da Opći sud u okviru ovog postupka mora, kao što proizlazi iz točke 61. presude povodom
         žalbe, ispitati drugi do četvrtog tužbenog razloga koji su pred njim istaknuti u prvom postupku.

      45      Slijedom navedenoga, prvi tužbeni razlog treba odbiti.

       Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 64. Uredbe br. 207/2009
      46      Tužitelj žalbenom vijeću u biti prigovara da je povrijedilo članak 64. Uredbe br. 207/2009 jer je vjerojatnost dovođenja u
         zabludu ispitalo samo s obzirom na žig Zajednice registriran pod brojem 2994739. Smatra da je s obzirom na to da je Odjel
         za prigovore smatrao da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu u pogledu žiga Zajednice i žiga za koji je podnesena prijava
         i da je žalbeno vijeće naprotiv smatralo da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu, to vijeće trebalo ili vratiti predmet
         Odjelu za prigovore na ponovno odlučivanje ili ispitati postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu s obzirom na sve ranije
         žigove, ali nije smjelo – što je napravilo – utvrditi da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu a da nije ocijenilo tu
         vjerojatnost s obzirom na sve ranije žigove, nego samo s obzirom na raniji žig Zajednice.

      47      U tom smislu, iz točke 16. pobijane odluke slijedi da se žalbeno vijeće pozvalo na „ranije žigove“ i „uobičajene potrošače
         Europske unije“, uzimajući u obzir činjenicu da su raniji žigovi bili, kao prvo, žig Zajednice i njemački žig (WeserGold,
         vidjeti točke 7. i 8. ove presude), kao drugo, međunarodni žig s učincima u Republici Češkoj, Danskoj, Španjolskoj, Francuskoj,
         Italiji, Mađarskoj, Austriji, Poljskoj, Portugalu, Sloveniji, Švedskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i zemljama Beneluksa (Wesergold,
         vidjeti točku 9. ove presude) i, kao treće, njemački i poljski žig (WESERGOLD, vidjeti točke 10. i 11. ove presude).

      48      U točki 23. pobijane presude žalbeno vijeće se pozvalo, s jedne strane, na njemačke potrošače i, s druge strane, na potrošače
         drugih država članica.

      49      Žalbeno vijeće je analizom suprotstavljenih znakova obuhvatilo sve ranije žigove, čime je naglasilo činjenicu da se ispitivanje
         odnosilo na te žigove, a ne samo na raniji žig Zajednice, iako se poziva na raniji žig, a ne na ranije žigove.

      50      Naime, točka 31. pobijane odluke glasi kako slijedi:

      „Raniji žig kao i žig za koji je podnesena prijava verbalni su žigovi. Raniji žig sastoji se od jedne riječi koja sadržava
         devet slova napisanih nekad velikim slovima, a nekad malim, ili pak velikim slovima unutar riječi, odnosno ‚WeserGold‘, ,Wesergold‘
         i ‚WESERGOLD‘.“

      51      U tim okolnostima žalbeno vijeće koristi izraz „raniji žig“ u svrhu određivanja svih ranijih žigova jer to proizlazi iz utvrđenja
         iz točke 32. pobijane odluke, koje uostalom valja potvrditi, prema kojem „naizmjenično korištenje malih i velikih slova (unutar
         riječi) ne utječe na usporedbu znakova, s obzirom na to da Opći sud načelno smatra da je verbalni žig kombinacija slova ili
         riječi napisanih tiskanim slovima u običnom fontu, bez posebnog grafičkog elementa“.

      52      Konačno, iz samog sadržaja točaka 33., 36., 39. i 40. pobijane odluke slijedi da se žalbeno vijeće zapravo pozivalo na „ranije
         žigove“, a ne samo na žig Zajednice, pri čemu je u točki 45. te odluke ponovno navelo da je u predmetnom slučaju riječ o žigovima
         WESTERN GOLD i WeserGold, WESERGOLD ili Wesergold.

      53      Iz svega prethodnoga slijedi da drugi tužbeni razlog treba u svakom slučaju odbiti.

       Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi druge rečenice članka 75. Uredbe br. 207/2009
      54      Kao prvo, tužitelj u biti žalbenom vijeću prigovara da ga nije prethodno obavijestilo o tome da namjerava donijeti odluku
         o svim ranijim žigovima na kojima je također bio utemeljen prigovor protiv žiga za koji je podnesena prijava.

