title: Presuda Suda (treće vijeće) od 11. travnja 2019.#Neculai Tarola protiv Minister for Social Protection.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Slobodno kretanje osoba – Direktiva 2004/38/EZ – Pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica – Članak 7. stavak 1. točka (a) – Radnici i samozaposlene osobe – Članak 7. stavak 3. točka (c) – Pravo na boravak dulji od tri mjeseca – Državljanin države članice koji je radio u drugoj državi članici tijekom razdoblja od 15 dana – Nesvojevoljna nezaposlenost – Zadržavanje statusa radnika tijekom barem šest mjeseci – Pravo na doplatak za tražitelje zaposlenja (jobseeker’s allowance).#Predmet C-483/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      11. travnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Slobodno kretanje osoba – Direktiva 2004/38/EZ – Pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica – Članak 7. stavak 1. točka (a) – Radnici i samozaposlene osobe – Članak 7. stavak 3. točka (c) – Pravo na boravak dulji od tri mjeseca – Državljanin države članice koji je radio u drugoj državi članici tijekom razdoblja od 15 dana – Nesvojevoljna nezaposlenost – Zadržavanje statusa radnika tijekom barem šest mjeseci – Pravo na doplatak za tražitelje zaposlenja (jobseeker’s allowance)”
      U predmetu C‑483/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (Žalbeni sud, Irska), odlukom od 2. kolovoza 2017., koju je Sud zaprimio 9. kolovoza 2017., u postupku

         Neculai Tarola

      protiv

         Minister for Social Protection,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras (izvjestitelj), predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský, L. Bay Larsen, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. rujna 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za N. Tarola, C. Stamatescu, solicitor, i D. Shortall, BL,

               –

               za Irsku, M. Browne, G. Hodge,A. Joyce i M. Tierney, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Barringtona, SC, i D. Dodd, BL,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Pavliš i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za dansku vladu, P. Z. L. Ngo, u svojstvu agenta,

               –

               za njemačku vladu, D. Klebs, u svojstvu agenta,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, E. Montaguti, M. Kellerbauer i J. Tomkin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. studenoga 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1. točke (a) i stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.; ispravci u SL 2004., L 229, str. 35. i SL 2005., L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Neculai Tarola i Minister for Social Protection (ministarstvo socijalne zaštite, Irska), jer je potonji odbio njegov zahtjev za priznanje prava na doplatak za tražitelje zaposlenja (jobseeker’s allowance).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 3., 9., 10. i 20. Direktive 2004/38 navodi se:

                        „(3)

                        Građanstvo Unije trebalo bi predstavljati temeljni status državljana država članica kada ostvaruju svoje pravo na slobodno kretanje i boravak. Stoga je potrebno kodificirati i preispitati postojeće instrumente Zajednice koji se zasebno bave radnicima, samozaposlenim osobama, kao i studentima te drugim osobama koje nisu zaposlene, kako bi se pojednostavnilo i ojačalo pravo na slobodno kretanje i boravak svih građana Unije.

                  […]

                        (9)

                        Građani Unije trebali bi imati pravo na boravak u državi članici domaćinu u razdoblju koje ne prelazi tri mjeseca, a da pritom ne podliježu bilo kakvim uvjetima ili formalnostima osim zahtjevu da imaju važeću osobnu iskaznicu ili putovnicu, ne dovodeći u pitanje povoljnije postupanje koje se primjenjuje na tražitelje zaposlenja, u skladu sa sudskom praksom Suda.

                        (10)

                        Osobe koje ostvaruju pravo na boravak ne bi, međutim, trebale postati prekomjeran teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina tijekom prvotnog razdoblja boravka. Pravo na boravak građana Unije i članova njihovih obitelji u razdobljima duljima od tri mjeseca trebalo bi stoga podlijegati određenim uvjetima.

                  […]

                        (20)

                        U skladu sa zabranom diskriminacije na temelju državljanstva, svi građani Unije i članovi njihovih obitelji koji borave u određenoj državi članici na temelju ove Direktive trebali bi u toj državi članici uživati jednako postupanje kao državljani na područjima obuhvaćenima Ugovorom, podložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i u sekundarnom pravu.”

               4

               Članak 1. te direktive određuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju:

                        (a)

                        uvjeti pod kojima građani Unije i članovi njihovih obitelji ostvaruju pravo na slobodno kretanje i boravak unutar državnog područja država članica;

                  […]”

               5

               Članak 7. navedene direktive, pod naslovom „Pravo na boravak dulji od tri mjeseca”, u stavcima 1. i 3. predviđa:
               „1.   Svi građani Unije imaju pravo na boravak na državnom području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                        (a)

                        su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu […].

                  […]
               3.   Za potrebe stavka 1. točke (a), građanin Unije koji više nije radnik ili samozaposlena osoba zadržava status radnika ili samozaposlene osobe ako je:

                        (a)

                        privremeno nesposoban za rad zbog bolesti ili nesreće;

                        (b)

                        propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen nakon što je dulje od godinu dana bio zaposlen te se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje;

                        (c)

                        propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju kraćem od godinu dana ili je postao nesvojevoljno nezaposlen tijekom prvih dvanaest mjeseci te je prijavljen kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje. U ovom slučaju on zadržava status radnika tijekom najmanje šest mjeseci;

                        (d)

                        započeo strukovno osposobljavanje. Uvjet za zadržavanje statusa radnika jest postojanje veze između osposobljavanja i prethodnog zaposlenja, osim ako je dotična osoba nesvojevoljno nezaposlena.”

               6

               Članak 14. Direktive 2004/38 naslovljen „Zadržavanje prava na boravak” određuje:
               „1.   Građani Unije i članovi njihovih obitelji imaju pravo na boravak predviđeno u članku 6. tako dugo dok ne postanu prekomjeran teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina.
               2.   Građani Unije i članovi njihovih obitelji imaju pravo na boravak predviđeno u člancima 7., 12. i 13. tako dugo dok ispunjavaju uvjete navedene u tim člancima.
               […]”

               7

               Članak 24. iste direktive, naslovljen „Jednako postupanje”, u stavku 1. predviđa:
               „Podložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom pravu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na državnom području države članice domaćina imaju pravo na postupanje koje je jednako postupanju prema državljanima te države članice unutar područja primjene Ugovora. Ovo pravo proširuje se i na članove obitelji koji nisu državljani države članice i koji imaju pravo na boravak ili stalni boravak.”

            Irsko pravo

               8

               Člankom 6. stavkom 2. točkama (a) i (c) European Communities (Free Movement of Persons) (br. 2) Regulations 2006 (Uredba o Europskim zajednicama (slobodno kretanje osoba) (br. 2) iz 2006.; u daljnjem tekstu: Uredba iz 2006.) kojim se u irsko pravo prenosi članak 7. stavak 3. Direktive 2004/38, predviđa se:

                        „(a)

                        Podložno članku 20., građanin Unije može boraviti na državnom području države u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                                 i.

                                 je radnik ili samozaposlena osoba u državi;

                           […]

                        (c)

                        Podložno članku 20., osoba na koju se primjenjuje točka (a) podtočka (i.) može ostati u državi tijekom prekida djelatnosti iz navedene točke (a) podtočke (i.) ako je:
                        […]

                                 ii.

                                 propisno evidentirana kao nesvojevoljno nezaposlena nakon što je dulje od godinu dana bila zaposlena te se prijavila kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu Department of Social and Family Affairs [ministarstvo socijalne i obiteljske politike, Irska] i u FÁS‑u [Foras Áiseanna Saothair, tijelo za osposobljavanje i zapošljavanje, Irska] […]

                                 iii.

