title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. srpnja 2016.#Milena Tomášová protiv Slovenská republika - Ministerstvo spravodlivosti SR i Pohotovosť s.r.o.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Okresný súd Prešov.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Ugovor o kreditu koji sadržava nepoštenu odredbu – Ovrha arbitražnog pravorijeka donesenog primjenom te odredbe – Odgovornost države članice za štetu koju je pojedincu povredom prava Unije uzrokovao nacionalni sud – Uvjeti za utvrđivanje odgovornosti – Postojanje dovoljno ozbiljne povrede prava Unije.#Predmet C-168/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita potrošača — Direktiva 93/13/EEZ — Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima — Ugovor o kreditu koji sadrži nepoštenu odredbu — Ovrha arbitražnog pravorijeka donesenog primjenom te odredbe — Odgovornost države članice za štetu koju je pojedincu povredom prava Unije uzrokovao nacionalni sud — Uvjeti za utvrđivanje odgovornosti — Postojanje dovoljno ozbiljne povrede prava Unije“
      U predmetu C‑168/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Okresný súd Prešov (Okružni sud u Prešovu, Slovačka), odlukom od 12. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 14. travnja 2015., u postupku

         Milena Tomášová

      protiv

         Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR,

         Pohotovosť s. r. o.,

      uz sudjelovanje:

         Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil kao i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár, D. Roussanov i M. Konstantinidis, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na uvjete utvrđivanja odgovornosti države članice u svrhu podnošenja zahtjeva za naknadu štete uzrokovane pojedincima zbog povreda prava Unije koje se mogu pripisati nacionalnom sudu.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Tomášove, s jedne strane, i Slovenská republika – Ministerstva spravodlivosti SR (Slovačka Republika – Ministarstvo pravosuđa Slovačke Republike, u daljnjem tekstu: Slovačka Republika) i društva Pohotovosť s. r. o., s druge strane, u vezi s ovrhom arbitražnog pravorijeka kojim je M. Tomášovoj naloženo plaćanje novčanog iznosa povezanog sa sklapanjem ugovora o potrošačkom kreditu.

         Pravni okvir

               3

               Članak 3. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) propisuje:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
               Činjenica da se o određenim aspektima neke odredbe ili o nekoj određenoj odredbi pregovaralo ne isključuje primjenu ovog članka na ostatak ugovora ako opća ocjena ugovora ukazuje na to da se ipak radi o unaprijed formuliranom standardnom ugovoru.
               Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu.
               3.   Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.”

               4

               Člankom 6. stavkom 1. te direktive predviđa se:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               5

               M. Tomášová je umirovljenica čiji se jedini dohodak sastoji od mirovine u iznosu od 347 eura. Ona je 2007. sklopila ugovor o potrošačkom kreditu s društvom Pohotovosť, kod kojeg je ugovorila zajam u iznosu od 232 eura.

               6

               Taj je ugovor imao oblik unaprijed formuliranog standardnog ugovora s arbitražnom klauzulom koja je predviđala isključivu nadležnost arbitražnog suda koji se nalazio na udaljenosti većoj od 400 kilometara od prebivališta M. Tomášove za rješavanje sporova vezanih uz taj ugovor. Usto, u skladu s navedenim ugovorom, zatezne kamate bile su 91,25 % godišnje. Osim toga, u tom ugovoru nije bila naznačena efektivna kamatna stopa.

               7

               Budući da je kasnila s vraćanjem kredita i da nije mogla platiti navedene zatezne kamate, M. Tomášová ugovorila je kod društva Pohotovosť novi zajam u iznosu od 232,36 eura.

               8

               Odlukama Stálog rozhodcovskog súda (Stalni arbitražni sud) od 9. travnja i 15. svibnja 2008. godine M. Tomášovoj naloženo je plaćanje društvu Pohotovosť više iznosa na ime nevraćanja predmetnih kredita, zateznih kamata i troškova postupka.

               9

               Nakon što su te odluke postale pravomoćne i ovršne, društvo Pohotovosť je 13. i 27. listopada 2008. podnijelo zahtjeve za ovrhu pred Okresnim súdom Prešov (Okružni sud u Prešovu, Slovačka), koji su prihvaćeni odlukama od 15. i 16. prosinca 2008.

               10

               Prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, predmetni ovršni postupci još su bili u tijeku u vrijeme podnošenja ovog zahtjeva za prethodnu odluku.

               11

               M. Tomášová podnijela je 9. srpnja 2010. protiv Slovačke Republike zahtjev za naknadu štete u iznosu od 2000 eura za štetu nastalu, prema njezinu mišljenju, povredom Okresnog súda Prešov (Okružni sud u Prešovu) prava Unije, tvrdeći da je u tim postupcima taj sud prihvatio zahtjeve za ovrhu utemeljene na nepoštenoj arbitražnoj klauzuli, a čija je svrha bila povrat iznosa na temelju nepoštene odredbe.

               12

               Presudom od 22. listopada 2010. Okresný súd Prešov (Okružni sud u Prešovu) odbio je zahtjev M. Tomášove kao neosnovan, s obrazloženjem da nije iskoristila sva pravna sredstva koja su joj bila na raspolaganju, da predmetni ovršni postupci još nisu bili konačno dovršeni i da, slijedom toga, šteta na koju se pozivala još uvijek nije bila nastala, tako da je navedeni zahtjev bio preuranjeno podnesen.

               13

               M. Tomášová podnijela je žalbu protiv te presude.

               14

               Odlukom od 31. siječnja 2012. Krajský súd v Prešove (Regionalni sud u Prešovu, Slovačka) ukinuo je navedenu presudu i predmet uputio pred Okresný súd Prešov (Okružni sud u Prešovu).

               15

               U tim je okolnostima Okresný súd Prešov (Okružni sud u Prešovu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li tešku povredu prava Europske unije kada se, suprotno sudskoj praksi Suda Europske unije, u postupku izvršenja koji se vodi na temelju pravorijeka arbitražnog suda zahtijeva poduzimanje radnje koja proizlazi iz nezakonite odredbe?

                        2.

                        Može li odgovornost države članice za povredu prava [Unije] nastati prije nego što stranka postupka iscrpi sva pravna sredstva kojima raspolaže u postupku ovrhe odluke u skladu s pravnim poretkom države članice; može li u tom slučaju, imajući u vidu predmetne okolnosti, navedena odgovornost države članice nastati i prije završetka postupka ovrhe odluke te prije iscrpljenja mogućnosti tužiteljice da zatraži isplatu zbog stjecanja bez osnove?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora, predstavlja li radnja tijela kao što je ona koju je tužiteljica opisala, imajući u vidu okolnosti slučaja, posebno potpuno pasivno držanje tužiteljice i činjenicu da nisu iscrpljena sva pravna sredstava koja su dopuštena pravom države članice, dovoljno očitu i ozbiljnu povredu prava [Unije]?

                        4.

                        Ako je u predmetnom slučaju moguće utvrditi dovoljno ozbiljnu povredu prava [Unije], odgovara li iznos koji je tužiteljica zatražila iznosu štete za koju je država članica odgovorna; je li moguće odrediti štetu u visini plaćenog iznosa koji predstavlja stjecanje bez osnove?

                        5.

                        Ima li postupak radi neosnovanog obogaćenja, kao pravno sredstvo, prednost u odnosu na postupak radi naknade štete?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo, drugo i treće pitanje

               16

               Svojim prvim, drugim i trećim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita predstavlja li i u kojim uvjetima povreda prava Unije – koja proizlazi iz sudske odluke donesene u okviru ovršnog postupka utemeljenog na arbitražnom pravorijeku kojim se prihvaća zahtjev za naplatu iznosa na temelju odredbe koju valja smatrati nepoštenom – „dovoljno ozbiljnu” povredu koja podrazumijeva izvanugovornu odgovornost odnosne države članice.

               17

               U tom kontekstu, dotični sud se pita ima li u tom pogledu utjecaja okolnost da taj ovršni postupak nije okončan, da je osoba protiv koje se vodi taj postupak pokazala apsolutnu pasivnost i da nije iskoristila sva pravna sredstva koja joj odnosni pravni poredak stavlja na raspolaganje, poput tužbe za isplatu zbog stjecanja bez osnove.

               18

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo odgovornosti države za štetu koju pojedincima uzrokuje povredom prava Unije koja joj se može pripisati, inherentno je sustavu ugovora na kojima se temelji Unija (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. studenoga 1991., Francovich i dr., C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 35.; presudu Brasserie du pêcheur i Factortame, C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79, t. 31., kao i presudu od 14. ožujka 2013., Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, t. 40.).

               19

               To načelo vrijedi za svaki slučaj povrede prava Unije od strane države članice, neovisno o tome o kojem je tijelu države članice čije je djelovanje ili propust uzrok povrede riječ (vidjeti, među ostalim, presudu od 5. ožujka 1996., C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79, t. 32.; od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 31.; od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 30., kao i od 25. studenoga 2010., Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, t. 46.).

               20

               To načelo primjenjivo je pod određenim uvjetima također kada povreda prava Unije proizlazi iz odluke nacionalnog suda koji odlučuje u zadnjem stupnju. Naime, s obzirom na temeljnu ulogu sudbene vlasti koja se sastoji u tome da zaštiti prava koja pojedinci imaju na osnovi pravila prava Unije i činjenicu da je sud koji odlučuje u zadnjem stupnju po definiciji zadnja instancija pred kojom ti pojedinci mogu ostvariti prava koja im dodjeljuje pravo Unije, Sud je zaključio da bi zaštita prava koja ono priznaje bila oslabljena – a puna djelotvornost pravila Unije kojima se dodjeljuju takva prava dovedena u pitanje – ako pojedinci ne bi, pod određenim uvjetima, mogli dobiti naknadu štete koja im je nastala povredom prava Unije koja se može pripisati odluci nacionalnog suda koji odlučuje u zadnjem stupnju (vidjeti u tom smislu presude od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 32. do 36. i 59.; od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 31., kao i od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr., C‑160/14, EU:C:2015:565, t. 47.).

               21

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li o tome riječ u vezi s odlukama od 15. i 16. prosinca 2008. iz glavnog postupka.

               22

               S obzirom na to, valja podsjetiti da je, u vezi s utvrđivanjem uvjeta za postojanje odgovornosti države članice za štetu prouzročenu pojedincima povredom prava Unije, Sud u više navrata utvrdio da oštećenici imaju pravo na naknadu pretrpljene štete kada se ispune tri uvjeta, odnosno da je svrha povrijeđenog pravnog pravila Unije priznavanje prava pojedincima da je povreda tog pravila dovoljno ozbiljna i da postoji izravna uzročna veza između te povrede i štete koju su pojedinci pretrpjeli (vidjeti osobito presude od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame, C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79, t. 51.; od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 51., kao i presudu od 14. ožujka 2013., Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, t. 41.).