      55      Najprije valja utvrditi da je taj tužbeni razlog, prema kojem tužitelj nije bio obaviješten o tome da će žalbeno vijeće svoju
         odluku utemeljiti na svim ranijim žigovima, proturječan drugom tužbenom razlogu, prema kojem ispitivanje vjerojatnosti dovođenja
         u zabludu nije trebalo biti provedeno samo s obzirom na raniji žig Zajednice.

      56      Kada je tužitelju na raspravi bilo postavljeno pitanje o tom proturječju, on međutim nije Općem sudu pružio pojašnjenja o
         povezanosti tih dvaju tužbenih razloga kao ni o njihovoj dosljednosti.

      57      Bez obzira na to, treba istaknuti da iz sudske prakse proizlazi da postoji funkcionalni kontinuitet između različitih odjela
         OHIM-a, odnosno između ispitivača, Odjela za prigovore, Uprave za upravljanje žigovima i pravne poslove i odjelâ za poništaje,
         s jedne strane, i žalbenih vijeća, s druge strane (vidjeti presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, Zb., EU:C:2007:162,
         t. 30. i navedenu sudsku praksu).

      58      Upravo iz tog funkcionalnoga kontinuiteta između različitih instanci OHIM-a proizlazi da u okviru preispitivanja prvostupanjskih
         odluka OHIM-a koje su žalbena vijeća obvezna provoditi, ona moraju svoju odluku temeljiti na svim činjeničnim i pravnim elementima
         koje su stranke iznijele u prvostupanjskom postupku ili žalbenom postupku (presuda od 11. srpnja 2006., Caviar Anzali/OHIM
         – Novomarket (Asetra), T‑252/04, Zb., EU:T:2006:199, t. 31.). Općenitije, kao što je to Sud presudio u presudi OHIM/Kaul,
         točka 57. supra (EU:C:2007:162, t. 56. i 57.), iz članka 64. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, u skladu s kojim nakon ispitivanja osnovanosti
         žalbe žalbeno vijeće odlučuje o njoj, pri čemu ono može „odlučiti o žalbi u okviru nadležnosti odjela čija je odluka predmet
         žalbe“, proizlazi da žalbeno vijeće povodom žalbe koja mu je podnesena mora ponovno u cijelosti ispitati pravnu i činjeničnu
         osnovanost predmeta u kojem postupa (presuda od 28. travnja 2010., Claro/OHIM – Telefónica (Claro), T‑225/09, EU:T:2010:169,
         t. 30. i 31.).

      59      Slijedi da su sva pitanja koja je morala razmotriti niža instanca OHIM-a u svojoj odluci protiv koje je podnesena žalba žalbenom
         vijeću dio pravnog i činjeničnog okvira predmeta koji to vijeće razmatra, koje svoju odluku temelji uzimajući u obzir sve
         te elemente i stoga je nadležno za njihovo ispitivanje. Budući da je pitanje sličnosti ranijih žigova trebalo nužno biti ispitano
         kako bi se utvrdilo postoji li vjerojatnost dovođenja u zabludu i da su stranke podnijele svoja očitovanja Odjelu za prigovore,
         žalbeno vijeće bilo ga je nadležno, na temelju funkcionalnoga kontinuiteta između različitih instanci OHIM-a, ponovno ispitati
         u svojoj odluci i, ako je to potrebno, donijeti u vezi s njim drukčiji zaključak od onoga koji je donio Odjel za prigovore.
         Stoga, iako je Odjel za prigovore samo na temelju ranijeg žiga Zajednice utvrdio postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu,
         iz funkcionalnoga kontinuiteta proizlazi da je na žalbenom vijeću da ispita, kao što je učinilo, sve ranije žigove s obzirom
         na to da je odstupilo od odluke Odjela za prigovore i smatralo da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu u pogledu suprotstavljenih
         znakova.

      60      Osim toga, treba utvrditi da iz članka 75. Uredbe br. 207/2009 nikako ne proizlazi da je žalbeno vijeće dužno od stranaka
         zatražiti njihova očitovanja o postojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu više ranijih žigova kada, kao u predmetnom
         slučaju, žalbeno vijeće svoje ispitivanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu temelji na ranijim žigovima koje Odjel za prigovore
         nije uzeo u obzir, ali koji su valjano istaknuti u prilog spomenutom prigovoru. U tom je pogledu nesporno da se tužitelj u
         prigovoru od 14. ožujka 2007. pozvao na sve ranije žigove spomenute u točkama 7. do 11. ove presude i da se u obrazloženju
         prigovora podnesenoga 26. rujna 2008. izričito pozvao na vjerojatnost dovođenja u zabludu u pogledu ranijih žigova i žiga
         za koji je podnesena prijava (vidjeti u tom smislu presudu od 15. siječnja 2013., Lidl Stiftung/OHIM – Lactimilk (BELLRAM),
         T‑237/11, Zb., EU:T:2013:11, t. 27.).