                                 podložno točki (d), propisno evidentirana kao nesvojevoljno nezaposlena nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju kraćem od godinu dana ili je postala nesvojevoljno nezaposlena tijekom prvih godinu dana te je prijavljena kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu ministarstva socijalne i obiteljske politike i u FÁS‑u) […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Tužitelj u glavnom postupku rumunjski je državljanin koji je u Irsku prvi put došao u svibnju 2007., u kojoj je bio zaposlen od 5. do 30. srpnja 2007., a zatim od 15. kolovoza do 14. rujna 2007. Iako nije utvrđeno da je ostao u Irskoj između 2007. i 2013. godine, nesporno je da je bio ponovno zaposlen u Irskoj od 22. srpnja do 24. rujna 2013., zatim od 8. do 22. srpnja 2014. i da je na temelju tog posla ostvario plaću u iznosu od 1309 eura. Osim toga radio je i kao samozaposleni podizvođač od 17. studenoga do 5. prosinca 2014.

               10

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je 21. rujna 2013. ministru za socijalno osiguranje zahtjev za priznanje prava na doplatak za tražitelje zaposlenja (jobseeker’s allowance) koji je odbijen jer nije podnio dokaz ni o svojem uobičajenom boravištu u Irskoj, niti o svojem dohotku za razdoblje od 15. rujna 2007. do 22. srpnja 2013.

               11

               Stoga je 26. studenoga 2013. podnio zahtjev za dodatnu naknadu za socijalnu pomoć (supplementary welfare allowance) koji je također odbijen uz obrazloženje da nije uspio predočiti dokaze kojima se utvrđuje način na koji se uzdržavao i plaćao svoju stanarinu od rujna 2013. do 14. travnja 2014.

               12

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je 6. studenoga 2014. drugi zahtjev za priznanje prava na doplatak za tražitelje zaposlenja, koji je bio odbijen 26. studenoga 2014. zato što od njegova dolaska u Irsku, nije radio tijekom više od godine dana i zato što dokazi koje je podnio nisu bili dovoljni kako bi se dokazalo da je imao uobičajeno boravište u toj državi članici.

               13

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je posljedično zahtjev za preispitivanje odluke od 26. studenoga 2014. ministarstva socijalne zaštite, koji je bio odbijen zbog toga što kratko razdoblje rada koje je izvršio u srpnju 2014. nije moglo dovesti u pitanje činjenicu da nije imao uobičajeno boravište u Irskoj.

               14

               On je 10. ožujka 2015. tražio od ministarstva socijalne zaštite da preispita odluku od 26. studenoga 2014., pri čemu je, među ostalim, tvrdio da na temelju članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38 kao radnik ima pravo boraviti u Irskoj u razdoblju od šest mjeseci nakon prestanka svoje profesionalne djelatnosti u srpnju 2014. Taj je zahtjev odbijen odlukom od 31. ožujka 2015. uz obrazloženje da, nakon njegova dolaska u Irsku, nije bio zaposlen dulje od jedne godine te nije raspolagao dovoljnim vlastitim sredstvima za uzdržavanje.

               15

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je tužbu protiv te odluke pred High Courtom (Visoki sud, Irska), koja je bila odbijena 20. travnja 2016. zato što nije udovoljavala uvjetima iz članka 6. stavka 2. točke (c) podtočke (iii.) Uredbe iz 2006. High Court (Visoki sud) odlučio je da se tužitelja u glavnom postupku nije moglo smatrati „radnikom” te stoga ni osobom koja ima uobičajeno boravište u Irskoj i da, slijedom toga, nije mogao na temelju toga tražiti socijalnu pomoć. Naime, taj je sud smatrao da se ta odredba isključivo odnosi na osobe koje su bile zaposlene na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju kraćem od godinu dana. Također je smatrao da se ne može smatrati da je razdoblje rada tužitelja u glavnom postupku od 8. do 22. srpnja 2014. bilo izvršeno na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme u smislu navedene odredbe i da je potonji obuhvaćen odredbama članka 6. stavka 2. točke (c) podtočke (ii.) Uredbe iz 2006. Iz toga je zaključio da tužitelj u glavnom postupku nije bio u mogućnosti podnijeti dokaz o tome da je neprekidno bio zaposlen tijekom razdoblja od jedne godine prije podnošenja zahtjeva za socijalnu pomoć, tako da je ministarstvo socijalne zaštite osnovano odbilo njegov zahtjev.

               16

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je 5. svibnja 2016. žalbu sudu koji je uputio zahtjev, Court of Appeal (Žalbeni sud, Irska), koji smatra da je glavno pitanje glavnog postupka to, zadržava li osoba koja je radila manje od godinu dana status radnika u smislu članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38.

               17

               Taj sud najprije iznosi da su u pravu Unije države članice podrijetla te koje moraju zbrinuti osobe koje ovise o socijalnim davanjima, kako proizlazi iz uvodne izjave 10. i članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38. Naime, osobe koje ostvaruju pravo na boravak ne bi, međutim, trebale postati prekomjeran teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina tijekom prvotnog razdoblja boravka pri čemu bi to pravo u razdobljima duljima od tri mjeseca trebalo stoga podlijegati određenim uvjetima. Naglašava međutim da članak 7. navedene direktive provodi članak 45. UFEU‑a, tako da treba primijeniti sudsku praksu Suda o pojmu radnika, koji je uvijek bio široko tumačen.

               18

               Stoga se pita, treba li smatrati da je tužitelj u glavnom postupku zadržao status radnika u smislu članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38, zato što je radio u razdoblju od dva tjedna u srpnju 2014. tako da bi načelno imao pravo ostvariti naknadu za tražitelje zaposlenja, jer se našao nesvojevoljno nezaposlen te se prijavio kao tražitelj zaposlenja.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu naglašava da iako tužitelj u glavnom postupku pred njim više ne ističe, kao što je isticao pred High Courtom (Visoki sud) da je radio na temelju ugovora na određeno vrijeme u tom razdoblju, ipak ističe da s obzirom na to da članak 7. stavak 3. točka (c) Direktive 2004/38 koristi rastavni veznik „ili”, ta odredbe pokriva dva različita slučaja. Naime, prvi dio te odredbe („propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju kraćem od godinu dana”) odnosi se na raskid ugovora o radu na određeno vrijeme kraće od godinu dana, dok se drugi dio („postao nesvojevoljno nezaposlen tijekom prvih dvanaest mjeseci”) ne odnosi na raskid ugovora na određeno vrijeme već na raskid ugovora u trajanju duljem od godine dana koji se dogodi tijekom prvih dvanaest mjeseci zapošljavanja dotične osobe. Ta razlika potkrijepljena je činjenicom da se prvi dio odredbe odnosi na „propisno evidentiran” kao nezaposlen, dok drugi dio zahtijeva da se radnik „prijav(i) kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje”. No, više nema smisla postavljati takav zahtjev u slučaju osobe koja je „propisno evidentiran(a)” kao nezaposlena.

               20

               Taj sud međutim izražava sumnje o točnosti tog tumačenja. Najprije ističe da tumačenje koje zastupa tužitelj u glavnom postupku ne omogućava odrediti odnosi li se izraz „prvih dvanaest mjeseci” na razdoblje koje slijedi dolazak u državu članicu domaćina ili razdoblje rada u toj državi članici. Naglašava osim toga da to tumačenje također nije u skladu s jednim od ciljeva na kojima se temelji Direktiva 2004/38, odnosno s ciljem uspostavljanja pravedne ravnoteže između zaštite slobodnog kretanja radnika, s jedne strane, i jamčenja da se na sustave socijalne sigurnosti države članice domaćina ne stavi prekomjeran teret.