               23

               Odgovornost države članice za štetu uzrokovanu odlukom suda koji odlučuje u zadnjem stupnju, a koji povrijedi pravno pravilo Unije, uređena je istim uvjetima (vidjeti presudu od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 52.).

               24

               Kada je riječ o drugome od dvaju uvjeta iz točke 22. ove presude, do takve odgovornosti može doći samo u iznimnim slučajevima u kojima je nacionalni sud koji je odlučivao u zadnjem stupnju očito povrijedio primjenjivo pravo (vidjeti presude od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 53., i od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 32. i 42.).

               25

               Za utvrđivanje postoji li dovoljno ozbiljna povreda prava Unije, treba uzeti u obzir sve okolnosti slučaja o kojem odlučuje nacionalni sud. Prema sudskoj praksi Suda, među elementima koji se u tu svrhu mogu uzeti u obzir u ovom primjeru nalaze se osobito potrebna razina jasnoće i preciznosti glede povrijeđenog pravila, doseg margine prosudbe koju nacionalna tijela imaju na temelju povrijeđenog pravila, okolnost da su povreda i nastala šteta uzrokovane s namjerom ili bez nje, namjerna ili opravdiva narav navodne povrede, mogućnost da su stajališta institucije Unije pridonijela propustu, donošenju ili zadržavanju nacionalnih mjera ili prakse suprotnih pravu Unije, kao i neizvršenje obveze suda u pitanju upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame, C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79, t. 56.; od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 54. i 55., kao i od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 213.).

               26

               U svakom slučaju, povreda prava Unije dovoljno je ozbiljna ako je do nje došlo očitim nepoštovanjem sudske prakse Suda u tom području (vidjeti presude od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 56.; od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 214., i od 25. studenoga 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, t. 52.).

               27

               Kada je riječ o glavnom postupku, ako se utvrdi da je odlukama od 15. i 16. prosinca 2008. Okresný súd Prešov (Okružni sud u Prešovu) odlučivao u zadnjem stupnju, trebalo bi štoviše zaključiti da je tim odlukama on počinio dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije, jer je očito povrijedio odredbe Direktive 93/13 ili sudsku praksu Suda koja se na njih odnosi.

               28

               U tom pogledu, treba napomenuti da prema sudskoj praksi Suda sustav zaštite potrošača koji je uspostavljen Direktivom Vijeća br. 93/13 podrazumijeva priznavanje mogućnosti za nacionalni sud da po službenoj dužnosti ispita nepošteni karakter odredbe (vidjeti u tom smislu presude od 27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial i Salvat Editores, C‑240/98 do C‑244/98, EU:C:2000:346, t. 26., 28. i 29.; od 21. studenoga 2002., Cofidis, C‑473/00, EU:C:2002:705, t. 32. i 33., kao i od 26. listopada 2006., Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 27. i 28.).

               29

               Sud je nedvojbeno, u točki 38. svoje presude od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675) priznao da bi, u načelu, narav i važnost javnog interesa na kojem se temelji zaštita koju Direktiva 93/13 pruža potrošačima, mogli opravdati to da nacionalni sud bude obvezan po službenoj dužnosti ocijeniti je li ta odredba nepoštena i time ispraviti neravnotežu između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga. Međutim, u toj presudi Sud nije došao ni do kakvog zaključka na temelju te okolnosti, jer mu je u tom predmetu bilo postavljeno pitanje može li se potrošač po prvi puta pozivati na nevaljanost arbitražne klauzule pred nacionalnim sudom koji odlučuje u postupku povodom tužbe za poništaj arbitražnog pravorijeka.

               30

               Sud je tek u svojoj presudi od 4. lipnja 2009., Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, t. 32.), jasno presudio da se uloga koju pravo Unije daje nacionalnom sudu ne ograničava samo na mogućnost odlučivanja o eventualno nepoštenoj ugovornoj odredbi koja ulazi u područje primjene navedene direktive, već također sadržava obvezu da on to pitanje ispita po službenoj dužnosti kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima.

               31

               Stoga se sud nakon te presude učestalo pozivao na tu obvezu nacionalnog suda (vidjeti osobito presude od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 42. i 43.; od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 22., kao i od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 41.).

               32

               Sud je osobito presudio da nacionalni sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu arbitražnog pravorijeka, kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima, mora po službenoj dužnosti provesti kontrolu nepoštenog karaktera ugovornih odredbi na kojima se temelji potraživanje iz te odluke s obzirom na odredbe Direktive 93/13 kada, u okviru sličnog postupka izvršenja mora po službenoj dužnosti ocijeniti nesukladnost između arbitražne klauzule i nacionalnih pravila prisilnopravne naravi (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 53.; rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 51., 53. i 54., kao i presudu od 27. veljače 2014., Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, t. 42.).

               33

               Stoga se ne može zaključiti da je nacionalni sud koji nije po službenoj dužnosti ocjenjivao nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13 kada je za tu prosudbu raspolagao potrebnim pravnim i činjeničnim elementima prije donošenja presude od 4. lipnja 2009., Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), očito povrijedio sudsku praksu Suda u tom području niti je na taj način počinio dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije.

               34

               U ovom slučaju treba utvrditi da su odluke od 15. i 16. prosinca 2008. u glavnom postupku donesene prije te presude.

               35

               Stoga nije potrebno ocijeniti ima li okolnost da predmetni ovršni postupak nije okončan, da je osoba protiv koje se on vodi pokazala apsolutnu pasivnost i da nije iskoristila sva pravna sredstva koja joj odnosni pravni poredak stavlja na raspolaganje, poput tužbe za isplatu zbog stjecanja bez osnove, utjecaja na utvrđivanje odgovornosti uključene države članice za štete uzrokovane pojedincima odlukama nacionalnog suda zbog povrede prava Europske unije, poput onih iz glavnog postupka, od 15. i 16. prosinca 2008.

               36

               U tim okolnostima na prvo, drugo i treće pitanje valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        Postojanje odgovornosti države članice za štete uzrokovane pojedincima odlukom nacionalnog suda zbog povrede prava Europske unije može se utvrditi samo ako je riječ o odluci suda te države članice koji odlučuje u zadnjem stupnju, što je na nacionalnom sud da provjeri glede spora u glavnom postupku. U tom slučaju, odluka nacionalnog suda koji odlučuje u zadnjem stupnju može predstavljati dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije koja dovodi do nastanka takve odgovornosti samo ako je taj sud tom odlukom očito povrijedio primjenjivo pravo ili ako je do te povrede došlo unatoč utvrđenoj sudskoj praksi Suda u tom području.

                        —

                        Stoga se ne može zaključiti da je nacionalni sud, koji prije donošenja presude od 4. lipnja 2009., Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), nije u okviru postupka izvršenja arbitražnog pravorijeka prihvaćajući zahtjev za naplatu iznosa na temelju odredbe koju valja smatrati nepoštenom u smislu Direktive 93/13, po službenoj dužnosti ocjenjivao nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13, kada je raspolagao potrebnim pravnim i činjeničnim elementima za tu prosudbu, očito povrijedio sudsku praksu Suda u tom području, i na taj način počinio dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije.

         Četvrto i peto pitanje

               37

               Svojim četvrtim i petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita odgovara li šteta uzrokovana mogućom povredom prava Unije o kojoj je riječ u glavnom postupku iznosu naknade štete koju zahtijeva M. Tomášová i je li moguće odrediti štetu u visini plaćenog iznosa koji predstavlja stjecanje bez osnove subjekta u čiju je korist presuđeno u arbitražnom pravorijeku te ima li postupak zbog stjecanja bez osnove, kao pravno sredstvo, prednost u odnosu na postupak radi naknade štete.

               38

               U tom pogledu valja podsjetiti da su, kada su ispunjene pretpostavke za odgovornost države, nacionalni sudovi dužni utvrditi da je država dužna nadoknaditi štetu u skladu s nacionalnim pravom, pri čemu pretpostavke za naknadu štete propisane nacionalnim pravom ne smiju biti manje povoljne od onih koje se odnose na slične zahtjeve u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju biti takve da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete (načelo djelotvornosti) (vidjeti presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr., C‑6/90 et C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 42.; od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 58.; od 24. ožujka 2009., Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, t. 31.; od 25. studenoga 2010., Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, t. 62., kao i od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr., C‑160/14, EU:C:2015:565, t. 50.).

               39

               Iz toga proizlazi da su pravila u svezi s ocjenom štete uzrokovane povredom prava Unije utvrđena nacionalnim pravom svake države članice, pri čemu nacionalni propisi o popravljanju štete koji utvrđuju ta pravila moraju poštovati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

               40

               Isto vrijedi i kada je riječ o vezi između zahtjeva za naknadu te štete i ostalih potencijalno dostupnih pravnih sredstava, potencijalno propisanih pravnim sustavima predmetne države članice, poput tužbe zbog stjecanja bez osnove.

               41

               U tim uvjetima na četvrto i peto pitanje treba odgovoriti na način da su pravila u vezi s naknadom štete uzrokovane povredom prava Unije, poput onih o ocjeni te štete ili vezi između zahtjeva za naknadu te štete i ostalih potencijalno dostupnih pravnih sredstava, utvrđena nacionalnim pravom svake države članice, pod uvjetom da se poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Postojanje odgovornosti države članice za štete uzrokovane pojedincima odlukom nacionalnog suda zbog povrede prava Europske unije može se utvrditi samo ako je riječ o odluci suda te države članice koji odlučuje u zadnjem stupnju, što je na nacionalnom sudu da provjeri glede spora u glavnom postupku. U tom slučaju, odluka nacionalnog suda koji odlučuje u zadnjem stupnju može predstavljati dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije koja dovodi do nastanka takve odgovornosti samo ako je taj sud tom odlukom očito povrijedio primjenjivo pravo ili je do te povrede došlo unatoč utvrđenoj sudskoj praksi Suda u tom području.

                           Stoga se ne može zaključiti da je nacionalni sud, koji prije donošenja presude od 4. lipnja 2009., Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), nije u okviru postupka izvršenja arbitražnog pravorijeka prihvaćajući zahtjev za naplatu iznosa na temelju odredbe koju valja smatrati nepoštenom u smislu Direktive 93/13, po službenoj dužnosti ocjenjivao nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13, kada je raspolagao potrebnim pravnim i činjeničnim elementima za tu prosudbu, očito povrijedio sudsku praksu Suda u tom području, i na taj način počinio dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije.

                        2.

                           Pravila u vezi s naknadom štete uzrokovane povredom prava Unije, poput onih o procjeni te štete ili vezi između zahtjeva za naknadu te štete i ostalih potencijalno dostupnih pravnih sredstava, utvrđena su nacionalnim pravom svake države članice, pod uvjetom da se poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. srpnja 2015.#Akzo Nobel NV i Akcros Chemicals Ltd protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europska tržišta toplinskih stabilizatora – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u – Povreda koju je počinilo zajedničko društvo kći – Novčane kazne – Solidarna odgovornost društva kćeri i društava majki – Desetogodišnji rok zastare za jedno od društava majki – Odluka o ponovnom donošenju odluke – Smanjenje iznosa novčane kazne jednom od društava majki – Pripisivanje obveze plaćanja smanjenog iznosa društvu kćeri i drugom društvu majci – Prava obrane.#Predmet T-485/11.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑485/11,
            Akzo Nobel NV,  sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska),
            Akcros Chemicals Ltd,  sa sjedištem u Warwickshiru (Ujedinjena Kraljevina),
            koje zastupaju C. Swaak i R. Wesseling, odvjetnici,
            tužitelji,
            protiv
            Europske komisije, koju su zastupali F. Ronkes Agerbeek i J. Bourke, a zatim F. Ronkes Agerbeek i P. Van Nuffel, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Holmesa, barrister ,
            tuženik,
            povodom zahtjeva za poništenje Odluke Komisije od 30. lipnja 2011. o izmjeni Odluke Komisije C (2009) 8682 final od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori), u dijelu u kojem je bila upućena društvima Akzo Nobel i Akcros Chemicals, ili, podredno, zahtjev za smanjenje iznosa izrečenih novčanih kazni,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka (izvjestitelj) i V. Kreuschitz, suci,
            tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. rujna 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            Okolnosti spora
            1. Ovaj se spor odnosi na Odluku Komisije od 30. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) o izmjeni, u dijelu u kojem je bila upućena društvima Akzo Nobel NV i Akcros Chemicals Ltd, tužiteljima, Odluke Komisije C (2009) 8682 final  od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori) (u daljnjem tekstu: prva odluka).
            [ omissis ]
            Postupak i zahtjevi stranaka
            35. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. rujna 2011. tužitelji su pokrenuli postupak protiv pobijane odluke.
            [ omissis ]
            56. U ovom predmetu, tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
            – kao glavni zahtjev, poništi pobijanu odluku;
            – podredno, smanji iznos novčanih kazni koje su im bile izrečene;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            57. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužiteljima snošenje troškova.
            Pravo
            58. U prilog osnovanosti tužbe tužitelji ističu tri tužbena razloga.
            59. Trećim tužbenim razlogom tužitelji tvrde da je Komisija povrijedila njihova prava obrane, propustivši, iako je to bila dužna učiniti, uputiti im novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama prije donošenja pobijane odluke.
            [ omissis ]
            66. U tom pogledu, najprije treba podsjetiti da pravo na saslušanje, koje je ključna sastavnica prava obrane, predstavlja opće načelo prava Europske unije koje treba poštovati u svakom postupku, čak i u upravnom, osobito ako može dovesti do izricanja sankcija, između ostalog, novčanih kazni, i da to načelo osobito podrazumijeva da je zainteresirani poduzetnik u upravnom postupku mogao iznijeti svoje stajalište (vidjeti u tom smislu presude od 13. veljače 1979., Hoffmann‑La Roche/Komisija, 85/76, Zb., EU:C:1979:36, t. 9.; od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija, 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158, i od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 64. do 66.).
            67. Članak 27. stavak 1. Uredbe br. 1/2003 odražava to načelo utoliko što strankama predviđa slanje obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u kojoj se moraju jasno navesti svi ključni elementi na koje se Komisija oslanja u ovoj fazi postupka kako bi se zainteresiranim strankama omogućila stvarna spoznaja ponašanja za koja ih Komisija tereti, kao i svi dokazi kojima raspolaže (vidjeti u tom smislu presude od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, Zb., EU:C:2002:582, t. 315. i 316., i Aalborg Portland i dr./Komisija, t. 66. supra , EU:C:2004:6, t. 66. i 67.).
            68. Nadalje, poštovanje prava obrane osobito nalaže da poduzetnik protiv kojeg se vodi istraga može, tijekom upravnog postupka, iznijeti svoje stajalište o istinitosti i relevantnosti iznesenih činjenica kao i dokumentima koje je Komisija koristila u prilog svoje tvrdnje o postojanju povrede Ugovora (presude Musique Diffusion française i dr./Komisija, t. 66. supra , EU:C:1983:158, t. 10.; od 25. siječnja 2007., Dalmine/Komisija, C‑407/04 P, Zb., EU:C:2007:53, t. 44. i od 10. svibnja 2007., SGL Carbon/Komisija, C‑328/05 P, Zb., EU:C:2007:277, t. 71.).
            69. U okolnostima ovog predmeta i neovisno o pitanju je li Komisija bila dužna uputiti tužiteljima novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama prije donošenja pobijane odluke, mora se utvrditi da je Komisija, u svojim dopisima i pismima elektroničke pošte, spomenutim u gore navedenim točkama 20. do 22. i 25., svakako pozvala tužitelje da iznesu svoja stajališta.
            70. Međutim, tužitelji su za to imali na raspolaganju samo četiri radna dana, to jest, od srijede 1. lipnja do ponedjeljka 6. lipnja 2011., nakon dopisa Komisije i tri radna dana, to jest, od srijede 15. lipnja do petka 17. lipnja 2011., nakon Komisijina pisma elektroničke pošte.
            71. Međutim, tako kratki rokovi ne mogu spojivi s poštovanjem prava obrane.
            72. Stoga treba poništiti pobijanu odluku utoliko što su tužitelji dovoljno dokazali ne to da bi pobijana odluka imala drugačiji sadržaj da nije bilo te postupovne nepravilnosti, to jest, da su na raspolaganju imali dostatan rok za iznošenje svojeg stajališta, već to da su mogli bolje osigurati svoju obranu da nije bilo navedene nepravilnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. lipnja 2013., Fluorsid i Minmet/Komisija, T‑404/08, Zb., EU:T:2013:321, t. 110. i navedenu sudsku praksu), s obzirom na to da je pojašnjeno da se u tu svrhu treba staviti u trenutak upravnog postupka koji je doveo do donošenja pobijane odluke, to jest prije datuma donošenja pobijane odluke, 30. lipnja 2011. (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2006., Archer Daniels Midland/Komisija, T‑329/01, Zb., EU:T:2006:268, t. 377.).
            73. U tom pogledu, kao prvo treba naglasiti da je u trenutku upravnog postupka koji je doveo do pobijane odluke moglo biti sporno koje su bile Komisijine obveze kad je riječ o odnosima solidarne odgovornosti između društava solidarnih sudužnika, utoliko što su ona tvorila istog poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a.
            74. Doista, Opći sud je tek presudom od 3. ožujka 2011., dakle manje od četiri mjeseca prije donošenja pobijane odluke, presudio da je isključivo na Komisiji, u okviru izvršavanja njezine nadležnost za izricanje novčanih kazni na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, da odredi odgovarajući udio različitih društava u iznosima novčanih kazni koje su im izrečene solidarno, u mjeri u kojoj su tvorila istog poduzetnika, i da se ta zadaća ne može prepustiti nacionalnim sudovima (presuda od 3. ožujka 2011., Siemens i VA Tech Transmission & Distribution/Komisija, T‑122/07 do T‑124/07, Zb., EU:T:2011:70, t. 157.).
            75. To je pitanje tim više moglo biti sporno u trenutku upravnog postupka koji je doveo do pobijane odluke jer je Sud ukinuo presudu Siemens i VA Tech Transmission & Distribution/Komisija, t. 74. supra  (EU:T:2011:70), presudivši da podjela novčane kazne između solidarnih sudužnika isključivo ulazi u nadležnost nacionalnog suda (presuda Siemens, t. 42. supra , EU:C:2014:256, t. 62.).
            76. Tako su tužitelji mogli, tijekom upravnog postupka koji je doveo do donošenja pobijane odluke i, stoga, prije objave presude Siemens, t. 42. supra  (EU:C:2014:256), tvrditi da imaju pravo na smanjenje iznosa novčane kazne društva Elementis s kojim su solidarno kažnjeni zbog povrede koju je počinilo partnerstvo Akcros jer su u trenutku povrede zajedno tvorili jednog poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a.
            77. Stoga su tužitelji mogli, u trenutku upravnog postupka koji je doveo do donošenja pobijane odluke, bolje osigurati svoju obranu da su imali na raspolaganju dovoljan rok za iznošenje svojeg stajališta.
            78. Kao drugo, nesporno je da je, u pobijanoj odluci, Komisija namjeravala primijeniti zaključke iz presude ArcelorMittal, t. 21. supra  (EU:C:2011:190).
            79. Tako je Komisija u pobijanoj odluci smatrala da zastoj zastare u pogledu tužitelja ne vrijedi erga omnes , već isključivo inter partes , to jest, da u konkretnim okolnostima navedeni zastoj ne vrijedi za društvo Elementis.
            80. Međutim, s jedne strane, treba podsjetiti da je Sud, u predmetu u kojem je donesena presuda ArcelorMittal, t. 21. supra  (EU:C:2011:190), odlučio o učincima, inter partes , zastoja zastare u pogledu različitih poduzetnika, u smislu članka 101. UFEU‑a, koji su sudjelovali u istoj povredi (presuda ArcelorMittal, t. 21. supra , EU:C:2011:190, t. 148.).
            81. S druge strane, u ovom slučaju, društvo Elementis i tužitelji tvorili su, tijekom drugog razdoblja povrede, jednog poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a, kao što je presuđeno u točki 405. presude objavljene danas u predmetu T‑47/10.
            82. Stoga, neovisno o pitanju je li Komisija mogla s pravom proširiti rješenje Suda iz predmeta u kojem je donesena presuda ArcelorMittal, t. 21. supra  (EU:C:2011:190), koje se odnosilo na različite poduzetnike koji su sudjelovali u istoj povredi na situaciju kao u ovom slučaju, koja se odnosila na različita društva koja su tvorila jednog poduzetnika tijekom drugog razdoblja povrede, treba smatrati da su, osobito u pogledu ovog pitanja, tužitelji mogli, u trenutku upravnog postupka koji je doveo do donošenja pobijane odluke, bolje osigurati svoju obranu da su imali na raspolaganju dovoljan rok za iznošenje svojeg stajališta.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1) Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Odluka Komisije od 30. lipnja 2011. o izmjeni Odluke Komisije C (2009) 8682 final od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori), poništava se.
            2. Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.


Presuda Suda od 19. ožujka 1991. # Francuska Republika protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet C-202/88.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 22. studenog 2011.#KHS AG protiv Winfried Schulte.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesarbeitsgericht Hamm - Njemačka.#Direktiva 2003/88/EZ.#Predmet C-214/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto prošireno vijeće) od 15. lipnja 2005. # Regione autonoma della Sardegna protiv Komisije Europskih zajednica. # Obrazloženje - Intervencija. # Predmet T-171/02.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 30. siječnja 2002. # max.mobil Telekommunikation Service GmbH protiv Komisije Europskih zajednica. # Dopuštenost - Obrazloženje. # Predmet T-54/99.


Presuda Suda od 15. listopada 2002. # Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM) (C-238/99 P), DSM NV i DSM Kunststoffen BV (C-244/99 P), Montedison SpA (C-245/99 P), Elf Atochem SA (C-247/99 P), Degussa AG (C-250/99 P), Enichem SpA (C-251/99 P), Wacker-Chemie GmbH i Hoechst AG (C-252/99 P) i Imperial Chemical Industries plc (ICI) (C-254/99 P) protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tržišno natjecanje - Obrazloženje - Novčane kazne. # Spojeni predmeti C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P do C-252/99 P i C-254/99 P.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 25. veljače 2016.#G.E. Security BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koje je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EEZ) br. 2658/87 – Zajednička carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura – Razvrstavanje robe – Tarifni brojevi 8517, 8521, 8531 i 8543 – Roba pod nazivom ,videomultiplekser’.#Predmet C-143/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      25. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EEZ) br. 2658/87 — Zajednička carinska tarifa — Kombinirana nomenklatura — Razvrstavanje robe — Tarifni brojevi 8517, 8521, 8531 i 8543 — Roba pod nazivom ‚videomultiplekser’“
      U predmetu C‑143/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 13. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 26. ožujka 2015., u postupku

         G. E. Security BV

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i E. Levits, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. E. Security BV, C. Bouwmeester i M. van de Leur, belastingadviseurs,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Gijzen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da se u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje tarifnih brojeva 8517, 8521, 8531 i 8543 Kombinirane nomenklature (u daljnjem tekstu: KN) iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1214/2007 od 20. rujna 2007. (SL L 286, str. 1.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 2658/87).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva G. E. Security BV (u daljnjem tekstu: G. E. Security) i Staatssecretaris van Financiën (Državni tajnik za financije) u vezi s tarifnim razvrstavanjem u KN‑u robe pod nazivom „videomultiplekser“.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), osnovano je konvencijom o osnivanju tog vijeća, zaključenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950. Harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS) koji je izradio WCO uspostavljen je Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćenom zajedno s Protokolom o njezinim izmjenama od 24. lipnja 1986. u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.). U skladu s njezinom završnom odredbom, potonja konvencija sastavljena je na engleskom i francuskom jeziku pri čemu su oba teksta jednako vjerodostojna.

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. te konvencije, svaka se ugovorna strana, među kojima je Europska unija, obvezuje uskladiti svoje carinske tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti sve njegove tarifne brojeve i podbrojeve, kao i pripadajuće brojčane oznake, bez dodavanja ili preinaka, i slijediti brojčani niz HS‑a. Svaka ugovorna stranka također se obvezuje primijeniti opća pravila za tumačenje Harmoniziranog sustava kao i sve napomene za odjeljke, poglavlja i podbrojeve HS‑a i da neće preinačiti opseg potonjih.

               5

               U Napomeni s objašnjenjem HS‑a o napomeni 4 odsjeka XVI. HS‑a, koja je istovjetna napomeni 4. odsjeka XVI. KN‑a navodi se da izraz „namijenjenih da zajedno pridonose jasno definiranoj funkciji“ obuhvaća samo strojeve i kombinacije strojeva nužne za izvršavanje funkcije koja je specifična funkcionalnoj jedinici kao cjelini, osim strojeva ili aparata koji imaju pomoćne funkcije i ne doprinose funkciji cjeline.

               6

               Pod naslovom „Funkcionalne jedinice“, Napomena s objašnjenjem HS‑a o napomeni 4 odsjeka XVI. glasi:
               „Ova napomena se primjenjuje kad se stroj (uključujući kombinaciju strojeva) sastoji od više pojedinačnih komponenti namijenjenih da zajedno pridonose jasno definiranoj funkciji koja je obuhvaćena jednim od tarifnih brojeva poglavlja 84. ili, češće, poglavlja 85. Činjenica da su, radi praktičnosti, te komponente međusobno odvojene ili povezane cijevima (za zrak, stlačeni plin, ulje, itd.), prijenosnim (transmisijskim) uređajima, električnim kabelima ili drugim uređajima, nije zapreka da se cjelinu razvrsta u tarifni broj koji odgovara funkciji te cjeline.
               U smislu ove napomene, izraz namijenjenih da zajedno pridonose jasno definiranoj funkciji obuhvaća samo strojeve i kombinacije strojeva nužne za izvršavanje funkcije koja je specifična funkcionalnoj jedinici kao cjelini, osim strojeva ili aparata koji imaju pomoćne funkcije i ne doprinose funkciji cjeline.
               Funkcionalne jedinice ove vrste, u smislu ove napomene, su:
               [...]

                        (13)

                        Dojavnici krađe koji se sastoje od, primjerice, izvora infracrvenog zračenja i fotoelektrične ćelije povezanih sa zvonom (br. 85.31).

                  Treba napomenuti da se dijelove koji ne ispunjavaju uvjete utvrđene napomenom 4 odsjeka XVI. razvrstava u odgovarajuće tarifne brojeve. To osobito vrijedi za sustave video nadzora zatvorenog kruga koji se sastoje od kombinacije promjenjivog broja televizijskih kamera i video monitora spojenih koaksijalnim kabelima s kontrolorom sustava, sklopkama, audio pločama/prijemnicima i, eventualno, strojevima za automatsku obradu podataka (za pohranjivanje podataka) i/ili magnetoskopima (za snimanje slike).“

               7

               Napomena s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 8521 glasi:
               „A. – Aparati za snimanje i kombinirani aparati za snimanje i reprodukciju slike
               Ovi aparati, kada su priključeni na televizijsku kameru ili televizijski prijemnik, snimaju električne impulse na nosač (analogni signali) ili analogne signale pretvorene u digitalni kod (ili kombinaciju tih signala) koji odgovaraju slici i zvuku koje primaju televizijska kamera ili prijemnik. Općenito govoreći, slika i zvuk snimaju se na istom mediju. Snimanje se može izvršiti magnetskim ili optičkim postupcima, a mediji za snimanje obično su diskovi ili kasete.
               Taj tarifni broj također obuhvaća aparate koji snimaju, često na magnetski disk, digitalni kod koji predstavlja video sliku i zvuk prenošenjem digitalnog koda s uređaja za automatsku obradu podataka (npr. digitalni video rekorder).
               Kod magnetskog snimanja na kasetu, slika i zvuk se snimaju na različite staze, dok se kod magnetskog snimanja na disk ti isti podaci snimaju kao magnetski kodovi ili točke na spiralnu stazu na površini diska.
               Kod optičkog snimanja, digitalni podaci koji predstavljaju sliku i zvuk laserski se zapisuju na disk.
               Video rekorderi koji primaju signale od televizijskog prijemnika također sadržavaju sustav kontrole koji omogućuje odabir željenog signala (ili kanala) iz frekvencijskog pojasa signala koje odašilje televizijski odašiljač.
               Kada se koriste za reprodukciju, ovi aparati pretvaraju snimku u video signale. Taj se signal odašilje ili postaji za odašiljanje ili televizijskom prijemniku.
               [...]“

               8

               Napomena s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 8531 glasi:
               „Uz iznimku aparata iz tarifnih brojeva 85.12 ili 85.30, ovaj tarifni broj obuhvaća sve električne aparate za zvučnu (zvona, zujala ili drugi zvučno upozorni uređaji) ili vizualnu signalizaciju (aparati za svjetlosnu signalizaciju, aparati za signalizaciju putem pomičnih grilja ili osvijetljenih brojeva, itd.) bilo da se njima ručno, kao što je slučaj s kućnim zvoncem, ili automatski upravlja kao što je slučaj s dojavnicima krađe.
               [...]
               Ovaj tarifni broj, među ostalim, uključuje:
               [...]

                        E)

                        Dojavnike krađe. Ti se aparati sastoje od detektorske jedinice i dojavne jedinice (zujala, zvona, vizualnog indikatora, itd.) koje prva jedinica automatski aktivira. Postoji nekoliko vrsta ovakvih aparata među kojima su:

                                 1)

                                 Dojavnici na električni kontakt kod kojih se alarmni sustav aktivira otvaranjem vrata, dodirivanjem ili kidanjem tankih žica koje su nevidljivo postavljene na stepenicama ili koračanjem po nekim lamelama parketa, itd.

                                 2)

                                 Kapacitivni dojavnici, koji se osobito koriste za sefove. Ti dojavnici funkcioniraju kao kondenzator; promjene u kapacitivnosti uzrokovane prilaženjem provalnika odražavaju se na električni krug, čime se tako aktivira dojavnik.

                                 3)

                                 Fotoelektrični dojavnici, kod kojih je snop (najčešće infracrvenih zraka) usmjeren na fotoelektričnu ćeliju; kada je taj snop prekinut u krugu fotoelektrične ćelije dolazi do promjene napona koja aktivira dojavnik.

                  [...]“

               9

               Napomena s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 8543 glasi:
               „Ovaj tarifni broj obuhvaća, osim ako nisu isključeni napomenama iz Odsjeka ili ovog poglavlja, sve električne strojeve i aparate koji nisu navedeni ni uključeni u druge tarifne brojeve poglavlja, niti su konkretnije obuhvaćeni bilo kojim tarifnim brojem drugog poglavlja (osobito poglavljima 84. ili 90.).
               Strojevima ili aparatima u smislu ovog tarifnog broja smatraju se električni uređaji koji imaju posebnu funkciju. Odredbe Napomene s objašnjenjem o tarifnom broju 84.79 koje se odnose na strojeve i aparate koji imaju posebnu funkciju primjenjuju se mutatis mutandis na strojeve i aparate iz ovog tarifnog broja.
               To su većinom sklopovi električnih uređaja ili dijelova (žarulje, transformatori, kondenzatori, prigušnice, otpornici, itd.) koji isključivo funkcioniraju uz pomoć električne struje. Međutim, ovaj tarifni broj također uključuje električne uređaje koji sadržavaju mehaničke naprave pod uvjetom da te naprave imaju samo sporednu ulogu u odnosu na ulogu električnih dijelova stroja ili uređaja.
               [...]“

         Pravo Unije

      Uredba br. 2658/87

               10

               Carinsko razvrstavanje robe uvezene u Uniju uređeno je KN‑om, kojim su preuzeti brojevi i podbrojevi HS‑a.

               11

               Članak 2. Uredbe br. 2658/87 određuje:
               „Integriranu tarifu Europskih zajednica, u daljnjem tekstu ,TARIC', koja udovoljava zahtjevima Zajedničke carinske tarife, statističkih podataka vanjske trgovine, gospodarske, poljoprivredne i drugih politika Zajednice koje se odnose na uvoz i izvoz robe, određuje Komisija.
               Tarifa se temelji na kombiniranoj nomenklaturi i uključuje:
               [...]

                        (d)

                        carinske stope i druga uvozna i izvozna davanja, uključujući izuzeća od plaćanja carine i povlaštene tarifne stope primjenjive na uvoz ili izvoz posebne robe;

                  [...]“

               12

               Na temelju članka 12. stavka 1. Uredbe br. 2658/87, Komisija svake godine Uredbom donosi cjelokupnu verziju KN‑a i odgovarajuće carinske stope u skladu s člankom 1. te uredbe, kako proizlazi iz mjera koje su usvojili Vijeće Europske unije ili Komisija. Ta se uredba primjenjuje od 1. siječnja sljedeće godine.

               13

               KN u svojem prvom dijelu sadržava glavu I. odsjek A, skup općih pravila za tumačenje te nomenklature koja su istovjetna općim pravilima za tumačenje HS‑a. Taj odjeljak određuje:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela.

                        1.

                        Naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja [...]

                  [...]“

               14

               Drugi dio KN‑a pod nazivom „Popis carinskih stopa“ sadržava odsjek XVI. pod naslovom „Strojevi i mehanički uređaji, električna oprema; njihovi dijelovi; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka; aparati za snimanje i reprodukciju televizijske slike i zvuka, njihovi dijelovi i pribor“.

               15

               Napomena 2. odsjeka XVI. KN‑a glasi kako slijedi:
               „Uzimajući u obzir napomenu 1 uz ovaj odsjek, napomenu 1. uz poglavlje 84 i napomenu 1. uz poglavlje 85, dijelove strojeva (osim dijelova proizvoda iz tarifnog broja 8484, 8544, 8545, 8546 ili 8547) razvrstava se prema sljedećim pravilima:

                        (a)

                        dijelove koji predstavljaju robu navedenu u bilo kojem tarifnom broju poglavlja 84 ili 85 (osim tarifnih brojeva 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8487, 8503, 8522, 8529, 8538 i 8548) u svim se slučajevima razvrstava u svoje odgovarajuće tarifne brojeve;

                        (b)

                        druge dijelove, prikladne za uporabu samo ili uglavnom za određenu vrstu stroja ili za više strojeva iz istog tarifnog broja (uključujući strojeve iz tarifnog broja 8479 ili 8543), razvrstava se s tim strojevima ili u tarifni broj 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8503, 8522, 8529 ili 8538, ovisno o slučaju. Međutim, dijelove koji su jednako prikladni za uporabu uglavnom s robom iz tarifnih brojeva 8517 i 8525 do 8528, razvrstava se u tarifni broj 8517;

                        (c)

                        sve se ostale dijelove razvrstava u tarifni broj 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8503, 8522, 8529 ili 8538 ako su primjenjivi ili, ako to nije moguće, u tarifni broj 8487 ili 8548.“

               16

               Napomena 3. odsjeka XVI. KN‑a predviđa:
               „Ako iz konteksta ne proizlazi drukčije, složene (kombinirane) strojeve koji se sastoje od dvaju ili više strojeva spojenih zajedno u cjelinu i druge strojeve konstruirane za obavljanje dvaju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju, razvrstava se kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju.“

               17

               Napomena 4. navedenog odjeljka glasi:
               „Kad se stroj (uključujući kombinaciju strojeva) sastoji od više pojedinačnih komponenti (neovisno jesu li odvojene ili su međusobno povezane cijevima, prijenosnim (transmisijskim) uređajima, električnim kabelima ili drugim uređajima) namijenjenih da zajedno pridonose jasno definiranoj funkciji koja je obuhvaćena jednim od tarifnih brojeva poglavlja 84 ili 85, tada se cjelinu razvrstava u tarifni broj koji odgovara toj funkciji.“

               18

               Odjeljak XVI. KN‑a sadržava poglavlje 85, naslovljeno „Električni strojevi i oprema, te njihovi dijelovi; aparati za snimanje ili reprodukciju zvuka, televizijski aparati za snimanje ili reprodukciju slike i zvuka i njihovi dijelovi i pribor“.

               19

               Tarifni broj 8517 koji je uključen u to poglavlje glasi:
               „Telefonski aparati, uključujući telefone za mobilne radiotelefonske mreže ili druge bežične mreže; ostali aparati za slanje ili primanje glasa, slike ili drugih podataka, uključujući aparate za komunikaciju u žičnoj ili bežičnoj mreži (kao što je lokalna mreža ili mreža širokog dosega), osim predajnika ili prijamnika iz tarifnog broja 8443, 8525, 8527 ili 8528.“

               20

               Tarifni broj 8521. glasi:
               „8521 Aparati za snimanje ili reprodukciju slike, neovisno sadrže li videoprijamnik ili ne:
               8521 10 – s magnetnom vrpcom
               8521 10 20 – – s magnetnom vrpcom širine ne veće od 1,3 cm i mogućnošću snimanja ili reprodukcije pri brzini vrpce ne većoj od 50 mm po sekundi
               8521 10 95 – – ostalo
               8521 90 00 – ostalo.“

               21

               Tarifni broj 8531 glasi:
               „8531 Električni aparati za zvučnu ili vizualnu signalizaciju (na primjer, zvona, sirene, indikacijske ploče, dojavnici krađe ili požara), osim onih iz tarifnog broja 8512 ili 8530
               8531 10 – dojavnici krađe ili požara i slični aparati:
               8531 10 30 – – vrsta koje se rabi u zgradama
               8531 10 95 – – ostalo
               [...]
               8531 90 – dijelovi:
               8531 90 20 – – aparata iz podbrojeva 8531 20 i 8531 80 20
               8531 90 85 – – ostalo.“

               22

               Što se tiče tarifnog broja 8543 KN‑a, on uključuje električne strojeve i aparate s posebnim funkcijama, nespomenute niti uključene na drugom mjestu u Poglavlju 85. KN‑a.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               23

               G. E. Security, društvo specijalizirano za prodaju zaštitnih sustava visoke tehnologije, razvilo je zaštitni sustav pod nazivom „videomultiplekser“.

               24

               Na svojoj internetskoj stranici društvo G. E. Security predstavlja videomultiplekser kao „digitalni video snimač“.

               25

               Videomultiplekser prodaje se isključivo poduzećima specijaliziranima za prodaju sigurnosnih uređaja i sustava za nadzor koja potrošačima pružaju sve usluge instalacije tih uređaja i sustava.

               26

               Videomultiplekser se koristi u sigurnosnim sustavima ili uređajima i sustavima za nadzor zgrada. Točnije rečeno, videomultiplekser je dio sustava video nadzora zatvorenog kruga na koji su priključene vanjske kamere i/ili vanjski senzori, kao što su detektori pokreta ili vatrodojavni detektori.

               27

               Videomultiplekser ima tri različite funkcije.

               28

               Kao prvo, videomultiplekser snima i reproducira sliku i zvuk tako što, s jedne strane, može primati signale koji dolaze s detektora kao i sliku i zvuk s kamera i reproducirati taj zvuk i sliku na monitorima.

               29

               U tu je svrhu videomultiplekser opremljen video i audio ulazima koji omogućuju istovremeno priključivanje do šesnaest kamera. Uz pomoć videomultipleksera kamere se mogu daljinski uključiti i isključiti te se s njima može upravljati na daljinu. Tako je moguće uvećati i smanjiti neke dijelove slike snimljene kamerama ili ih blokirati kako bi se snimalo samo u određene dane i sate u tjednu i/ili određene dijelove zgrade ili lokacije. Također se može zanemariti kretanje domaćih životinja u zgradi.

               30

               Videomultiplekser također ima video izlaze preko kojih ga se može priključiti na jedan ili više monitora na kojima se istovremeno može prikazivati slika s više kamera, kao i audio izlaz na koji se mogu priključiti pojačalo ili vanjski zvučnik. Videomultiplekser ne može, pak, primati televizijski signal.

               31

               S druge strane, videomultiplekser može na tvrdi disk pohranjivati snimke analogne i digitalne slike i zvuka s kamera i/ili signale s detektora. Te su snimke zaštićene kako bi se spriječilo da ih se slučajno izbriše ili prepravi. Snimke su pohranjene u posebnom formatu te ih se može reproducirati isključivo korištenjem videomultipleksera ili posebnog računalnog programa.

               32

               Kao drugo, videomultiplekser ima funkciju alarma. U tu svrhu ima integrirani alarm koji se može podesiti tako da kada detektirane kretnje, zvukovi ili signali to zahtijevaju, videomultiplekser aktivira uređaje koji odašilju zvučne ili svjetlosne signale i/ili signal upozorenja u obliku elektroničke pošte poslane nekolicini korisnika priključenih na sustav (primjerice policiji, vatrogasnoj službi, vlasniku zgrade ili zaštitarskom društvu).

               33

               Kao treće, videomultiplekser ima funkciju slanja i primanja podataka preko mreže. U tu je svrhu opremljen uređajima koji mu omogućuju slanje elektroničke pošte korisnicima sustava i/ili spajanje na internet, digitalne mreže ili na uređaj za automatsku obradu podataka.

               34

               Dana 14. listopada 2008. društvo G. E. Security je od nadležnog carinskog inspektora (u daljnjem tekstu: inspektor) zahtijevalo izdavanje obvezujućih tarifnih informacija za tri videomultipleksera. To je društvo zahtijevalo njihovo razvrstavanje u podbroj 8543 70 90 KN‑a ili u podbroj 8531 10 30 KN‑a, za koje su carine iznosile, redom, 3,7% i 2,2%.

               35

               Dopisom od 27. studenoga 2008. inspektor je tri videomultipleksera razvrstao kao „aparat[e] za snimanje ili reprodukciju slike“ iz podbroja 8521 90 00 KN‑a na koje se plaća carina u visini od 13,9%.

               36

               Društvo G. E. Security je protiv te odluke o razvrstavanju uložilo prigovor koji je inspektor odbio. To je društvo zatim podnijelo tužbu protiv te odluke pred Rechtbank te Haarlem (Sud u Haarlemu), koji je tužbu proglasio osnovanom i tri videomultipleksera razvrstao kao alarme koji se rabe u zgradama iz podbroja 8531 10 30 KN‑a.

               37

               Inspektor je uložio žalbu protiv te presude pred Gerechtshof Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu).

               38

               Taj je sud presudio da iako se videomultiplekser, s obzirom na svoje objektivne značajke i svojstva, može smatrati dijelom alarmnog sustava poput onoga iz tarifnog broja 8531 KN‑a, ipak ga se mora, na temelju Napomene 2. točke (a) odsjeka XVI. KN‑a, razvrstati u podbroj 8521 90 00 KN‑a.

               39

               Društvo G. E. Security je protiv presude Gerechtshofa Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) uložilo žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

               40

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li tarifne brojeve 8517, 8521, 8531 i 8543 Kombinirane nomenklature tumačiti na način da u neki od tih brojeva treba razvrstati proizvod poput videomultipleksera koji je razvijen kako bi bio sastavni dio sustava koji može analizirati slike i zvukove priključenih kamera i alarmnih senzora i koji, prema želji, snima, pohranjuje, obrađuje i na priključenom zaslonu reproducira te slike i zvukove i/ili, ako slike ili zvukovi za to daju povoda, šalje signal upozorenja u obliku poruke elektroničke pošte jednom ili više korisnika priključenih na sustav i/ili može upravljati uređajima koji daju zvučni ili svjetlosni signal?“

         O prethodnom pitanju

               41

               Najprije treba podsjetiti na to da je, kada je Sudu podnesen zahtjev za prethodnu odluku o tarifnom razvrstavanju, njegova uloga nacionalnom sudu razjasniti kriterije čija će provedba potonjem omogućiti da ispravno razvrsta u KN proizvode o kojima je riječ, a ne da sam provede to razvrstavanje, i to osobito zato što ne raspolaže svim informacijama koje su mu u tom smislu neophodne. Stoga je nacionalni sud u svakom slučaju u boljem položaju da to učini (vidjeti presudu Lukoyl Neftohim BurgasC‑330/13, EU:C:2014:1757, t. 27.).

               42

               Dakle, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku treba provesti razvrstavanje predmetnih proizvoda iz glavnog postupka u skladu s odgovorima koje Sud daje na pitanje koje mu je postavljeno.

               43

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, valja prije svega naglasiti da, s jedne strane, kao što to proizlazi iz točke 13. ove presude, opća pravila za tumačenje KN‑a predviđaju da se razvrstavanje robe vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, pri čemu naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje.

               44

               S druge strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora, odlučujući uvjet za razvrstavanje robe u carinsku tarifu u načelu treba tražiti na temelju njezinih osobina i objektivnih svojstava, kako su određeni tekstom tarifnog broja KN‑a i napomenama odjeljka ili poglavlja (vidjeti presudu Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Kad je riječ o napomenama s objašnjenjem HS‑a, valja dodati da su, iako nemaju obvezujuću snagu, važan instrument za osiguravanje jedinstvene primjene zajedničke carinske tarife te kao takve predstavljaju valjane elemente za njezino tumačenje (vidjeti u tom smislu presude Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, t. 25. i Agroferm, C‑568/11, EU:C:2013:407, t. 28.). Isto vrijedi i za Napomene s objašnjenjem KN‑a (vidjeti u tom smislu presude Develop Dr. Eisbein, C‑35/93, EU:C:1994:252-, t. 21., kao i British Sky Broadcasting Group i Pace, C‑288/09 i C‑289/09, EU:C:2011:248, t. 92.).

               46

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita u koji tarifni broj KN‑a, to jest 8517, 8521, 8531 ili 8543, treba razvrstati robu poput one pod nazivom „videomultiplekser“ o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               47

               U tom pogledu, iz samog teksta tarifnih brojeva 8517, 8521, 8531 i 8543 KN‑a i Napomena s objašnjenjem s tim u vezi proizlazi da je funkcija predmetne robe od odlučujuće važnosti za njezino razvrstavanje u jedan od tih brojeva.

               48

               Naime, navedenim tarifnim brojevima podrobno se opisuje funkcija koju obavlja roba koja je njima obuhvaćena. Tako se tarifni broj 8517 KN‑a odnosi na „aparat[e] za slanje ili primanje glasa, slike ili drugih podataka, uključujući aparate za komunikaciju u žičnoj ili bežičnoj mreži“. Tarifni broj 8521 KN‑a odnosi se na „[a]parat[e] za snimanje ili reprodukciju slike, neovisno sadrže li videoprijamnik ili ne“. Tarifni broj KN‑a odnosi se na „[e]lektričn[e] aparat[e] za zvučnu ili vizualnu signalizaciju (na primjer, zvona, sirene, indikacijske ploče, dojavnici krađe ili požara)“. Što se tiče tarifnog broja 8543 KN‑a, on označava „[e]lektrične strojeve i aparate s posebnim funkcijama, nespomenute niti uključene na drugom mjestu u Poglavlju [85. KN‑a]“.

               49

               U ovom slučaju nesporno je da videomultiplekser ima tri različite funkcije.

               50

               Iz opisa koji je dostavio sud koji je uputio zahtjev i koji je preuzet u točkama 28. do 31. ove presude proizlazi da videomultiplekser snima i reproducira sliku i zvuk, što odgovara tekstu iz tarifnog broja 8521 KN‑a.

               51

               Videomultiplekser također ima funkciju alarma kako je opisana u točki 32. ove presude, koja odgovara tekstu iz tarifnog broja 8531 KN‑a.

               52

               Videomultiplekser osim toga ima funkciju slanja i primanja podataka preko mreže, čiji opis iz točke 33. ove presude odgovara tekstu iz tarifnog broja 8517 KN‑a.

               53

               Međutim, napomena 3. odsjeka XVI. KN‑a, u koji spadaju tarifni brojevi 8517, 8521 i 8531 KN‑a, predviđa da se „strojeve konstruirane za obavljanje dviju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju, razvrstava [...] kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju“.

               54

               U ovom slučaju iz, redom, točaka 24. i 25. ove presude proizlazi, s jedne strane, da G. E. Security na svojoj internetskoj stranici predstavlja videomultiplekser kao „digitalni video snimač“ i da, s druge strane, prodaje videomultiplekser isključivo poduzećima specijaliziranima za prodaju sigurnosnih uređaja i sustava za nadzor.

               55

               Iz tih podataka, kao i iz opisa videomultipleksera koji je dostavio sud koji je uputio zahtjev, kako je preuzet u točkama 24. do 33. ove presude, proizlazi da je osnovna funkcija videomultipleksera, s obzirom na njegove objektivne značajke i svojstva kao i njegovu namjenu, snimanje i reprodukcija slike unutar sigurnosnog sustava i sustava za nadzor.

               56

               Kao što to ističu nizozemska vlada i Komisija, druge funkcije videomultipleksera, to jest funkcija alarma i mrežna funkcija, samo su sporedne funkcije koje imaju za svrhu poboljšati funkcioniranje sustava čiji je dio videomultiplekser.

               57

               Iz toga slijedi da KN treba tumačiti na način da se robu poput one pod nazivom „videomultiplekser“ o kojoj je riječ u glavnom postupku mora, ovisno o ocjeni svih činjenica od strane suda koji je uputio zahtjev kojima taj sud raspolaže, razvrstati u tarifni broj 8521 KN‑a.

               58

               To utvrđenje ne mogu dovesti u pitanje napomene 2. i 4. odsjeka XVI. KN‑a.

               59

               Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da se napomena 2. odsjeka XVI. KN‑a primjenjuje samo na tarifno razvrstavanje „dijelova strojeva“ (vidjeti presudu Data I/O, C‑297/13, EU:C:2014:331, t. 34.).

               60

               Budući da pojam „dio“, u smislu te napomene, njome nije definiran, Sud je, u interesu usklađene i jedinstvene primjene zajedničke carinske tarife, tom pojmu pokušao dati jedinstvenu definiciju koja je zajednička za sva poglavlja KN‑a (vidjeti u tom smislu presude HARK, C‑450/12, EU:C:2013:824, t. 37. i Rohm Semiconductor, C‑666/13, EU:C:2014:2388, t. 44.).

               61

               Iz sudske prakse Suda, koja je razvijena u vezi s tarifnim brojem 8473 KN‑a i napomene 2. točke (b) odsjeka XVI. KN‑a, proizlazi da pojam „dio“ podrazumijeva postojanje cjeline za čije funkcioniranje je on neophodan (vidjeti u tom smislu presudu Rohm Semiconductor, C‑666/13, EU:C:2014:2388, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               62

               Kako bi se neki proizvod moglo smatrati „dijelom“, nije dovoljno dokazati da bez tog proizvoda stroj ne može udovoljiti potrebama za koje je namijenjen. I dalje je potrebno dokazati da mehanički ili električni rad stroja o kojem je riječ ovisi o spomenutom proizvodu (vidjeti presudu Rohm Semiconductor, C‑666/13, EU:C:2014:2388, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               63

               U ovom slučaju, kao što proizlazi iz točke 26. ove presude, videomultiplekser se koristi u sigurnosnim uređajima i uređajima za nadzor zgrada te je, točnije rečeno, dio sustava video nadzora zatvorenog kruga.

               64

               Međutim, kao što ističu nizozemska vlada i Komisija, takav sustav također može funkcionirati i bez videomultipleksera. Naime, detektori koji se koriste u tom sustavu mogu obavljati svoju funkciju bez videomultipleksera. Osim toga, mehaničko i električno funkcioniranje tih aparata ne ovisi o videomultiplekseru.

               65

               Slijedom toga, videomultiplekser se ne može smatrati „di[jelom] stroja“ u smislu napomene 2. odsjeka XVI. KN‑a. Ta napomena stoga nije relevantna za razvrstavanje te robe u KN.

               66

               Kad je riječ o napomeni 4. odsjeka XVI. KN‑a, treba istaknuti da se, u skladu s njezinim tekstom, ta napomena isključivo primjenjuje na „stroj (uključujući kombinaciju strojeva) […] [koji/a se] sastoji od više pojedinačnih komponenti [...] namijenjenih da zajedno pridonose jasno definiranoj funkciji“.

               67

               U napomeni s objašnjenjem HS‑a o napomeni 4 odsjeka XVI. HS‑a, koja je istovjetna napomeni 4. odsjeka XVI. KN‑a, navodi se da izraz „namijenjenih da zajedno pridonose jasno definiranoj funkciji“ obuhvaća samo strojeve i kombinacije strojeva nužne za izvršavanje funkcije koja je specifična funkcionalnoj jedinici kao cjelini, osim strojeva ili aparata koji imaju pomoćne funkcije i ne pridonose funkciji cjeline.

               68

               U toj se napomeni navodi da sustavi video nadzora zatvorenog kruga koji se sastoje od kombinacije promjenjivog broja televizijskih kamera i video monitora spojenih koaksijalnim kabelima s kontrolorom sustava, sklopkama, audio pločama/prijemnicima i, eventualno, strojevima za automatsku obradu podataka (za pohranjivanje podataka) i/ili magnetoskopima (za snimanje slike) ne ispunjavaju uvjete utvrđene napomenom 4 odsjeka XVI. HS‑a i, stoga, identičnom napomenom KN‑a.

               69

               Međutim, u točkama 26. i 63. ove presude već je utvrđeno da je videomultiplekser dio takvog sustava video nadzora zatvorenog kruga. Napomena 4. odsjeka XVI. KN‑a stoga nije relevantna za razvrstavanje takve robe u KN.

               70

               Naposljetku, treba odbiti tvrdnju društva G. E. Security da videomultiplekser treba razvrstati u tarifni broj 8543 KN‑a.

               71

               Naime, iz tumačenja teksta navedenog tarifnog broja proizlazi da taj broj označava električne strojeve i aparate s posebnim funkcijama, nespomenute i neuključene na drugom mjestu u poglavlju [85. KN‑a]“. Stoga se proizvod može razvrstati u isti tarifni broj samo ako ga se ne može razvrstati u drugi tarifni broj tog poglavlja 85. Međutim, iz točke 57. ove presude proizlazi da to nije posrijedi u glavnom postupku.

               72

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da KN treba tumačiti na način da se robu poput one pod nazivom „videomultiplekser“ o kojoj je riječ u glavnom postupku mora, ovisno o ocjeni svih činjenica od strane suda koji je uputio zahtjev kojima taj sud raspolaže, razvrstati u tarifni broj 8521 KN‑a.

         Troškovi

               73

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1214/2007 od 20. rujna 2007., treba tumačiti na način da se robu poput one pod nazivom „videomultiplekser“ o kojoj je riječ u glavnom postupku mora, ovisno o ocjeni svih činjenica od strane suda koji je uputio zahtjev kojima taj sud raspolaže, razvrstati u tarifni broj 8521 te nomenklature.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: nizozemski


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 12. studenog 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-406/06.


Presuda Suda od 18. lipnja 2002.#Koninklijke Philips Electronics NV protiv Remington Consumer Products Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-299/99.


Presuda Suda od 11. studenog 1997. # Frits Loendersloot (F. Loendersloot Internationale Expeditie) protiv George Ballantine & Son Ltd i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Predmet C-349/95.


Presuda Suda (treće vijeće) 06. prosinca 2012.#Bundesrepublik Deutschland i Jörg-Detlef Müller protiv Karen Dittrich i drugi.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Bundesverwaltungsgericht.#Spojeni predmeti C-124/11, C-125/11 i C-143/11.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. ožujka 2011.#Gerardo Ruiz Zambrano protiv Office national de l’emploi (ONEm).#Zahtjev za prethodnu odluku: tribunal du travail de Bruxelles - Belgija.#Članak 20. UFEU-a.#Predmet C-34/09.


Presuda Suda od 24. listopada 1995. # Bayerische Motorenwerke AG protiv ALD Auto-Leasing D GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet C-70/93.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. rujna 2013.#Keramag Keramische Werke AG i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u – Dogovaranje povećanja cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija– Trajanje prekršaja – Prava na obranu – Pristup spisu – Mogućnost pripisati kažnjivo ponašanje.#Spojeni predmeti T-379/10 i T-381/10.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 11. rujna 2014.#Ronny Verest i Gaby Gerards protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio hof van beroep te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na prihod – Zakonodavstvo kojim se želi izbjeći dvostruko oporezivanje – Oporezivanje prihoda od nekretnina primljenih u državi članici koja nije država članica boravišta – Metoda izuzimanja uz pridržaj progresije u državi članici boravišta – Razlika u tretmanu nekretnina koje se nalaze u državi članici boravišta i onih u drugoj državi članici.#Predmet C‑489/13.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      11. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dohodak — Zakonodavstvo kojim se želi izbjeći dvostruko oporezivanje — Oporezivanje prihoda od nekretnina primljenih u državi članici koja nije država članica boravišta — Metoda izuzimanja uz pridržaj progresije u državi članici boravišta — Razlika u tretmanu nekretnina koje se nalaze u državi članici boravišta i onih u drugoj državi članici“
      U predmetu C‑489/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Antwerpen (Belgija), odlukom od 3. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 10. rujna 2013., u postupku

         Ronny Verest,

         Gaby Gerards

      protiv

         Belgische Staat,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux i M. Jacobs, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues i J.‑S. Pilczer, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Cordewener i W. Roels, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 63. UFEU‑a i 65. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, R. Veresta i G. Gerards i, s druge strane, Belgische Staat u vezi s poreznim tretmanom u Belgiji nekretnine koja se nalazi u Francuskoj.

         Pravni okvir

               3

               Članak 7. stavak 1. Zakonika o porezima na dohodak iz 1992. (code des impôts sur les revenus 1992, u daljnjem tekstu: ZPD 92) određuje:
               „Prihodi od nekretnina su:

                        1°

                        za nekretnine koje nisu izdane u najam:

                                 a)

                                 za imovinu smještenu u Belgiji:

                                          —

                                          katastarski prihod, kada je riječ o neizgrađenim nekretninama, materijalu i opremi koji su po prirodi ili namjeni nekretnina ili o nastambama iz članka 12. stavka 3.;

                                          —

                                          katastarski prihod uvećan za 40%, kada je riječ o drugoj imovini;

                                 b)

                                 za imovinu u inozemstvu: najamna vrijednost;

                  [...]“

               4

               Članak 13. ZPD‑a 92 navodi:
               „Što se tiče najamne vrijednosti, najamnine i koristi od najma nekretnina, neto prihod podrazumijeva bruto iznos prihoda umanjen za troškove održavanja i popravaka za:

                        —

                        40% za izgrađene nekretnine kao i za materijal i opremu koji su po prirodi ili namjeni nekretnina [...]

                  [...]“

               5

               Članak 155. ZPD‑a 92 predviđa:
               „Izuzeti se prihodi, u skladu s međunarodnim konvencijama za sprečavanje dvostrukog oporezivanja, uzimaju u obzir pri izračunu poreza, ali taj se porez umanjuje proporcionalno dijelu prihoda izuzetih iz ukupnog dohotka.
               [...]“

               6

               Članak 3. stavak 1. Konvencije između Francuske i Belgije o sprečavanju dvostrukog oporezivanja i utvrđivanju pravila uzajamne administrativne i pravne pomoći u području poreza na prihode, potpisane u Bruxellesu 10. ožujka 1964. (u daljnjem tekstu: Konvencija o sprečavanju dvostrukog oporezivanja), glasi kako slijedi:
               „Prihodi od nekretnina, uključujući i pripatke kao što su gospodarsko oruđe i zgrade ili stoka poljoprivrednih i šumskih poduzeća, oporezuju se samo u ugovornoj državi u kojoj se ta imovina nalazi.“

               7

               Članak 19. A stavci 2. i 4. Konvencije o sprečavanju dvostrukog oporezivanja navodi:
               „Dvostruko oporezivanje izbjegava se na sljedeći način:

                        A

                        što se tiče Belgije:

                  [...]
               2.   Prihodi osim onih iz gornjeg stavka 1. izuzeti su od belgijskih poreza spomenutih u članku 2. stavku 3. A ove konvencije kada je njihovo oporezivanje isključivo dodijeljeno Francuskoj.
               [...]
               4.   Bez obzira na prethodne odredbe, belgijski porezi iz ove konvencije mogu se na prihode koji su na temelju spomenute konvencije oporezivi u Belgiji zaračunati po stopi koja odgovara ukupnim prihodima oporezivima prema belgijskom zakonodavstvu.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da tužitelji u glavnom postupku imaju boravište u Belgiji, gdje se njihovi prihodi oporezuju. Nakon što su u kolovozu 2004. kupili nekretninu u Francuskoj, sljedeće godine podnijeli su poreznu prijavu koju su belgijska porezna tijela ispravila. Tužitelji su te ispravke osporavali te su pokrenuli postupak pred rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (prvostupanjski sud u Antwerpenu).

               9

               Nakon što im je tužba odbijena, tužitelji u glavnom postupku uputili su žalbu hof van beroep te Antwerpen (žalbeni sud u Antwerpenu).

               10

               Potonji sud smatra da se spor koji je pred njim pokrenut tiče poreznog tretmana u Belgiji nekretnine koja se nalazi u Francuskoj. U tom pogledu ističe da su, na temelju Konvencije o sprečavanju dvostrukog oporezivanja, prihodi od nekretnina oporezivi samo u državi u kojoj se imovina nalazi. To izuzimanje u pogledu Kraljevine Belgije prati pridržaj progresije na temelju kojeg se prihodi od nekretnina koje se nalaze u Francuskoj mogu uzeti u obzir prilikom izračuna porezne stope primjenjive na prihode oporezive u Belgiji.

               11

               Hof van beroep te Antwerpen također ističe da se prihod od imovine koja nije izdana u najam, a nalazi se u Belgiji, utvrđuje na osnovi katastarskog prihoda i da se hipotetski prihod od nekretnina na sličan način utvrđuje u Francuskoj. Međutim, u skladu s člankom 7. ZPD‑a 92, prihod od nekretnina koje nisu izdane u najam, a nalaze se u državi članici različitoj od Belgije, utvrđuje se samo ovisno o njihovoj najamnoj vrijednosti. Belgijski katastarski prihod i francuski katastarski prihod su usporedivi, ali je katastarski prihod općenito niži od najamne vrijednosti.

               12

               U svjetlu tih razmatranja, hof van beroep te Antwerpen odlučio je prekinuti postupak i postaviti sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 56. UEZ‑a oporezivanje u jednoj državi članici neiznajmljenih nekretnina koje se nalaze u drugoj državi članici uz primjenu druge osnovice, a ne na temelju njihovog lokalnog katastarskog prihoda, osobito u ovom slučaju kada je poznato da se lokalni katastarski prihod utvrđuje analogno kao belgijski katastarski prihod od belgijskih nekretnina?“

         O prethodnom pitanju

         Doseg pitanja

               13

               Valja podsjetiti da je, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sucu pruži koristan odgovor na temelju kojega će moći riješiti predmet u kojem vodi postupak. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja (presuda Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 31. i navedena sudska praksa).

               14

               Stoga, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, nacionalni propis o kojemu je riječ u glavnom postupku treba ocijeniti u njegovom činjeničnom i pravnom kontekstu kakav proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje.

               15

               Nesporno je da je u predmetu u glavnom postupku riječ o poreznom tretmanu prihoda od nekretnine koja nije izdana u najam, a koju su u Francuskoj stekli belgijski državljani, tužitelji u glavnom postupku. Na temelju Konvencije o sprečavanju dvostrukog oporezivanja sklopljene između tih dviju država članica, pripadajući prihodi od te nekretnine oporezuju se samo u Francuskoj. Međutim, odredba koja govori o „pridržaju progresije“ omogućuje belgijskim tijelima da vode računa o tim prihodima kako bi utvrdila poreznu stopu koja se primjenjuje samo na prihode oporezive u Belgiji.

               16

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da se pravila na temelju kojih se mogu utvrditi prihodi od nekretnina koje nisu izdane u najam razlikuju prema tome nalazi li se imovina u Belgiji ili u nekoj drugoj državi članici. Tako iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se u predmetu u glavnom postupku prihod od nekretnine koja nije izdana u najam, a smještena je u Francuskoj, utvrđuje ovisno o najamnoj vrijednosti čiji je iznos viši od katastarskog prihoda usporedive imovine smještene u Belgiji.

               17

               Dakle, imajući u vidu prethodno, valja utvrditi treba li članak 63. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivan propis države članice, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji prilikom primjene odredbe o progresivnosti sadržane u konvenciji o sprečavanju dvostrukog oporezivanja predviđa da se za utvrđivanje stope poreza na prihod prihodi od nekretnine koja nije izdana u najam, a nalazi se u drugoj državi članici, utvrđuju na temelju „najamne vrijednosti“, dok se prihodi od takve imovine koja se nalazi u prvoj državi članici utvrđuju na osnovi svojeg „katastarskog prihoda“, pri čemu je potonji prihod općenito niži od „najamne vrijednosti“.

         Postojanje ograničenja slobodnog kretanja kapitala

               18

               Valja odmah podsjetiti da na temelju ustaljene sudske prakse, u nedostatku mjera Europske unije za ujednačavanje ili usklađivanje, države članice ostaju nadležne utvrditi kriterije oporezivanja dohodaka i imovine kako bi, prema potrebi putem konvencija, uklonile dvostruko oporezivanje. U tom kontekstu države članice su slobodne, u okviru bilateralnih ugovora kojima je cilj izbjegavanje dvostrukog oporezivanja, odrediti vezujuće čimbenike radi raspodjele porezne nadležnosti (presuda Imfeld i Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, t. 41. kao i navedena sudska praksa).

               19

               Međutim, ta raspodjela porezne nadležnosti ne dopušta državama članicama primjenu mjera protivnih slobodama kretanja zajamčenima UFEU‑om. Naime, što se tiče izvršavanja ovlasti oporezivanja kako je dodijeljena u okviru bilateralnih ugovora radi sprečavanja dvostrukog oporezivanja, države članice dužne su postupiti prema pravilima Unije (presuda Imfeld i Garcet, EU:C:2013:822, t. 42.).

               20

               Iz toga proizlazi da je, pod uvjetom da poštuje slobode kretanja zajamčene Ugovorom, država članica radi oporezivanja prihoda fizičkih osoba slobodna predvidjeti metode procjene prihoda od nekretnine koja nije izdana u najam koje se razlikuju prema tome nalazi li se imovina u toj državi članici ili nekoj drugoj državi članici.

               21

               U tom pogledu valja podsjetiti da mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanja kapitala, uključuju one koje su takve prirode da odvraćaju rezidente neke države članice od ulaganja u nekretnine u drugim državama članicama (presuda Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 44.).

               22

               U slučaju kao što je onaj o kojemu je riječ u predmetu u glavnom postupku nesporno je da se prilikom utvrđivanja porezne stope primjenjive na prihode belgijskih rezidenata oporezive u Belgiji vodilo računa o svim njihovim prihodima od nekretnina. Također je nesporno da se prihod od imovine koja nije izdana u najam, a smještena je u Belgiji, utvrđuje s obzirom na katastarski prihod, čiji je iznos niži od najamne vrijednosti koja se primjenjuje radi utvrđivanja prihoda od takve imovine koja se nalazi u drugoj državi članici.

               23

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da iz tog razloga provjeri može li se na oporezive prihode belgijskih rezidenata vlasnika nekretnine koja nije izdana u najam, a nalazi se u državi članici različitoj od Belgije, primijeniti porezna stopa viša od one primjenjive na prihode spomenutih rezidenata koji u Belgiji raspolažu usporedivom imovinom.

               24

               Ako je to tako, propis kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku dovodi do razlike u tretmanu koja može odvratiti belgijske rezidente od ulaganja u nekretnine u državama članicama različitima od Belgije, a što bi moglo uzrokovati ograničenje slobodnog kretanja kapitala načelno zabranjeno člankom 63. UFEU‑a.

         Postojanje opravdanja ograničenja slobodnog kretanja kapitala

               25

               U skladu s člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a, članak 63. UFEU‑a ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju relevantne odredbe svojeg poreznog zakonodavstva kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja svojeg kapitala.

               26

               Ta se odredba, utoliko što predstavlja iznimku od slobodnoga kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti u smislu da je svako porezno zakonodavstvo koje uključuje razlikovanje poreznih obveznika prema mjestu boravišta ili državi u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s Ugovorom (vidjeti presudu Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Naime, iznimka predviđena navedenom odredbom je sama ograničena člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a, koji predviđa da nacionalne odredbe iz stavka 1. tog članka „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnoga kretanja kapitala i platnog prometa, kako je utvrđeno u članku 63.“ (vidjeti presudu Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, t. 56.).

               28

               Razlike u tretmanu dopuštene člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a moraju se tako razlikovati od diskriminacija zabranjenih stavkom 3. tog istog članka. Iz sudske prakse Suda proizlazi da, kako bi se nacionalni porezni propis mogao smatrati usklađenim s odredbama Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje kapitala, razlika u tretmanu koju previđa mora se odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili mora biti opravdana važnim razlogom u općem interesu (vidjeti presudu Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, t. 57.).

               29

               S jedne je strane u sporu u glavnom postupku nesporno da se na temelju konvencije o sprečavanju dvostrukog oporezivanja kao što je ona koja se primjenjuje u Belgiji prihodi od nekretnina koje se nalaze u Francuskoj ne oporezuju u Belgiji, dok su prihodi od nekretnina koje se nalaze u potonjoj državi članici uključeni u poreznu osnovicu. Međutim, ta konvencija omogućuje belgijskim tijelima da vode računa o tim prihodima od nekretnina koje se nalaze u Francuskoj kako bi, primjenom „pridržaja progresije“ predviđenog spomenutom konvencijom, utvrdila poreznu stopu koja se primjenjuje na prihode oporezive u Belgiji.

               30

               Valja istaknuti da iz sudske prakse Suda proizlazi da metoda izuzimanja uz „pridržaj progresije“ omogućava osiguravanje da prihode nekog poreznog obveznika koji su izuzeti u državi članici boravišta ta država članica ipak može uzeti u obzir kako bi primijenila pravilo o progresiji prilikom izračuna iznosa poreza na ostatak prihoda poreznog obveznika (u tom smislu vidjeti presudu Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, t. 47.).

               31

               Cilj je takvog propisa izbjeći da se u državi članici boravišta na oporezive prihode nekog poreznog obveznika koji je vlasnik nekretnine koja se nalazi u drugoj državi članici primijeni porezna stopa niža od one primjenjive na prihode poreznih obveznika koji su vlasnici usporedive imovine u državi članici boravišta.

               32

               U svjetlu tog cilja, položaj poreznih obveznika koji su nekretninu stekli u državi članici boravišta usporediv je s onim poreznih obveznika koji su takvu imovinu stekli u drugoj državi članici.

               33

               S druge strane, valja zaključiti da se belgijska vlada nije pozvala ni na jedan cilj u općem interesu koji bi mogao služiti kao opravdanje.

               34

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivan propis države članice kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da primjenom klauzule o progresiji sadržane u konvenciji o sprečavanju dvostrukog oporezivanja može imati za posljedicu višu stopu poreza na prihod zbog same činjenice da metoda utvrđivanja prihoda od nekretnina dovodi do toga da se prihodi od nekretnina koje nisu izdane u najam, a nalaze se u drugoj državi članici, procjenjuju na viši iznos od onih koji dolaze od takve imovine koja se nalazi u prvoj državi članici. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li to doista učinak propisa o kojemu je riječ u glavnom postupku.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivan propis države članice kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da primjenom klauzule o progresiji sadržane u konvenciji o sprečavanju dvostrukog oporezivanja može imati za posljedicu višu stopu poreza na prihod zbog same činjenice da metoda utvrđivanja prihoda od nekretnina dovodi do toga da se prihodi od nekretnina koje nisu izdane u najam, a nalaze se u drugoj državi članici, procjenjuju na viši iznos od onih koji dolaze od takve imovine koja se nalazi u prvoj državi članici. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li to doista učinak propisa o kojemu je riječ u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. studenog 2003.#Shield Mark BV protiv Joost Kist h.o.d.n. Memex.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 89/104/EEZ - Članak 2.#Predmet C-283/01.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 3. ožujka 2010.#Freistaat Sachsen (Allemagne) (T-102/07), MB Immobilien Verwaltungs GmbH i MB System GmbH & Co. KG (T-120/07) protiv Europske komisije.#Spojeni predmeti T-102/07 i T-120/07.


Presuda Suda od 17. studenog 1993. # Kazneni postupak protiv Wolf W. Meng. # Zahtjev za prethodnu odluku: Kammergericht Berlin - Njemačka. # Predmet C-2/91.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 12. listopada 2000. # Kraljevina Španjolska protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet C-480/98.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće prošireno vijeće) od 22. listopada 1996. # Foreningen af Jernskibs- og Maskinbyggerier i Danmark, Skibsværftsforeningen, Assens Skibsværft A/S, Burmeister & Wain Skibsværft A/S, Danyard A/S, Fredericia Skibsværft A/S, Odense Staalskibsværft A/S, Svendborg Værft A/S, Ørskov Christensens Staalskibsværft A/S i Aarhus Flydedok A/S protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet T-266/94.


Presuda Suda od 17. rujna 1980. # Philip Morris Holland BV protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet 730/79.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. veljače 2000. # Deutsche Post AG protiv Elisabeth Sievers (C-270/97) i Brunhilde Schrage (C-271/97). # Zahtjev za prethodnu odluku: Landesarbeitsgericht Niedersachsen - Njemačka. # Spojeni predmeti C-270/97 i C-271/97.


Presuda Suda od 6. svibnja 2003.#Libertel Groep BV protiv Benelux-Merkenbureau.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-104/01.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 27. rujna 2007.#Wilhelm Pelle i Ernst-Reinhard Konrad protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica.#Spojeni predmeti T-8/95 i T-9/95.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 8. srpnja 2008. # Lafarge SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-54/03.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. travnja 2010.#The Queen, na zahtjev Association of the British Pharmaceutical Industry protiv Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 2001/83/EZ - Članak 94.#Predmet C-62/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. prosinca 2010.#Land Baden-Württemberg protiv Metin Bozkurt.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Predmet C-303/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. svibnja 2011.#Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. protiv Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Zahtjev za prethodnu odluku: Sąd Najwyższy - Poljska.#Direktiva 2002/21/EZ.#Predmet C-410/09.


Presuda Suda od 13. ožujka 2001.#PreussenElektra AG protiv Schhleswag AG, uz sudjelovanje Windpark Reußenköge III GmbH i Land Schleswig-Holstein.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Kiel - Njemačka.#Državne potpore.#Predmet C-379/98.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. srpnja 2014. # BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet C-126/13 P.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 3. ožujka 2010. # Bundesverband deutscher Banken eV protiv Europske komisije. # Predmet T-163/05.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 28. listopada 2010.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#EFSJP.#Predmet T-227/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 06. rujna 2012.#Döhler Neuenkirchen GmbH protiv Hauptzollamt Oldenburg.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesfinanzhof.#Predmet C-262/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 12. srpnja 2007. # Gerolf Annemans protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Tržišno natjecanje - Prigovor nedopuštenosti - Nedopuštenost. # Predmet T-411/05.