      61      Stoga je potrebno utvrditi da je tužitelj bio u mogućnosti iznijeti svoje argumente o postojanju vjerojatnosti dovođenja u
         zabludu u pogledu žiga za koji je podnesena prijava i svih ranijih žigova pred Odjelom za prigovore i pred žalbenim vijećem,
         ali je odlučio da neće iznijeti posebne argumente u odnosu na svaki raniji žig, oslonivši se općenito i bez razlikovanja na
         ranije žigove WESERGOLD (točka 1. njegova prigovora od 26. rujna 2008.), Wesergold (točka 3. spomenutog prigovora) ili WeserGold
         (točka 8. istog prigovora). Naime, nesporno je da je u okviru intervenijentove žalbe protiv odluke Odjela za prigovore tužitelj
         dopisom od 22. prosinca 2009. iznio argumente u vezi s nepostojanjem vjerojatnosti zablude u pogledu ranijih žigova i žiga
         za koji je podnesena prijava, pojašnjavajući da je više ranijih žigova na koje se poziva zajednička riječ „wesergold“ čija
         su slova „w“ i „g“ napisana velikim slovima. Budući da se prigovor temeljio na svim ranijim žigovima spomenutima u točkama
         7. do 11. ove presude i da je sukladno članku 64. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće ovlašteno ispitati vjerojatnost
         dovođenja u zabludu u pogledu žiga za koji je podnesena prijava i svih ranijih žigova, na tužitelju je da sukladno članku
         76. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 u okviru žalbenog postupka pred žalbenim vijećem posebno iznese očitovanja u vezi sa svakim
         spomenutim ranijim žigom, ako je to bilo opravdano. Tužitelj stoga ne može valjano tvrditi da nije mogao predvidjeti da će
         žalbeno vijeće svoje ispitivanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu utemeljiti na svim ranijim žigovima (vidjeti u tom smislu
         presudu BELLRAM, točka 60. supra, EU:T:2013:11, t. 28.).

      62      Iz razmatranja navedenih u točkama 60. do 61. ove presude proizlazi da žalbeno vijeće nije povrijedilo tužiteljevo pravo na
         saslušanje time što ga nije izričito pozvalo da iznese svoja očitovanja o ranijim žigovima koji nisu žig Zajednice.

      63      Slijedi da u djelu u kojem tužitelj dovodi u pitanje ovlast žalbenog vijeća spomenutu u točki 61. ove presude ovaj tužbeni
         razlog nije osnovan i treba ga odbiti.

      64      Kao drugo, tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je povrijedilo njegovo pravo na saslušanje u pogledu pitanja navodnoga razlikovnoga
         karaktera stečenog uporabom ranijih žigova.

      65      U tom pogledu dovoljno je utvrditi da je taj prigovor bespredmetan jer čak i ako je, što nije slučaj, žalbeno vijeće trebalo
         prethodno obavijestiti tužitelja o njegovu pravu da podnese očitovanja, ta pogreška u svakom slučaju ne bi imala za posljedicu
         poništenje pobijane odluke, s obzirom na to da iz točke 50. presude povodom žalbe proizlazi da u nedostatku sličnosti između
         suprotstavljenih znakova pitanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova nije relevantno.

      66      Iz svega prethodno navedenog proizlazi da treći tužbeni razlog treba odbiti.

       Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prve rečenice članka 75. Uredbe br. 207/2009
      67      Tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je povrijedilo prvu rečenicu članka 75. Uredbe br. 207/2009 jer je „ukratko“ obrazložilo
         pobijanu odluku u odnosu na ranije žigove različite od žiga Zajednice.