               21

               U tim je okolnostima Court of Appeal (Žalbeni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
               „Zadržava li građanin druge države članice Unije status radnika tijekom najmanje još šest mjeseci u smislu članka 7. stavka 3. točke (c) i članka 7. stavka 1. točke (a) Direktive [2004/38] koji bi mu omogućio da prima davanja socijalne pomoći ili, ovisno o okolnostima, davanja iz socijalne sigurnosti, kao da je građanin s boravkom u državi domaćinu, kada nakon prvih dvanaest mjeseci ostvarivanja svojeg prava slobodnog kretanja taj građanin stigne u državu [članicu] domaćina i ondje radi (a da nije radio na temelju ugovora na određeno vrijeme) u razdoblju od dva tjedna za što primi plaću i nakon toga nesvojevoljno postane nezaposlen?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članak 7. stavak 1. točku (a) i stavak 3. točku (c) Direktive 2004/38 tumačiti na način da državljanin države članice koji je koristio svoje pravo na slobodno kretanje, koji je radio u drugoj državi članici u razdoblju od dva tjedna, a ne na temelju ugovora na određeno vrijeme, prije nego se našao kao nesvojevoljno nezaposlen, zadržava status radnika u dodatnom razdoblju od barem šest mjeseci u smislu tih odredbi i stoga ima pravo ostvariti pravo na socijalnu pomoć ili, prema potrebi, davanja iz socijalnog osiguranja, kao da se radi o državljaninu države članice domaćina.

               23

               Treba podsjetiti da Direktiva 2004/38, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 1. do 4., ima za cilj olakšati ostvarivanje temeljnog i individualnog prava slobodnog kretanja i boravka na području država članica, koje je izravno dodijeljeno građanima Unije člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a, te ima za cilj prije svega poduprijeti to pravo (vidjeti u tom smislu presude od 25. srpnja 2008., Metock i dr., C‑127/08, EU:C:2008:449, t. 82., i od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Članak 7. stavak 1. točka (a) Direktive 2004/38 predviđa tako da svi građani Unije imaju pravo na boravak na državnom području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu.

               25

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da sud koji je uputio zahtjev, koji nije o tome pitao Sud, smatra da tužitelj u glavnom postupku ima svojstvo radnika u smislu potonje odredbe, zbog rada koji je obavljao u državi članici domaćinu u razdoblju od dva tjedna.

               26

               Članak 7. stavak 3. te direktive propisuje pak da za potrebe članka 7. stavka 1. točke (a) navedene direktive, građanin Unije koji više nije radnik ili samozaposlena osoba ipak zadržava status radnika u određenim okolnostima, za koje je Sud zaključio da nisu taksativno navedene u tom stavku 3. (presuda od 19. lipnja 2014., Saint Prix, C‑507/12, EU:C:2014:2007, t. 38.), a osobito kada je nesvojevoljno nezaposlen.

               27

               Članak 7. stavak 3. točka (b) Direktive 2004/38 predviđa u tom pogledu da građanin Unije „koji je propisno evidentirani kao nesvojevoljno nezaposlen nakon što je dulje od godinu dana bio zaposlen” u državi članici domaćinu, zadržava status radnika, bez uvjeta trajanja, pod uvjetom da se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje.

               28

               Iz samog sadržaja prethodnog pitanja i objašnjenja suda koji je uputio zahtjev međutim proizlazi da se to pitanje odnosi samo na rad koji je tužitelj u glavnom postupku obavljao u državi članici domaćinu u razdoblju od dva tjedna, tako da on u svakom slučaju nije obuhvaćen odredbama članka 7. stavka 3. točke (b) Direktive 2004/38.

               29

               Članak 7. stavak 3. točka (c) Direktive 2004/38 predviđa međutim da građanin Unije koji je „propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju kraćem od godinu dana ili je postao nesvojevoljno nezaposlen tijekom prvih dvanaest mjeseci” također zadržava status radnika, tijekom najmanje šest mjeseci, pod uvjetom da se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje.

               30

               Iz samog sadržaja članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38, a osobito korištenja rastavnog veznika „ili” proizlazi da ta odredba predviđa zadržavanje statusa radnika, radnika ili samozaposlene osobe tijekom najmanje šest mjeseci, u dvama slučajevima.

               31

               Prvi se slučaj odnosi na situaciju radnika koji je bio zaposlen na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju kraćem od godinu dana i koji je nesvojevoljno nezaposlen nakon njegova isteka.

               32

               Međutim nesporno je, kako proizlazi iz samog sadržaja prethodnog pitanja i objašnjenja koja je dao sud koji je uputio zahtjev, da tužitelj u glavnom postupku nije radio u državi članici domaćinu, u razdoblju rada koji je predmet glavnog postupka, na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, tako da načelno nije obuhvaćen tim prvim slučajem.

               33

               Sud koji je uputio zahtjev stoga pita ulazi li radnik poput tužitelja u glavnom postupku, koji je bio zaposlen u državi članici domaćinu u razdoblju od dva tjedna, ali ne na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, prije nego postane nesvojevoljno nezaposlen, u drugi slučaj, koji se odnosi na situaciju svakog radnika koji je postao „nesvojevoljno nezaposlen tijekom prvih dvanaest mjeseci”.

               34

               Kako je to naglasio nezavisni odvjetnik u točki 30. svojeg mišljenja, sadržaj članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38 ne omogućava odrediti ulazi li tužitelj u glavnom postupku u taj drugi slučaj.

               35

               Naime, ta odredba ne precizira niti to primjenjuje li se ona na radnike ili samozaposlene osobe ili na obje kategorije radnika, niti to odnosi li se na ugovore na određeno vrijeme dulje od godine dana, ugovore na neodređeno vrijeme, ili sve vrste ugovora ili rada, a konačno niti to odnosi li se dvanaest mjeseci na koje upućuje na razdoblje boravka ili razdoblje zaposlenja dotičnog radnika u državi članici domaćinu.

               36

               S obzirom na to, treba najprije podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe prava Unije – koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega – trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (presude od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 32., i od 19. rujna 2013., Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 49.).

               37

               Valja zatim podsjetiti da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 7. listopada 2010., Lassal, C‑162/09, EU:C:2010:592, t. 49. i navedena sudska praksa). Nastanak neke odredbe prava Unije može se također pokazati važnim za njezino tumačenje (vidjeti u tom smislu presude od 27. studenoga 2012., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 135.; od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 50., te od 24. lipnja 2015., T., C‑373/13, EU:C:2015:413, t. 58.).

               38

               Konačno, uzimajući u obzir kontekst Direktive 2004/38 i njezine ciljeve, njezine odredbe ne mogu se tumačiti strogo niti smiju u svakom slučaju biti lišene svojeg korisnog učinka (vidjeti u tom smislu presude od 11. prosinca 2007., Eind, C‑291/05, EU:C:2007:771, t. 43.; od 25. srpnja 2008., Metock i dr., C‑127/08, EU:C:2008:449, t. 84., te od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 39.).

               39

               U ovom slučaju iz zajedničkog tumačenja odredbi članka 7. stavka 1. točke (a) i članka 7. stavka 3. Direktive 2004/38 najprije proizlazi da se pravo zadržavanja statusa radnika predviđeno potonjom odredbom priznaje svim građanima Unije koji su radili u državi članici domaćinu, neovisno o njezinoj prirodi, odnosno neovisno o tome je li imao status radnika ili samozaposlene osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Gusa, C‑442/16, EU:C:2017:1004, t. 37. i 38.).

               40

               Sud je u tom pogledu ocijenio da se mogućnost da građanin Unije koji je privremeno prestao obavljati posao kao radnik ili samozaposlena osoba zadrži svoj status radnika na temelju članka 7. stavka 3. Direktive 2004/38 i odgovarajuće pravo boravka na temelju članka 7. stavka 1. te direktive, temelji na pretpostavci da je taj građanin raspoloživ i sposoban za reintegraciju u tržište rada države članice domaćina u razumnom roku (presuda od 13. rujna 2018., Prefeta, C‑618/16, EU:C:2018:719, t. 37. i navedena sudska praksa).

               41

               Valja zatim podsjetiti da Direktiva 2004/38, koja sukladno članku 1. točki (a) ima za cilj osobito utvrditi uvjete pod kojima građani Unije i članovi njihovih obitelji ostvaruju pravo na slobodno kretanje i boravak unutar državnog područja država članica, utvrđuje stupnjevitost trajanja prava na boravak priznatog svakom građaninu u državi članici domaćinu, predviđajući između prava na boravak do tri mjeseca iz članka 6. i prava na stalni boravak iz članka 16., pravo na boravak dulji od tri mjeseca koje je uređeno odredbama članka 7.

               42

               Članak 7. stavak 1. Direktive 2004/38 tako jamči svim radnicima ili samozaposlenim osobama, osobito pravo na boravak dulji od tri mjeseca u državi članici domaćinu.

               43

               Članak 7. stavak 3. te iste direktive jamči pak svim građanima Unije koji privremeno ne rade, zadržavanje statusa radnika ili samozaposlene osobe, i posljedično njegova prava na boravak u državi članici domaćinu, utvrđujući također stupnjevitost u uvjetima navedenog održavanja s obzirom na, kako je iznio nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, s jedne strane, uzrok njegove neaktivnosti, u ovom slučaju ovisno o tome je li građanin nesposoban za rad zbog bolesti ili nesreće, nesvojevoljno nezaposlen ili na strukovnom osposobljavanju, i s druge strane, prvotno trajanje njegova rada u državi članici domaćinu odnosno je li ono dulje ili kraće od godine dana.

               44

               Stoga, građanin Unije koji je obavljao djelatnost radnika ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu zadržava status radnika vremenski neograničeno, kao prvo, ako je bio privremeno nesposoban za rad zbog bolesti ili nesreće, sukladno članku 7. stavku 3. točki (a) Direktive 2004/38, kao drugo, ako je bio radnik ili samozaposlena osoba u državi članici domaćinu dulje od godinu dana prije nego je postao nesvojevoljno nezaposlen sukladno članku 7. stavku 3. točki (b) navedene direktive (presuda od 20. prosinca 2017., Gusa, C‑442/16, EU:C:2017:1004, t. 29. do 46.), ili kao treće, ako je započeo strukovno osposobljavanje sukladno članku 7. stavku 3. točki (d) iste direktive.

               45

               S druge strane, građanin Unije koji je bio radnik ili samozaposlena osoba u državi članici domaćinu u razdoblju kraćem od godine dana zadržava status radnika ili samozaposlene osobe samo u razdoblju čije trajanje može odrediti navedena država članica, pod uvjetom da ne bude kraće od šest mjeseci.

               46

               Naime, trajanje zadržavanja statusa radnika građanina Unije koji je bio radnik ili samozaposlena osoba u državi članici domaćinu ta država može ograničiti, ali ne na kraće od šest mjeseci sukladno članku 7. stavku 3. točki (c) Direktive 2004/38, kada navedeni građanin postane nezaposlen, iz razloga koji ne ovise o njegovoj volji, prije nego je mogao završiti godinu dana rada.

               47

               To je slučaj, prema prvoj mogućnosti iz te odredbe, kada se prestanak rada radnika dogodi po isteku ugovora na određeno vrijeme kraće od godine dana.

               48

               To također mora biti slučaj, prema drugoj mogućnosti iz te odredbe, u svim situacijama u kojima je radnik bio prisiljen, iz razloga koji ne ovise o njegovoj volji, prekinuti rad u državi članici domaćinu prije isteka godine dana, neovisno o prirodi rada koji je obavljao i vrsti sklopljenog ugovora o radu, odnosno je li bio radnik ili samozaposlena osoba i da je sklopio ugovor na određeno vrijeme u trajanju duljem od godine dana, ugovor na neodređeno vrijeme ili bilo koju drugu vrstu ugovora.

               49

               To je tumačenje u skladu s glavnim ciljem Direktive 2004/38, navedenim u točki 23. ove presude, a to je da se ojača pravo na slobodno kretanje i boravak svih građana Unije kao i s ciljem za kojim posebno ide članak 7. stavak 3., a to je da se zadržavanjem statusa radnika osigura pravo na boravak osoba koje su prestale obavljati profesionalnu djelatnost radi nedostatka posla zbog okolnosti koje ne ovise o njihovoj volji (vidjeti u tom smislu presude od 15. rujna 2015., Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 60.; od 25. veljače 2016., García‑Nieto i dr., C‑299/14, EU:C:2016:114, t. 47., i od 20. prosinca 2017., Gusa, C‑442/16, EU:C:2017:1004, t. 42.).

               50

               Nadalje, ne može se smatrati da to tumačenje može ugroziti ostvarenje jednog od drugih ciljeva kojima teži Direktiva 2004/38, odnosno cilj uspostavljanja pravedne ravnoteže između zaštite slobodnog kretanja radnika, s jedne strane, i jamčenja da se na sustave socijalne sigurnosti države članice domaćina ne stavi prekomjeran teret, s druge strane.

               51

               Doduše, uvodna izjava 10. Direktive 2004/38 navodi da se tom direktivom želi izbjeći da osobe koje ostvaruju pravo na boravak postanu prekomjeran teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina tijekom prvotnog razdoblja boravka.

               52

               Ipak u tom pogledu valja reći da zadržavanje statusa radnika na temelju članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38 pretpostavlja, kao što se na to podsjeća u točkama 24. do 29. ove presude, s jedne strane, da je dotični građanin prije svojeg razdoblja nesvojevoljne nezaposlenosti, zaista bio radnik u smislu navedene direktive, i s druge strane, da se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje. Osim toga, zadržavanje tog statusa u razdoblju nesvojevoljne nezaposlenosti dotična država članica može ograničiti na šest mjeseci.

               53

               Konačno, ispitivanje pripremnih akata Direktive 2004/38, osobito izmijenjenog prijedloga Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravak na području država članica, (COM (2003.) 199 final), kao i zajedničkog stajališta Vijeća (EZ) br. 6/2004, od 5. prosinca 2003. (SL 2004., C 54 E, str. 12.) dopušta potvrditi, kao što je to nezavisni odvjetnik iznio u točkama 51. i 52. svojeg mišljenja, volju zakonodavca Unije da proširi korist od zadržavanja, po potrebi ograničeno na barem šest mjeseci, statusa radnika osobama koje su nesvojevoljno nezaposlene nakon što su radile kraće od godinu dana, i to ne na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme.

               54

               Slijedi da članak 7. stavak 1. i stavak 3. točku (c) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da građanin Unije, koji se nalazi u situaciji poput one tužitelja u glavnom postupku, koji je postao radnik u smislu članka 7. stavka 1. točke (a) te direktive u državi članici, zbog rada koji je obavljao tijekom dva tjedna prije nego je postao nesvojevoljno nezaposlen, može zadržati svoj status radnika u razdoblju od barem šest mjeseci, pod uvjetom da se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje.

               55

               Nadalje valja podsjetiti da sukladno uvodnoj izjavi 20. i članku 24. stavku 1. Direktive 2004/38, svi građani Unije koji na temelju te direktive borave na državnom području države članice domaćina, a osobito oni koji zadržavaju status radnika ili samozaposlene osobe na temelju članka 7. stavka 3. točke (c) te iste direktive, imaju pravo na postupanje koje je jednako postupanju prema državljanima te države članice unutar područja primjene UFEU‑a, podložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i u sekundarnom pravu.

               56

               Slijedi da, kako je nezavisni odvjetnik iznio u točki 55. svojeg mišljenja, ako nacionalno pravo isključuje ostvarivanje prava na socijalnu pomoć za osobe koje su radnici ili samozaposlene osobe samo tijekom kratkog razdoblja, ta isključenja primjenjuju se na isti način za radnike drugih država članica koji su koristili svoje pravo na slobodno kretanje.

               57

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan tumačiti i primjenjivati nacionalno pravo, da odredi ima li, na temelju načela jednakog postupanja, tužitelj u glavnom postupku pravo na davanja socijalne sigurnosti ili davanja socijalne pomoći koje traži u okviru glavnog postupka.