      68      U tom pogledu treba podsjetiti da sukladno prvoj rečenici članka 75. Uredbe br. 207/2009 odluke OHIM-a moraju biti obrazložene.
         Prema sudskoj praksi ta obveza istog je opsega kao i ona sadržana u članku 296. stavku 2. UFEU-a, a njezin je cilj omogućiti,
         s jedne strane, zainteresiranim osobama da saznaju razloge za donesenu mjeru kako bi mogle zaštititi svoja prava te, s druge
         strane, sudu da provode nadzor nad zakonitošću odluke (presude od 6. rujna 2012., Storck/OHIM, C‑96/11 P, EU:C:2012:537, t.
         86. i od 15. srpnja 2014., Łaszkiewicz/OHIM – Cables y Eslingas (PROTEKT), T‑18/13, EU:T:2014:666, t. 71.).

      69      Osim toga, od žalbenih vijeća ne može se zahtijevati da sastave osvrt koji bi iscrpno i po svim točkama pratio argumentaciju
         koju su stranke iznijele u postupku pred tim vijećima. Obrazloženje stoga može biti implicitno pod uvjetom da se njime zainteresiranim
         osobama omogućava da saznaju razloge zbog kojih je žalbeno vijeće donijelo odluku i nadležnom sudu da raspolaže s dovoljno
         informacija da provede svoj nadzor (presude od 21. listopada 2004., KWS Saat/OHIM, C‑447/02 P, Zb., EU:C:2004:649, t. 65.;
         od 16. rujna 2009., Alber/OHIM (drška), T‑391/07, EU:T:2009:336, t. 74. i PROTEKT, točka 68. supra, EU:T:2014:666, t. 72.).

      70      Nadalje, treba istaknuti da žalbeno vijeće nije obvezno zauzeti stajalište o svim argumentima stranaka. Dovoljno je da iznese
         činjenice i pravna razmatranja koja su od temeljne važnosti u strukturi odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 11. siječnja
         2007., Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, C‑404/04 P, EU:C:2007:6, t. 30.). Slijedi da se samo na temelju okolnosti da
         žalbeno vijeće nije ponovno navelo sve argumente stranke ili nije odgovorilo na svaki od tih argumenata ne može zaključiti
         da ih je ono odbilo uzeti u obzir (presude od 9. prosinca 2010., Tresplain Investments/OHIM – Hoo Hing (Golden Elephant Brand),
         T‑303/08, Zb., EU:T:2010:505, t. 46. i PROTEKT, točka 68. supra, EU:T:2014:666, t. 73.)

      71      U tom pogledu iz pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće dovoljno obrazložilo uzimanje u obzir svih ranijih žigova
         u svrhu ispitivanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu.

      72      Iz točke 16. pobijane odluke jasno je da je žalbeno vijeće uzelo u obzir sve ranije žigove, s obzirom na to da se u jednom
         dijelu rečenice navodi „poput ranijih žigova“. Žalbeno vijeće zatim u točkama 31. i 45. spomenute odluke spominje sve ranije
         žigove, „odnosno ‚WeserGold‘, ‚Wesergold‘ i ‚WESERGOLD‘“. Naposljetku, žalbeno vijeće je, navodeći u točki 32. pobijane odluke
         sudsku praksu Općeg suda u vezi s verbalnim žigovima, u skladu s kojom razlike koje proizlaze iz kombinacije slova ili riječi
         napisanih tiskanim slovima u običnom fontu, bez grafičkog elementa, nemaju nikakvog učinka, valjano obrazložilo svoju odluku
         u kojoj je uzelo u obzir sve ranije žigove.

      73      Iz svega prethodno navedenoga slijedi da četvrti tužbeni razlog kao i tužbu u cijelosti treba odbiti.

       Troškovi
      74      Sud je u presudi povodom žalbe, točka 23. ove presude, utvrdio da će naknadno odlučiti o troškovima. Opći sud stoga mora u
         ovoj presudi odlučiti o svim troškovima različitih postupaka, u skladu s člankom 219. Poslovnika Općeg suda.

      75      U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je
         postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelj nije uspio ni u jednoj točki svojeg zahtjeva, valja mu naložiti snošenje troškova
         OHIM-a i intervenijenta u postupcima pred Općim sudom i Sudom, sukladno njihovom zahtjevu.

      Slijedom navedenoga,
      OPĆI SUD (drugo vijeće)
      proglašava i presuđuje:
      1.      Tužba se odbija.
      2.      Nalaže se društvu riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG snošenje vlastitih troškova kao i troškova Ureda za usklađivanje na
            unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) te društva Lidl Stiftung & Co. KG u postupcima pred Općim sudom i Sudom.

               Martins Ribeiro

               Gervasoni

               Madise

         Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. studenoga 2015.
      Potpisi
      * Jezik postupka: njemački