               58

               Iz svega prethodnog slijedi da članak 7. stavak 1. točku (a) i stavak 3. točku (c) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da državljanin države članice koji je koristio svoje pravo na slobodno kretanje, koji je u drugoj državi članici postao radnik u smislu članka 7. stavka 1. točke (a) te direktive, zbog rada koji je tamo obavljao tijekom razdoblja od dva tjedna ali ne na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, prije nego je postao nesvojevoljno nezaposlen, zadržava status radnika u dodatnom razdoblju od barem šest mjeseci u smislu tih odredbi, pod uvjetom da se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje. Na sudu koji je uputio zahtjev je da odredi ima li posljedično navedeni državljanin, primjenom načela jednakog postupanja zajamčenog u članku 24. stavku 1. Direktive 2004/38, pravo na ostvarenje davanja socijalne pomoći, ili po potrebi, davanja socijalne sigurnosti kao da se radi o državljaninu države članice domaćina.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. točku (a) i stavak 3. točku (c) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljanju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ treba tumačiti na način da državljanin države članice koji je koristio svoje pravo na slobodno kretanje, koji je u drugoj državi članici postao radnik u smislu članka 7. stavka 1. točke (a) te direktive, zbog rada koji je tamo obavljao tijekom razdoblja od dva tjedna ali ne na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, prije nego je postao nesvojevoljno nezaposlen, zadržava status radnika u dodatnom razdoblju od barem šest mjeseci u smislu tih odredbi, pod uvjetom da se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje.

                     Na sudu koji je uputio zahtjev je da odredi ima li posljedično navedeni državljanin, primjenom načela jednakog postupanja zajamčenog u članku 24. stavku 1. Direktive 2004/38, pravo na ostvarenje davanja socijalne pomoći, ili po potrebi, davanja socijalne sigurnosti kao da se radi o državljaninu države članice domaćina.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. travnja 2019.#Cobra Servicios Auxiliares SA protiv Joséa Davida Sáncheza Iglesiasa i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Pojam ‚uvjeti zapošljavanja’ – Usporedivost situacija – Opravdanje – Pojam ‚objektivni razlozi’ – Novčana naknada u slučaju otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog objektivnog razloga – Niža novčana naknada koja se isplaćuje nakon isteka ugovora o radu ‚za privremeno obavljanje poslova’.#Spojeni predmeti C-29/18, C-30/18 i C-44/18.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. travnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Pojam ‚uvjeti zapošljavanja’ – Usporedivost situacija – Opravdanje – Pojam ‚objektivni razlozi’ – Novčana naknada u slučaju otkaza ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog objektivnog razloga – Niža novčana naknada koja se isplaćuje nakon isteka ugovora o radu ‚za privremeno obavljanje poslova’”
      U spojenim predmetima C‑29/18, C‑30/18 i C‑44/18,
      povodom triju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska), odlukama od 27. prosinca 2017. (C‑29/18), 26. prosinca 2017. (C‑30/18) i 29. prosinca 2017. (C‑44/18), koje je Sud zaprimio 17. siječnja 2018. (C‑29/18 i C‑30/18) i 24. siječnja 2018. (C‑44/18), u postupcima

         Cobra Servicios Auxiliares SA

      protiv

         Joséa Davida Sáncheza Iglesiasa (C‑29/18),

         Joséa Ramóna Fiuze Asoreya (C‑30/18),

         Jesúsa Valiña Lopeza (C‑44/18),

         FOGASA (C‑29/18 i C‑44/18),

         Incatema SL,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev (izvjestitelj), predsjednik vijeća, T. von Danwitz, E. Levits, C. Vajda i P. G. Xuereb, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), koji je priložen Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.). i članaka 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru triju sporova između društva Cobra Servicios Auxiliares SA (u daljnjem tekstu: Cobra), s jedne strane, i Joséa Davida Sáncheza Iglesiasa (C‑29/18), Joséa Ramóna Fiuze Asoreya (C‑30/18), Jesusa Valiña Lopeza (C‑44/18) (u daljnjem tekstu zajedno: zainteresirane osobe), FOGASA‑e (C‑29/18 i C‑44/18) i društva Incatema SL, s druge strane, u vezi s novčanom naknadom zbog otkaza ugovorâ o radu za privremeno obavljanje poslova koji zainteresirane osobe povezuju s društvom Cobra.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 glasi:
               „Stranke potpisnice željele su zaključiti Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme, utvrđujući opća načela i minimalne zahtjeve za ugovore o radnim odnosima i radu na određeno vrijeme; potpisnice su iskazale želju za poboljšanjem kvalitete rada na određeno vrijeme putem osiguranja primjene načela nediskriminacije te za uspostavljanjem okvira za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopne primjene ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme”.

               4

               U skladu s člankom 1. Direktive 1999/70, njezina je svrha „staviti na snagu [Okvirni sporazum], zaključen […] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP)”.

               5

               U trećem stavku preambule Okvirnog sporazuma navodi se:
               „U [Okvirnom sporazumu] utvrđuju se opća načela i minimalni zahtjevi u vezi s radom na određeno vrijeme, pri čemu se prilikom njihove detaljne primjene mora voditi računa o posebnim nacionalnim, sektorskim i sezonskim uvjetima. Sporazum prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije te za korištenje ugovora o radu na određeno vrijeme u skladu s načelima koja su prihvatljiva za poslodavce i radnike.”

               6

               Svrha Okvirnog sporazuma je, u skladu s njegovim člankom 1., s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               7

               Člankom 3. Okvirnog sporazuma, naslovljenim „Definicije”, određuje se:

                        „1.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.

                        2.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine […]”

               8

               Točkom 1. članka 4. Okvirnog sporazuma, naslovljenog „Načelo nediskriminacije”, propisano je:
               „U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.”

            Španjolsko pravo

               9

               Članak 15. texta refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (pročišćeni tekst Zakona o radu), donesenog na temelju Real Decreto Legislativo 1/1995 (Kraljevska zakonodavna uredba br. 1/1995) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji koja je primjenjiva u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o radu), glasi:
               „1.   Ugovor o radu može se sklopiti na neodređeno vrijeme ili na određeno vrijeme.
               Ugovor o radu na određeno vrijeme može se sklopiti u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        [k]ada se radnika zapošljava radi dovršenja određenog posla, koji je samostalan i koji se može izdvojiti iz ukupnog poslovanja poduzetnika, čije je izvršenje, iako vremenski ograničeno, načelno vremenski neodređeno. Ti ugovori ne smiju trajati duže od tri godine, a koje se može produljiti na dvanaest mjeseci nacionalnim sektorskim kolektivnim ugovorom ili, u njegovu nedostatku, sektorskim kolektivnim ugovorom niže razine. Nakon isteka tih rokova radnici stječu status stalno zaposlenih radnika poduzetnika. Nacionalnim sektorskim kolektivnim ugovorima i sektorskim kolektivnim ugovorima niže razine, uključujući kolektivne ugovore poduzetnika, mogu se odrediti radovi ili poslovi koji u osnovi ulaze u poduzetnikovo redovno poslovanje i mogu biti obuhvaćeni ugovorima te prirode.

                  […]
               3.   Ugovori na određeno vrijeme sklopljeni s namjerom povrede zakona smatraju se sklopljenima na neodređeno vrijeme.
               […]”

               10

               Člankom 49. stavkom 1. Zakona o radu predviđeno je:
               „1.   Ugovor o radu prestaje:
               […]

                        (b)

                        zbog razloga valjano navedenih u ugovoru, osim ako oni ne čine očitu zlouporabu prava od strane poslodavca;

                        (c)

                        zbog isteka ugovorenog trajanja ugovora ili dovršenja posla ili usluge koji su predmet ugovora. Istekom ugovora, osim u slučaju ugovorâ radi zamjene i ugovorâ o stručnom osposobljavanju, radnik ima pravo na novčanu naknadu koja je jednaka razmjernom dijelu iznosa u visini plaće za dvanaest dana za svaku godinu radnog staža ili novčanu naknadu predviđenu, ovisno o slučaju, posebnim propisom koji se primjenjuje u tom području;

                  […]

                        (i)

                        u slučaju kolektivnog otkazivanja zbog gospodarskih, tehničkih, organizacijskih ili proizvodnih razloga;

                  […]

                        (l)

                        zbog objektivnih razloga dopuštenih zakonom;

                  […]”

               11

               Člankom 51. stavkom 1. tog zakona određeno je:
               „U svrhu odredaba ovoga zakona, kolektivno otkazivanje znači prestanak ugovorâ o radu zbog gospodarskih, tehničkih, organizacijskih ili proizvodnih razloga kad u razdoblju od 90 dana obuhvaća barem:

                        (a)

                        10 radnika u poduzetnicima koji zapošljavaju manje od 100 radnika;

                        (b)

                        10 % radnika u poduzetnicima koji zapošljavaju između 100 i 300 radnika;

                        (c)

                        30 radnika u poduzetnicima koji zapošljavaju više od 300 radnika.

                  […]
               […] [R]azlozi se smatraju proizvodnima kada među ostalim dođe do promjena u potražnji proizvoda ili usluga koje poduzetnik namjerava staviti na tržište.
               […]”

               12

               U skladu s člankom 52. Zakona o radu, ugovor o radu može prestati, među ostalim, zbog jednog od razloga iz članka 51. stavka 1. tog zakona.

               13

               U skladu s člankom 53. stavkom 1. točkom (b) navedenog zakona, otkaz ugovora o radu na temelju članka 52. tog zakona dovodi do plaćanja radniku, istodobno s pisanom obaviješću, novčane naknade u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža, izračunane razmjerno broju radnih mjeseci za razdoblja kraća od godinu dana, i to najviše do dvanaest mjesečnih plaća.

               14

               Na temelju članka 56. stavka 1. Zakona o radu, u slučaju neopravdanog otkaza ugovora o radu poslodavac mora vratiti radnika na rad u sklopu poduzetnika ili mu isplatiti novčanu naknadu u visini plaće za 33 dana za svaku godinu radnog staža.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               15

               Društvo Cobra je 1. kolovoza 2011. s društvom Unión Fenosa, društvom za distribuciju električne energije i plina, sklopilo ugovor kojim mu je potonje povjerilo očitavanje električnih brojila, postavljanje i zamjenu brojila, periodične provjere, nestanke struje i isključivanje napajanja kao i mjesečno očitavanje plinskih brojila na području provincije Coruña (Španjolska) (u daljnjem tekstu: ugovor o pružanju usluga).

               16

               Društvo Cobra je zainteresirane osobe zaposlilo na temelju ugovorâ o radu na određeno vrijeme za privremeno obavljanje poslova povezanih s trajanjem ugovora o pružanju usluga, među ostalim za obavljanje poslova u vezi s očitavanjem brojila klijenata društva Unión Fenosa.

               17

               Društvo Unión Fenosa 24. veljače 2015. obavijestilo je društvo Cobra da ugovor o pružanju usluga otkazuje s 31. ožujka 2015.

               18

               Društvo Cobra obavijestilo je zainteresirane osobe da, zbog odluke društva Unión Fenosa o otkazu ugovora o pružanju usluga, radni odnosi koji ih povezuju s društvom Cobra prestaju zbog gubitka posla koji treba izvršiti. Društvo Cobra također je obavijestilo zainteresirane osobe da će na datum prestanka navedenih radnih odnosa imati pravo na, među ostalim, naknadu predviđenu člankom 49. stavkom 1. točkom (c) Zakona o radu.

               19

               Društvo Cobra je usto, na temelju proizvodnih razloga, pokrenulo postupak kolektivnog otkazivanja 72 radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koji su također obavljali poslove u okviru ugovora o obavljanju usluga.

               20

               Zainteresirane osobe su pred Juzgadom de lo Social no 3 de Santiago de Compostela (Radni sud br. 3 u Santiagu de Compostela) pokrenule postupke radi osporavanja dopuštenosti njihova otkaza, među ostalim protiv društva Cobra.

               21

               U presudama donesenim u ožujku 2017. taj je sud smatrao da su ugovori o radu zainteresiranih osoba bili prijevarni i da njihov otkaz, slijedom toga, nije bio pravno utemeljen te da predstavlja nedopušten otkaz. Navedeni sud je društvu Cobra naložio da dotične radnike ili vrati na posao ili prekine njihove radne odnose i isplati im novčanu naknadu zbog nedopuštenog otkaza predviđenu člankom 56. stavkom 1. Zakona o radu.

               22

               Društvo Cobra je protiv tih presuda podnijelo žalbu Tribunalu Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska) tvrdeći da su ugovori o radu na određeno vrijeme iz glavnog postupka bili valjani.

               23

               Zainteresirane osobe tvrde da im se, ako se utvrdi da su njihovi ugovori o radu valjani, na temelju članka 4. Okvirnog sporazuma i presude od 14. rujna 2016., de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683), mora isplatiti novčana naknada zbog kolektivnog otkazivanja predviđena člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakona o radu.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da, u skladu sa sudskom praksom Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), sklapanje ugovora o radu na određeno vrijeme za privremeno obavljanje poslova koji se odnosi na obavljanje djelatnosti koja je predmet ugovora o pružanju usluga sklopljenog između poslodavca i njegova klijenta ne podrazumijeva da se navedeni ugovor o radu mora smatrati prijevarnim i da se radni odnos mora prekvalificirati u radni odnos na neodređeno vrijeme, u skladu s člankom 15. stavkom 3. tog zakona.

               25

               Iz te sudske prakse proizlazi da otkaz ugovora o pružanju usluga od strane navedenog klijenta predstavlja dovršenje posla koji je predmet ugovora o radu za privremeno obavljanje poslova, u smislu članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu i da, slijedom toga, dovodi do prestanka potonjeg ugovora.

               26

               Usto, iz navedene sudske prakse proizlazi da je trajanje ugovora o radu na određeno vrijeme za privremeno obavljanje poslova povezano s postojanjem potrebe koja se tim ugovorom osigurava i da je, općenito, prilikom sklapanja navedenog ugovora teško odrediti točan datum njegova prestanka. Tribunal Supremo (Vrhovni sud) je tako smatrao da, sve dok ta potreba traje, tj. dok god poslodavac ima sklopljen ugovor o pružanju usluga, ugovor o radu za privremeno obavljanje poslova ostaje valjan s obzirom na to da se njegovo trajanje podudara s potrebom čije zadovoljavanje osigurava.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da ugovori o radu na određeno vrijeme iz glavnog postupka odgovaraju pojmu ugovora „za privremeno obavljanje poslova”, kako ga tumači Tribunal Supremo (Vrhovni sud).

               28

               Međutim, u ovom slučaju, otkaz ugovora o pružanju usluga, koji je doveo do prestanka radnog odnosa između društva Cobra i više njegovih zaposlenika, dovodi do, kad je riječ o radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, plaćanja novčane naknade u visini plaće za 12 dana za svaku godinu radnog staža, predviđene člankom 49. stavkom 1. točkom (c) Zakona o radu, i, kad je riječ o radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme koji obavljaju isti posao, do plaćanja novčane naknade u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža, predviđene člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakona o radu.

               29

               Dakle, postoji razlika u postupanju prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme koji su usporedivi u pogledu uvjeta zapošljavanja, koja proizlazi iz razlike u pravnom uređenju predviđenom nacionalnim pravom glede prava na novčanu naknadu zbog prestanka radnog odnosa.

               30

               Ističući da se ta razlika objašnjava činjenicom da, iako kao zajedničko ishodište imaju otkaz ugovora o pružanju usluga, do prestanka ugovora o radu na određeno i neodređeno vrijeme iz glavnog postupka dolazi, glede prvonavedenih ugovora, nakon isteka roka na koji su sklopljeni, a glede drugonavedenih, zbog kolektivnog otkazivanja utemeljenog na razlogu različitom od trajanja radnog odnosa, sud koji je uputio zahtjev pita se postoje li objektivni razlozi koji omogućuju da se opravda razlika u postupanju iznesena u prethodnoj točki ove presude.

               31

               U slučaju niječnog odgovora na to pitanje sud koji je uputio zahtjev pita se, u mjeri u kojoj je u glavnim postupcima riječ o sporovima između pojedinaca i u kojoj članak 49. stavak 1. točku (c) Zakona o radu ne bi bilo moguće tumačiti u skladu s Direktivom 1999/70 i Okvirnim sporazumom, je li moguće, po analogiji s presudama od 22. studenoga 2005., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709), od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21), od 13. rujna 2011., Prigge i dr. (C‑447/09, EU:C:2011:573) kao i od 19. travnja 2016., DI (C‑441/14, EU:C:2016:278), koje se odnose na opće načelo nediskriminacije na temelju dobi, smatrati da tu odredbu španjolskog prava treba izuzeti od primjene jer je u suprotnosti s načelima jednakosti i nediskriminacije zajamčenima člancima 20. i 21. Povelje.

               32

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. [Okvirnog sporazuma] tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji na temelju iste činjenice (prestanak ugovora o pružanju usluga između poslodavca i trećeg poduzetnika do kojeg je došlo voljom potonjeg) propisuje manju novčanu naknadu u slučaju prestanka ugovora o radu na određeno vrijeme za privremeno obavljanje poslova čije trajanje odgovara trajanju navedenog ugovora o pružanju usluga nego u slučaju prestanka ugovorâ na neodređeno vrijeme usporedivih radnika u okviru kolektivnog otkazivanja opravdanog proizvodnim razlozima koji proizlaze iz prestanka navedenog ugovora o pružanju usluga?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora treba li drukčije postupanje prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme u pogledu novčanih naknada zbog prestanka ugovora koji je opravdan istim činjeničnim okolnostima, ali se temelji na različitoj zakonskoj osnovi, tumačiti na način da je riječ o diskriminaciji koja je zabranjena člankom 21. [Povelje] i koja povređuje načela jednakog postupanja i nediskriminacije iz članaka 20. i 21. Povelje, koja su dio općih načela prava Unije?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               33

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis prema kojem je, u situaciji poput one iz glavnog postupka, u kojoj je otkaz ugovora o pružanju usluga sklopljenog između poslodavca i jednog od njegovih klijenata, s jedne strane, imao za posljedicu prestanak ugovorâ o radu za privremeno obavljanje poslova koji tog poslodavca povezuju s određenim radnicima i, s druge strane, doveo do kolektivnog otkazivanja, na temelju objektivnog razloga, radnicima koji su kod navedenog poslodavca zaposleni na neodređeno vrijeme, novčana naknada zbog prestanka radnog odnosa koja je isplaćena prvima od tih radnika manja od one koja je dodijeljena radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme.

               34

               U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 1. točkom (a) Okvirnog sporazuma, jedna od njegovih svrha poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije. Isto tako, u trećem stavku preambule Okvirnog sporazuma pojašnjeno je da on „prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije”. Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 u tom smislu upućuje na to da je cilj Okvirnog sporazuma, među ostalim, poboljšanje kvalitete rada na određeno vrijeme određivanjem minimalnih zahtjeva za osiguranje primjene načela nediskriminacije (presuda od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 54. i navedena sudska praksa).

               35

               Svrha je Okvirnog sporazuma, osobito njegova članka 4., primjena navedenog načela na radnike zaposlene na određeno vrijeme kako bi se spriječilo poslodavca da se radnim odnosom takve prirode koristi za uskratu tim radnicima prava koja se priznaju radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme (presuda od 21. studenog 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 55. i navedena sudska praksa).

               36

               S obzirom na ciljeve koji se žele postići Okvirnim sporazumom, kako su istaknuti u dvjema prethodnim točkama, članak 4. tog sporazuma treba razumjeti tako da se njime izražava načelo socijalnog prava Unije, koje se ne može usko tumačiti (presuda od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 56. i navedena sudska praksa).

               37

               Treba podsjetiti na to da je člankom 4. točkom 1. Okvirnog sporazuma utvrđena zabrana postupanja, kad je riječ o uvjetima zapošljavanja, na nepovoljniji način prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme nego prema usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme samo zato što oni imaju ugovor na određeno vrijeme, osim ako različito postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.

               38

               U ovom slučaju valja istaknuti da, kao prvo, s obzirom na to da su ugovori o radu za privremeno obavljanje poslova zainteresiranih osoba bili sklopljeni, kao što to proizlazi iz odluka kojima se upućuje prethodno pitanje, u uvjetima utvrđenima člankom 49. stavkom 1. točkom (c) Zakona o radu, radi dovršenja određenog posla, odnosno obavljanja među ostalim, u okviru izvršavanja ugovora o pružanju usluga, očitavanja brojila klijenata društva Unión Fenosa, zainteresirane osobe su „radnici zaposleni na određeno vrijeme” u smislu članka 4. točke 1. u vezi s člankom 3. točkom 1. Okvirnog sporazuma.

               39

               Kao drugo, valja podsjetiti na to da je novčana naknada poput one iz glavnog postupka, koja je radniku dodijeljena zbog otkaza njegova ugovora o radu koji ga povezuje s njegovim poslodavcem, obuhvaćena pojmom „uvjeti zapošljavanja” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma (presuda od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 59. i navedena sudska praksa).

               40

               Kao treće, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo nediskriminacije, kojeg je članak 4. točka 1. Okvirnog sporazuma poseban izraz, zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 60. i navedena sudska praksa).

               41

               Radi ocjene obavljaju li zainteresirane osobe isti ili sličan posao u smislu Okvirnog sporazuma, treba ispitati, u skladu s člankom 3. točkom 2. i člankom 4. točkom 1. Okvirnog sporazuma, može li se – vodeći računa o cijelom nizu čimbenika, poput prirode posla, uvjeta stručnog osposobljavanja i radnih uvjeta – smatrati da se te osobe nalaze u usporedivim situacijama (presuda od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 62. i navedena sudska praksa).

               42

               U ovom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica, da utvrdi nalaze li se radnici koje je društvo Cobra zaposlilo na određeno vrijeme u okviru ugovorâ o radu za privremeno obavljanje poslova u situaciji koja bi bila usporediva s onom radnika koje je taj isti poslodavac zaposlio na neodređeno vrijeme tijekom istog razdoblja (vidjeti analogijom presudu od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 63. i navedenu sudsku praksu).

               43

               S obzirom na navedeno, iz elemenata kojima Sud raspolaže proizlazi da su zainteresirane osobe, dok su bile zaposlenici društva Cobra na temelju tih ugovora, obavljale iste poslove poput onih koji su bili povjereni radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme koji su bili predmet kolektivnog otkazivanja.

               44

               Slijedom toga, podložno konačnoj ocjeni suda koji je uputio zahtjev s obzirom na sve relevantne elemente, valja smatrati da je situacija radnika zaposlenih na određeno vrijeme kao što su zainteresirane osobe bila usporediva s onom radnika koje je društvo Cobra zaposlilo na neodređeno vrijeme za obavljanje istih poslova poput onih koji su bili povjereni prvonavedenim radnicima.

               45

               Stoga je, na četvrtom i posljednjem mjestu, potrebno provjeriti postoji li objektivni razlog koji opravdava to da istek ugovora za privremeno obavljanje poslova, koji je izravna posljedica otkaza ugovora o pružanju usluga, dotičnim radnicima zaposlenima na određeno vrijeme daje pravo na novčanu naknadu koja je niža od one na koju imaju pravo radnici zaposleni na neodređeno vrijeme kojima je ugovor o radu otkazan slijedom otkaza tog istog ugovora o pružanju usluga, zbog jednog od razloga iz članka 52. Zakona o radu.

               46

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojam „objektivni razlozi” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma zahtijeva da utvrđena nejednakost u postupanju bude opravdana postojanjem preciznih i točnih elemenata koji karakteriziraju uvjet zapošljavanja o kojem je riječ, u posebnom kontekstu u kojem se nalazi i na temelju objektivnih i transparentnih kriterija, kako bi se provjerilo odgovara li ta nejednakost stvarnoj potrebi, je li prikladna za ostvarenje cilja koji se želi postići i je li za tu svrhu nužna. Navedeni elementi mogu, među ostalim, biti posljedica posebne prirode poslova za čije su ispunjenje sklapani ugovori na određeno vrijeme i karakteristika svojstvenih tim poslovima ili, ovisno o slučaju, slijeđenja legitimnog cilja socijalne politike države članice (presuda od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 68. i navedena sudska praksa).

               47

               U ovom slučaju španjolska vlada ističe razliku između konteksta u kojem dolazi do plaćanja novčane naknade iz članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu i onog u kojemu dolazi do plaćanja novčane naknade predviđene člankom 53. stavkom 1. točkom (b) tog zakona. Obveza plaćanja prve naknade nastaje kad je posao koji je predmet ugovora o radu na određeno vrijeme, poput ugovorâ za privremeno obavljanje poslova iz glavnog postupka, dovršen, dok se druga naknada, većeg iznosa, plaća u slučaju otkaza zbog jednog od razloga iz članka 52. navedenog zakona, kao što su gospodarski, tehnički, organizacijski ili proizvodni razlozi koji su pripisivi poslodavcu. Navedena vlada u biti ističe da do plaćanja prve od tih novčanih naknada dolazi u slučaju nastupanja događaja koji je radnik mogao predvidjeti u trenutku sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme. S druge strane, svrha druge od tih novčanih naknada jest da se kompenziraju radnikova iznevjerena legitimna očekivanja koja je mogao imati u pogledu nastavka njegova radnog odnosa, što je posljedica njegova otkaza zbog jednog od razloga iz navedenog članka 52. Tom bi se razlikom u kontekstu moglo opravdati to što visina novčane naknade koja se dodjeljuje radniku prilikom prestanka njegova ugovora o radu nije istovjetna u oba slučaja.

               48

               U tom pogledu valja istaknuti da do plaćanja novčane naknade poput one koju društvo Cobra duguje u slučaju prestanka ugovorâ o radu za privremeno obavljanje poslova iz glavnog postupka, u kojima je od njihova zaključenja bilo predviđeno da prestaju vrijediti nakon dovršenja posla zbog kojeg su bili sklopljeni, s pravnog stajališta dolazi u znatno različitom kontekstu od onog u kojemu je ugovor o radu usporedivog radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme otkazan zbog proizvodnih razloga, u smislu članaka 51. i 52. Zakona o radu, iako su ta dva događaja uzrokovana istom okolnošću, odnosno, u ovom slučaju, otkazom ugovora o pružanju usluga.

               49

               Naime, iz definicije pojma „ugovor na određeno vrijeme” iz članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma proizlazi da ugovor te prirode prestaje proizvoditi svoje učinke u budućnosti istekom roka na koji je sklopljen, a taj se rok može utvrditi određenim datumom, nastupanjem određenog događaja ili, kao što je to u ovom slučaju, dovršenjem određenog posla. Prema tome, ugovornim stranama ugovora o radu na određeno vrijeme je od trenutka njegova sklapanja poznat datum ili događaj kojim on prestaje. Tim se rokom ograničava trajanje radnog odnosa a da ugovorne strane u tom pogledu ne izražavaju svoju volju nakon sklapanja navedenog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 71. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Nasuprot tomu, prestanak ugovora o radu na neodređeno vrijeme zbog jednog od razloga predviđenih člankom 52. Zakona o radu, na poslodavčevu inicijativu, posljedica je nastupanja okolnosti koje nisu bile predviđene na datum njegova sklapanja i koje narušavaju redovito odvijanje radnog odnosa (presuda od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 72. i navedena sudska praksa). Kao što to proizlazi iz objašnjenja španjolske vlade navedenih u točki 47. ove presude, upravo kako bi se kompenzirala ta nepredvidivost prekida radnog odnosa zbog takvog razloga i zbog toga iznevjerena legitimna očekivanja koja je radnik mogao imati na taj datum u pogledu stabilnosti navedenog radnog odnosa, člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakona o radu se u takvom slučaju zahtijeva da se navedenom radniku kojemu je otkazan ugovor o radu isplati novčana naknada u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža.

               51

               Osim toga, valja istaknuti da, u slučaju otkaza ugovorâ o radu zbog jednog od razloga iz članka 52. Zakona o radu, španjolsko pravo ne pravi nikakvu razliku u postupanju između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i usporedivih radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme, s obzirom na to da je člankom 53. stavkom 1. točkom (b) tog zakona predviđena zakonska novčana naknada u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža u poduzetniku u korist radnika, neovisno o tome je li njegov ugovor sklopljen na određeno ili neodređeno vrijeme.

               52

               U tom je pogledu, kao što je to istaknula Europska komisija, na sudu koji je uputio zahtjev da ispita treba li, s obzirom na činjenicu da su ugovori o radu za privremeno obavljanje poslova iz glavnog postupka bili povezani s trajanjem ugovora o pružanju usluga i da je potonji bio otkazan ranije, smatrati da su ti ugovori o radu prestali prije isteka roka na koji su sklopljeni, zbog jednog od razloga iz članka 52. Zakona o radu, i treba li slijedom toga zainteresiranim osobama dodijeliti novčanu naknadu predviđenu člankom 53. stavkom 1. točkom (b) navedenog zakona.

               53

               U tim okolnostima, valja smatrati da posebna svrha novčane naknade zbog otkaza koja je predviđena člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakona o radu, isto kao i poseban kontekst u kojem se isplaćuje navedena novčana naknada, čini objektivan razlog koji opravdava razliku u postupanju iz glavnog postupka (presude od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 63.; od 5. lipnja 2018., Grupo Norte Facility, C‑574/16, EU:C:2018:390, t. 60. i od 21. studenoga 2018., de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, t. 74.).

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis prema kojem je – u situaciji poput one iz glavnog postupka, u kojoj je otkaz ugovora o pružanju usluga sklopljenog između poslodavca i jednog od njegovih klijenata, s jedne strane, imao za posljedicu prestanak ugovorâ o radu za privremeno obavljanje poslova koji tog poslodavca povezuju s određenim radnicima i, s druge strane, doveo do kolektivnog otkazivanja, na temelju objektivnog razloga, radnicima koji su kod navedenog poslodavca zaposleni na neodređeno vrijeme – novčana naknada zbog prestanka radnog odnosa koja je isplaćena prvima od tih radnika manja od one koja je dodijeljena radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme.

            Drugo pitanje

               55

               Iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u biti proizlazi da se drugo pitanje postavlja samo u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje. Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., koji je priložen Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis prema kojem je – u situaciji poput one iz glavnog postupka, u kojoj je otkaz ugovora o pružanju usluga sklopljenog između poslodavca i jednog od njegovih klijenata, s jedne strane, imao za posljedicu prestanak ugovorâ o radu za privremeno obavljanje poslova koji tog poslodavca povezuju s određenim radnicima i, s druge strane, doveo do kolektivnog otkazivanja, na temelju objektivnog razloga, radnicima koji su kod navedenog poslodavca zaposleni na neodređeno vrijeme – novčana naknada zbog prestanka radnog odnosa koja je isplaćena prvima od tih radnika manja od one koja je dodijeljena radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski