title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. srpnja 2017.#Radosław Szoja protiv Sociálna poisťovňa i WEBUNG, s.r.o.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky.#Zahtjev za prethodnu odluku – Primjena sustavâ socijalne sigurnosti – Radnici migranti – Osoba koja obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene i samozaposlene osobe u dvjema različitim državama članicama – Određivanje primjenjivog zakonodavstva – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 13. stavak 3. – Uredba (EZ) br. 987/2009 – Članak 14. stavak 5.b – Članak 16. – Učinci odluka Administrativne komisije za koordinaciju sustavâ socijalne sigurnosti – Nedopuštenost.#Predmet C-89/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Primjena sustavâ socijalne sigurnosti – Radnici migranti – Osoba koja obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene i samozaposlene osobe u dvjema različitim državama članicama – Određivanje primjenjivog zakonodavstva – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 13. stavak 3. – Uredba (EZ) br. 987/2009 – Članak 14. stavak 5.b – Članak 16. – Učinci odluka Administrativne komisije za koordinaciju sustavâ socijalne sigurnosti – Nedopuštenost”
      U predmetu C‑89/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike), odlukom od 28. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 15. veljače 2016., u postupku

         Radosław Szoja

      protiv

         Sociálna poisťovňa,

      uz sudjelovanje:

         WEBUNG, s.r.o.,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               –

               za češku vladu, J. Vláčil i M. Smolek, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, C. S. Schillemans, M. Noort i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 3. i članka 72. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1. i ispravak SL 2004., L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba), članaka 14. i 16. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe br. 883/2004 (SL 2009., L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.), kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012 (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba) te članka 34. stavaka 1. i 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora koji Radosław Szoja, poljski državljanin koji obavlja djelatnost u svojstvu samozaposlene osobe na državnom području Republike Poljske i u svojstvu zaposlene osobe na državnom području Slovačke Republike, vodi protiv Sociálne poisťovňe (Zavod za socijalno osiguranje, Slovačka; u daljnjem tekstu: slovački zavod za socijalno osiguranje) u vezi s njegovim neprijavljivanjem u sustav zdravstvenog i mirovinskog osiguranja te osiguranja za slučaj nezaposlenosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

         Osnovna uredba

               3

               Uvodne izjave 1., 15., 17. i 45. Osnovne uredbe glase:

                        „(1)

                        Pravila koordinacije nacionalnih sustava socijalne sigurnosti obuhvaćena su u okviru slobodnog kretanja osoba i trebala bi doprinijeti poboljšanju njihova životnog standarda i uvjeta zapošljavanja.

                  […]

                        (15)

                        Potrebno je da se na osobe koje se kreću unutar Zajednice primjenjuje sustav socijalne sigurnosti samo jedne države članice kako bi se izbjeglo preklapanje odredbi nacionalnog zakonodavstva koje se primjenjuju i teškoće koje bi iz toga mogle proizaći.

                  […]

                        (17)

                        Kako bi se zajamčilo pravo jednakog postupanja svim osobama zaposlenim na državnom području države članice što je učinkovitije moguće, primjereno je kao opće pravilo odrediti kao primje[nj]ivo zakonodavstvo države članice u kojoj osoba na koju se to odnosi obavlja svoju djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba.

                  […]

                        (45)

                        Budući da cilj predloženog djelovanja, to jest usklađivanje mjera kojima se jamči mogućnost učinkovitog ostvarivanja prava slobodnog kretanja osoba, države članice ne mogu dostatno ostvariti te bi se on stoga zbog opsega i učinaka tog djelovanja mogao bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti kako je predviđeno člankom 5. Ugovora. […]”

               4

               Člankom 1. te uredbe propisano je:
               „U smislu ove Uredbe:

                        (a)

                        ‚djelatnost zaposlene osobe’ znači bilo koja djelatnost ili istovjetna situacija koja se takvom smatra u svrhu primjene zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti države članice u kojoj postoji takva djelatnost ili istovjetna situacija;

                        (b)

                        ‚djelatnost samozaposlene osobe’ znači bilo koja djelatnost ili istovjetna situacija koja se takvom smatra u svrhu primjene zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti države članice u kojoj postoji takva djelatnost ili istovjetna situacija;

                  […]

                        (l)

                        ‚zakonodavstvo’ znači, za svaku državu članicu, zakoni, propisi i druge zakonske odredbe te sve druge provedbene mjere koje se odnose na grane socijalne sigurnosti obuhvaćene člankom 3. stavkom 1.

                  […]

                        (n)

                        ‚Administrativna komisija’ znači komisija iz članka 71.;

                  […]”

               5

               Člankom 11. stavkom 1. navedene uredbe predviđeno je:
               „Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.”

               6

               Člankom 13. stavcima 1. i 3. Osnovne uredbe određuje se:
               „1.   Na osobu koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih, primjenjuje se:
               […]
               3.   Na osobu koja inače obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene i samozaposlene osobe u različitim državama članicama primjenjuje se zakonodavstvo države članice u kojoj obavlja djelatnost kao zaposlena osoba ili, ako obavlja takvu djelatnost u dvije ili više država članica, zakonodavstvo određeno prema stavku 1.”

               7

               Pod naslovom „Odstupanja od članaka od 11. do 15.”, u članku 16. te uredbe određuje se:
               „1.   Dvije ili više država članica, nadležna tijela tih država članica ili službe koje su ta tijela odredila mogu zajedničkim dogovorom predvidjeti izuzetke od članaka od 11. do 15. u interesu određenih osoba ili kategorija osoba.
               2.   Osoba koja prima mirovinu ili mirovine na temelju zakonodavstva jedne ili više država članica i koja boravi u drugoj državi članici može na svoj zahtjev biti izuzeta od primjene zakonodavstva potonje države, pod uvjetom da se to zakonodavstvo na nju ne primjenjuje zbog obavljanja djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe.”

               8

               Članak 72. te uredbe glasi:
               „Administrativna komisija:

                        (a)

                        rješava administrativna pitanja i pitanja tumačenja koja proizlaze iz odredbi ove Uredbe ili odredbi provedbene uredbe, ili iz sklopljenih ugovora ili sporazuma sklopljenih u skladu s njima, ne dovodeći u pitanje prava određenih tijela, ustanova ili osoba da koriste postupke i sudove predviđene zakonodavstvom država članica, ovom Uredbom ili Ugovorom;

                  […]”

         Provedbena uredba

               9

               U izvornoj verziji članka 14. stavka 5. točke (b) Uredbe br. 987/2009 bilo je predviđeno:
               „Za potrebe primjene članka 13. stavka 1. osnovne uredbe, osoba koja ‚inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvije ili više država članica’ posebno se odnosi na osobu koja:
               […]

                        (b)

                        stalno obavlja različite djelatnosti naizmjence, s iznimkom graničnih djelatnosti, u dvije ili više država članica, bez obzira na učestalost ili redovitost izmjene faza obavljanja djelatnosti.”

               10

               Člankom 14. stavcima 5., 5.b i 8. Provedbene uredbe predviđeno je:
               „5.   Za potrebe primjene članka 13. stavka 1. osnovne uredbe, osoba koja ‚inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih’ odnosi se na osobu koja istodobno, ili naizmjenično, za isto poduzeće ili poslodavca ili više poduzeća ili poslodavaca, obavlja jednu ili više zasebnih djelatnosti u jednoj ili više država članica.
               […]
               5.b   Marginalne djelatnosti se zanemaruju za potrebe određivanja primje[nj]ivog zakonodavstva na temelju članka 13. osnovne Uredbe. Članak 16. provedbene Uredbe primjenjuje se na sve slučajeve na temelju ovog članka.
               […]
               8.   Za potrebe primjene članka 13. stavaka 1. i 2. osnovne uredbe, ‚znatan dio djelatnosti zaposlene ili samozaposlene osobe’ koja se obavlja u državi članici označava količinski značajan dio svih djelatnosti zaposlene osobe ili samozaposlene osobe, s time da to ne mora nužno biti glavni dio tih djelatnosti.
               […]”

               11

               Članak 16. Provedbene uredbe propisuje:
               „1.   Osoba koja obavlja djelatnost u dvije ili više država članica o tome obavještava ustanovu koju je imenovalo nadležno tijelo države članice boravišta.
               2.   Ustanova mjesta boravišta koja je na taj način imenovana bez odlaganja odlučuje koje se zakonodavstvo primjenjuje na dotičnu osobu, uzimajući u obzir članak 13. osnovne uredbe i članak 14. provedbene uredbe. Ta je prva odluka privremene naravi. O svojoj privremenoj odluci ustanova obavještava ustanovu imenovanu u svakoj državi članici u kojoj se djelatnost obavlja.
               3.   Privremena odluka o zakonodavstvu koje se primjenjuje predviđena stavkom 2. postaje konačnom u roku od dva mjeseca od trenutka kad su ustanove što su ih imenovala nadležna tijela država članica o njoj obaviještene u skladu sa stavkom 2., osim ako konačna odluka o zakonodavstvu već nije donesena na temelju stavka 4. ili ako barem jedna od dotičnih ustanova ne obavijesti ustanovu imenovanu od strane nadležnog tijela države članice boravišta do kraja tog dvomjesečnog razdoblja da još uvijek ne može prihvatiti odluku ili da o tome ima drukčiji stav.
               4.   Kada je zbog dvojbe o odluci o zakonodavstvu koje se primjenjuje potrebno da ustanove ili tijela dviju ili više država članica stupe u kontakt, zakonodavstvo koje se primjenjuje na dotičnu osobu se, na zahtjev jedne ili više ustanova određenih od strane nadležnih tijela dotičnih država članica ili samih nadležnih tijela, određuje sporazumno, uzimajući u obzir članak 13. osnovne uredbe i odgovarajuće odredbe članka 14. provedbene uredbe.
               […]
               5.   Nadležna ustanova one države članice za čije je zakonodavstvo određeno da će se primijeniti, bilo privremeno ili konačno, bez odlaganja obavještava dotičnu osobu.
               6.   Ako dotična osoba ne dostavi informacije iz stavka 1., ovaj se članak primjenjuje na inicijativu ustanove koju je imenovalo nadležno tijelo u državi članici boravišta čim bude obaviještena o situaciji te osobe, moguće posredstvom druge dotične ustanove.”

         Slovačko pravo

               12

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) zákona č. 461/2003 Z. z. o sociálnom poistení (Zakon br. 461/2003 Zb. z. o socijalnoj sigurnosti, u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o socijalnoj sigurnosti):
               „U smislu ovog zakona, osim ako nije drukčije određeno posebnom odredbom ili međunarodnim ugovorom koji je po pravnoj snazi iznad zakonâ Slovačke Republike, djelatnost zaposlene osobe znači djelatnost koja proizlazi iz pravnog odnosa koji daje

                        (a)

                        pravo na plaću na ime djelatnosti zaposlene osobe na temelju posebne odredbe, osim dohotka u naravi koji se temelji na prethodnom pravnom odnosu na osnovi kojeg je nastalo pravo na plaću na ime djelatnosti zaposlene osobe na temelju posebne odredbe i koji se odobrava iz sredstava socijalnog fonda,

                  […]”

               13

               Članak 4. stavak 1. Zakona o socijalnoj sigurnosti propisuje:
               „Ako ovim zakonom nije drukčije određeno, zaposleni radnik za potrebe zdravstvenog i mirovinskog osiguranja te osiguranja za slučaj nezaposlenosti znači fizička osoba u pravnom odnosu koji joj daje pravo na redovitu mjesečnu plaću u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) i stavaka 2. i 3. […]”

               14

               Člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Zakona o socijalnoj sigurnosti predviđeno je:
               „U smislu ovog zakona poslodavac znači:
               […]

                        (c)

                        za fizičku osobu koja obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) i stavaka 2. i 3.
                        1.   Fizička osoba koja je dužna radniku isplatiti plaću iz članka 3. stavka 1. točke (a) i stavaka 2. i 3. i koja ima prebivalište u drugoj državi članici Europske unije ili državi koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, poput Slovačke Republike, ili na državnom području Švicarske Konfederacije ili u državi s kojom je Slovačka Republika sklopila međunarodni ugovor koji je po pravnoj snazi iznad zakonâ Slovačke Republike, ili
                        2.   Pravna osoba koja je dužna radniku isplatiti plaću iz članka 3. stavka 1. točke (a) i stavaka 2. i 3. i čije se sjedište ili sjedište njezine poslovne jedinice nalazi u državi članici Europske unije ili državi koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, ili na državnom području Švicarske Konfederacije ili u državi s kojom je Slovačka Republika sklopila međunarodni ugovor koji je po pravnoj snazi iznad zakonâ Slovačke Republike.”

               15

               U skladu s člankom 14. stavkom 1. točkom (a) Zakona o socijalnoj sigurnosti:
               „Obveznom zdravstvenom osiguranju podliježu:

                        (a)

                        zaposleni radnik iz članka 4. stavka 1. […]”

               16

               Člankom 15. stavkom 1. točkom (c) Zakona o socijalnoj sigurnosti određuje se:
               „Obveznom mirovinskom osiguranju podliježu:

                        (a)

                        zaposleni radnik iz članka 4. stavaka 1. i 2. […]”

               17

               U skladu s člankom 19. stavkom 1. točkom (c) Zakona o socijalnoj sigurnosti:
               „Obveznom osiguranju za slučaj nezaposlenosti podliježe zaposleni radnik koji podliježe obveznom zdravstvenom osiguranju, osim ako zakonom nije drukčije propisano.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               R. Szoja poljski je državljanin i, kako proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva, u Poljskoj obavlja djelatnost kao samozaposlena osoba, a u Slovačkoj kao zaposlena osoba gdje je od 1. veljače 2013. upisan u nacionalni registar osiguranika.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da iz korespondencije između Zakłada Ubezpieczeń Społecznych (nositelj socijalnog osiguranja u Poljskoj, u daljnjem tekstu: poljski nositelj socijalnog osiguranja) i slovačkog zavoda za socijalno osiguranje proizlazi da je, s obzirom na to da tužitelj u Poljskoj ima prebivalište i da ondje obavlja određenu djelatnost, taj nositelj socijalnog osiguranja odlučio da se od 1. srpnja 2012. na njega primjenjuju poljski propisi u području socijalnog osiguranja, i to u skladu s člankom 13. stavkom 3. Osnovne uredbe i člankom 14. stavkom 5. točke (b) Provedbene uredbe.

               20

               Tu odluku poljski je nositelj socijalnog osiguranja obrazložio time da je djelatnost koju R. Szoja obavlja na području Slovačke sporedna.

               21

               To je tijelo zatim 22. travnja 2013. u skladu s člankom 16. stavkom 3. Provedbene uredbe obavijestilo slovački zavod za socijalno osiguranje o tome da se na R. Szoju od 1. veljače 2013. primjenjuje poljsko zakonodavstvo.

               22

               Slovački zavod za socijalno osiguranje nije osporavao tu privremenu odluku o primjenjivom zakonodavstvu pa je ona postala konačna u skladu s člankom 16. stavkom 3. Provedbene uredbe.

               23

               Slijedom toga, taj je zavod odlučio da od 1. veljače 2013. R. Szoja više nije obvezno osiguran preko svojeg slovačkog poslodavca u pogledu zdravstvenog i mirovinskog osiguranja i osiguranja za slučaj nezaposlenosti.

               24

               Tu je odluku potvrdilo žalbeno tijelo slovačkog zavoda za socijalno osiguranje.

               25

               Protiv presude Krajskog súda v Žiline (Okružni sud u Žilini, Slovačka) od 3. prosinca 2014., R. Szoja uložio je dana koji nije preciziran žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev.

               26

               Kako navodi sud koji je uputio zahtjev, poljski je nositelj socijalnog osiguranja ispitao situaciju R. Szoje na osnovi članka 14. stavka 5. točke (b) Provedbene uredbe pa je radi donošenja odluke o njegovu statusu primijenio članak 13. stavak 1. Osnovne uredbe.

               27

               Međutim, taj sud smatra da se članak 13. stavak 1. Osnovne uredbe odnosi samo na djelatnosti zaposlenih osoba dok se ovdje radi o državljaninu koji obavlja djelatnost i kao zaposlena i kao samozaposlena osoba u različitim državama članicama pa bi poveznica za određivanje mjerodavnog prava trebala biti mjesto u kojem dotična osoba obavlja znatan dio svoje djelatnosti u skladu s člankom 14. stavkom 8. Provedbene uredbe.

               28

               Nadalje, iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da se slovački zavod za socijalno osiguranje nije pozvao na poseban sporazum koji odstupa od odredbi članka 13. Osnovne uredbe, a koji bi se temeljio na njezinu članku 16.

               29

               U tim okolnostima, Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se članak 13. stavak 3. [Osnovne uredbe], u vezi s člankom 34. stavcima 1. i 2. [Povelje] kojima se predviđaju prava iz socijalne sigurnosti i pravo na socijalne službe, u okolnostima spora iz glavnog postupka, ne vodeći računa o pojašnjenjima iz članka 14. [Provedbene uredbe], pa stoga i bez mogućnosti primjene članka 16. navedene uredbe, tumačiti na način da kraće trajanje radnog vremena ili smanjeni iznos zaposlenikovih primanja ne utječe na izbor primjenjivog nacionalnog prava u slučaju kad on istodobno radi u svojstvu zaposlene i samozaposlene osobe, ili drugim riječima, da se navedeni članak 14. Provedbene uredbe ne primjenjuje na tumačenje članka 13. stavka 3. Osnovne uredbe?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje: ako postoji sukob između primjene dviju uredbi, to jest između Osnovne i Provedbene uredbe, što su u konkretnom slučaju [Osnovna uredba] i [Provedbena uredba], može li nacionalni sud njihove odredbe ocjenjivati na temelju njihove pravne snage, to jest na temelju njihova hijerarhijskog položaja u pravu Unije?

                        3.

                        Može li se tumačenje odredbi Osnovne uredbe koje je dala Administrativna komisija u smislu članka 72. Osnovne uredbe, smatrati obvezujućim tumačenjem institucije Europske unije od kojeg nacionalni sud ne može odstupiti, što istodobno priječi postavljanje prethodnog pitanja ili se pak radi samo o jednom od dopuštenih tumačenja prava Unije koje nacionalni sud mora uzeti u obzir kao jedan od čimbenika na kojima temelji svoju odluku?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               30

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 13. stavak 3. Osnovne uredbe u vezi s člankom 34. stavcima 1. i 2. Povelje tumačiti neovisno o člancima 14. i 16. Provedbene uredbe.

               31

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je na Sudu da u okviru postupka suradnje između njega i nacionalnih sudova, uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi i, s tim u vezi, Sud prema potrebi treba preoblikovati pitanja koja su mu upućena (presuda od 18. svibnja 2017., Lahorgue, C‑99/16, EU:C:2017:391, t. 21.).

               32

               Zato valja istaknuti da s obzirom na činjenice u glavnom postupku, kako su opisane u odluci o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, ne treba uzeti u obzir izvorni tekst članka 14. stavka 5. točke (b) Provedbene uredbe, nego onaj iz njezina članka 14. stavka 5.b.

               33

               Slijedom toga, prvo pitanje treba shvatiti tako da se odnosi na to treba li članak 13. stavak 3. Osnovne uredbe tumačiti na način da radi određivanja primjenjivog nacionalnog zakonodavstva na temelju te odredbe na osobu poput tužitelja u glavnom postupku koja inače obavlja djelatnost i kao zaposlena i kao samozaposlena osoba u različitim državama članicama valja uzeti u obzir zahtjeve navedene u članku 14. stavku 5.b i članku 16. Provedbene uredbe.

               34

               Kako proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 45. Osnovne uredbe njezin je cilj osigurati koordinaciju nacionalnih sustava socijalne sigurnosti država članica kako bi se jamčilo učinkovito ostvarivanje slobode kretanja osoba i tako doprinijelo poboljšanju životnog standarda i uvjeta zapošljavanja osoba koje se kreću unutar Unije.

               35

               Članak 11. stavak 1. Osnovne uredbe izražava načelo jednog primjenjivog zakonodavstva na temelju kojeg osobe na koje se ta uredba primjenjuje podliježu zakonodavstvu samo jedne države članice. Cilj je tog načela izbjeći poteškoće do kojih može doći zbog istodobne primjene nekoliko nacionalnih zakonodavstava i ukloniti nejednaka postupanja do kojih za osobe koje se kreću unutar Unije može doći zbog djelomičnog ili potpunog kumuliranja primjenjivih zakonodavstava (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2006., Piatkowski, C‑493/04, EU:C:2006:167, t. 21.).

               36

               U prvom slučaju koji se navodi u članku 13. stavku 3. Osnovne uredbe, a koji se tiče određivanja primjenjivog nacionalnog zakonodavstva za osobu koja inače obavlja djelatnost kao osoba u jednoj državi članici i kao samozaposlena osoba u drugoj državi članici, na nju se primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj obavlja djelatnost kao zaposlena osoba.

               37

               Zato u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj nije sporno da R. Szoja istodobno obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u Slovačkoj i kao samozaposlena osoba u Poljskoj, treba smatrati da je on obuhvaćen prvim slučajem iz članka 13. stavka 3. Osnovne uredbe.

               38

               Slijedom toga, u članku 14. stavku 5.b Provedbene uredbe, koja ima za cilj utvrditi detaljna pravila za primjenu Osnovne uredbe, predviđeno je da se sporedne djelatnosti ne uzimaju u obzir radi određivanja primjenjivog zakonodavstva na temelju članka 13. Osnovne uredbe.

               39

               U tom pogledu, kao što je naglašeno u točkama 20. i 22. ove presude, iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je prema odluci poljskog nositelja socijalnog osiguranja djelatnost koju R. Szoja obavlja na području Slovačke sporedna i da je odluka o primjenjivom zakonodavstvu postala konačna u skladu s člankom 16. stavkom 3. Provedbene uredbe.

               40

               Zato odluku o tome koje je zakonodavstvo primjenjivo na osobu poput R. Szoje, koji inače obavlja djelatnost i kao zaposlena i kao samozaposlena osoba u različitim državama članicama, treba donijeti na temelju članka 13. stavka 3. Osnovne uredbe, vodeći računa o članku 14. stavku 5.b Provedbene uredbe prema kojem se sporedne djelatnosti ne uzimaju u obzir.

               41

               Nadalje, valja podsjetiti da iz članka 14. stavka 5.b Provedbene uredbe proizlazi da se njezin članak 16. primjenjuje na sve slučajeve predviđene u navedenom članku 14. Prema tome, u slučaju poput onog u glavnom postupku, valja uzeti u obzir i članak 16. navedene uredbe koji uređuje postupak radi određivanja primjenjivog zakonodavstva u skladu s člankom 13. Osnovne uredbe.

               42

               U tom pogledu, valja podsjetiti da su kolizijska pravila predviđena Osnovnom uredbom prinudne naravi za države članice i da se ne može dopustiti da im se osiguranici iz sustava socijalne sigurnosti koji su u području njihove primjene mogu suprotstaviti na način da odaberu opciju isključenja njihove primjene (vidjeti u tom smislu presudu od 14. listopada 2010., van Delft i dr., C‑345/09, EU:C:2010:610, t. 52.).

               43

               Što se pak tiče dvojbi nacionalnog suda u pogledu članka 34. Povelje, važno je naglasiti da taj članak nema utjecaj na prethodna razmatranja, s obzirom na to da nijedna odredba tog članka ne dovodi do promjene zaključka o mjerodavnosti članaka 14. i 16. Provedbene uredbe u glavnom predmetu.

               44

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da se članak 13. stavak 3. Osnovne uredbe treba tumačiti na način da radi određivanja primjenjivog nacionalnog zakonodavstva na temelju te odredbe za osobu poput tužitelja u glavnom postupku koji inače obavlja djelatnost i kao zaposlena i kao samozaposlena osoba u različitim državama članicama valja uzeti obzir zahtjeve navedene u članku 14. stavku 5.b i članku 16. Provedbene uredbe.

         Drugo pitanje

               45

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Treće pitanje

               46

               Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 72. Osnovne uredbe tumačiti na način da odluke Administrativne komisije imaju obvezujući karakter.

               47

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode (rješenje od 20. srpnja 2016., Stanleybet Malta i Stoppani, C‑141/16, neobjavljeno, EU:C:2016:596, t. 6. i navedena sudska praksa).

               48

               Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da potreba tumačenja prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da nacionalni sud odredi činjenični i pravni okvir pitanja koja postavlja ili da barem iznese činjenične okolnosti na kojima se ta pitanja temelje. U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje moraju biti navedeni točni razlozi koji su naveli nacionalni sud da postavi pitanje tumačenja prava Unije i da ocijeni nužnim postaviti prethodno pitanje Sudu (rješenje od 20. srpnja 2016., Stanleybet Malta i Stoppani, C‑141/16, neobjavljeno, EU:C:2016:596, t. 7. i navedena sudska praksa).

               49

               U tom pogledu valja istaknuti da podaci sadržani u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje služe ne samo tomu kako bi Sud mogao pružiti korisne odgovore, nego i kako bi vlade država članica i druge zainteresirane osobe mogle podnijeti očitovanja u skladu s člankom 23. Statuta Suda Europske unije. Sud treba paziti na to da se očuva navedena mogućnost, uzimajući u obzir činjenicu da se na temelju te odredbe zainteresiranim osobama dostavljaju samo odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku (rješenje od 20. srpnja 2016., Stanleybet Malta i Stoppani, C‑141/16, neobjavljeno, EU:C:2016:596, t. 10. i navedena sudska praksa).

               50

               U ovom slučaju mora se utvrditi da treće pitanje ne ispunjava te zahtjeve, s obzirom na to da se u odluci o upućivanju zahtjeva ne navodi dovoljno činjeničnih elemenata u vezi s postojanjem točno određene odluke Administrativne komisije i njezinu mogućem utjecaju na glavni predmet. Prema tome, Sud ne raspolaže elementima u vezi s razlozima zbog kojih je traženo tumačenje prava Unije nužno za davanje odgovora na to pitanje. U tim okolnostima, države članice i druge zainteresirane osobe u smislu članka 23. Statuta Suda Europske unije nisu se mogle korisno očitovati o tom pitanju ili pak samo vrlo šturo.

               51

               S obzirom na prethodna razmatranja, treba zaključiti da je treće pitanje nedopušteno.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. treba tumačiti na način da radi određivanja primjenjivog nacionalnog zakonodavstva na temelju te odredbe za osobu poput tužitelja u glavnom postupku koji inače obavlja djelatnost i kao zaposlena i kao samozaposlena osoba u različitim državama članicama valja uzeti obzir zahtjeve navedene u članku 14. stavku 5.b i članku 16. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe br. 883/2004, kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 11. prosinca 2014.#Cruz & Companhia Lda protiv Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP) i Caixa Central – Caixa Central de Crédito Agrícola Mútuo CRL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Relação de Lisboa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Uredba (EEZ) br. 3665/87 – Članak 4. stavak 1. i članak 13. – Uredba (EEZ) br. 2220/85 – Članak 19. stavak 1. točka (a) – Izvozne subvencije – Predujam na subvenciju – Uvjeti za oslobađanje jamstva položenog radi osiguranja naknade predujma.#Predmet C‑128/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      11. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Uredba (EEZ) br. 3665/87 — Članak 4. stavak 1. i članak 13. — Uredba (EEZ) br. 2220/85 — Članak 19. stavak 1. točka (a) — Izvozne subvencije — Predujam na subvenciju — Uvjeti za oslobađanje jamstva položenog radi osiguranja naknade predujma“
      U predmetu C‑128/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal da Relação de Lisboa (Portugal), odlukom od 17. siječnja 2013., koju je Sud zaprimio 18. ožujka 2013., u postupku

         Cruz & Companhia Lda

      protiv

         Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas, IP (IFAP),

         Caixa Central – Caixa Central de Crédito Agrícola Mútuo, CRL,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda (izvjestitelj), A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Cruz & Companhia Lda, B. Lacerda, R. Freitas i J. Freitas, advogados,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i M. Folgado Moreno, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Guerra e Andrade, D. Triantafyllou i M. Afonso, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL L 351, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1829/94 od 26. srpnja 1994. (SL L 191, str. 5., u daljnjem tekstu: Uredba br. 3665/87), i članka 19. stavka 1. točke (a) Uredbe Komisije (EEZ) br. 2220/85 od 22. srpnja 1985. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava jamstava za poljoprivredne proizvode (SL L 205, str. 5.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 3403/93 od 10. prosinca 1993. (SL L 310, str. 4., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2220/85).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Cruz & Companhia Lda (u daljnjem tekstu: Cruz & Companhia) i Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas, IP (IFAP) i Caixa Central – Caixa Central de Crédito Agrícola Mútuo, CRL (u daljnjem tekstu: CCAM), povodom odbijanja otpuštanja bankarskog jamstva koje je osiguravalo naknadu iznosa predujma na izvoznu subvenciju plaćenu za izvoz vina ostvaren tijekom 1995. i naplate tog bankarskog jamstva.

         Pravni okvir

               3

               Članak 56. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 822/87 od 16. ožujka 1987. o zajedničkoj organizaciji tržišta vina (SL L 84, str. 1.) predviđa:
               „1.   U mjeri potrebnoj da bi se omogućio gospodarski značajan izvoz proizvoda [obuhvaćenih zajedničkom organizacijom tržišta u sektoru vina], na temelju cijena tih proizvoda u međunarodnoj trgovini, razlika između tih cijena i cijena u Zajednici može se pokriti izvoznim subvencijama. [...]
               2.   Subvencije će biti iste za cijelu Zajednicu. One mogu varirati prema odredištu.
               Subvencija će se odobriti na zahtjev zainteresirane osobe.
               3.   Vijeće će kvalificiranom većinom na prijedlog Komisije donijeti opća pravila za dodjelu izvoznih subvencija i kriterije za određivanje njihova iznosa.
               4.   Detaljna pravila za primjenu ovog članka donose se u skladu s postupkom utvrđenim u članku 83.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 71. stavak 2. Uredbe br. 822/87 propisuje:
               „Fizičke ili pravne osobe ili skupine osoba koje drže proizvode iz članka 1. [uključujući s vinom povezane proizvode, kao u predmetnom slučaju] u svrhu obavljanja svojeg zanimanja, osobito proizvođači, punitelji boca i prerađivači, kao i trgovci koji će se odrediti, moraju voditi ulazne i izlazne registre tih proizvoda.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Zajednička detaljna pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode uspostavila je Komisija u Uredbi br. 3665/87.

               6

               U trećoj, četvrtoj i šesnaestoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 3665/87 navodi se:
               „[...] Općim pravilima, koja je utvrdilo Vijeće, predviđa se da se subvencija plaća nakon predočavanja dokaza da su proizvodi izvezeni iz Zajednice; [...]
               [...] određene izvozne transakcije mogu dovesti do zlouporaba; [...] radi izbjegavanja takvih zlouporaba, isplata subvencije morala bi podlijegati uvjetu da je proizvod ne samo napustio carinsko područje Zajednice nego i da je uvezen u treću zemlju i, ovisno o slučaju, da je proizvod uistinu stavljen na tržište treće zemlje;
               [...]
               [...] kako bi se izvoznicima omogućilo lakše financiranje njihovih transakcija, države članice treba ovlastiti da cjelokupan iznos ili dio iznosa subvencije plate unaprijed, čim prime izvoznu deklaraciju, što podliježe polaganju jamstva kojim se jamči vraćanje unaprijed plaćenog iznosa ako se kasnije utvrdi da subvencija ne bi smjela biti plaćena.“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 4. stavak 1. Uredbe br. 3665/87 glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 16., isplata subvencije uvjetovana je podnošenjem dokaza da su proizvodi obuhvaćeni primljenim izvoznim deklaracijama napustili carinsko područje Zajednice u neizmijenjenom stanju u roku od 60 dana od primitka izvozne deklaracije.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 13. prvi podstavak Uredbe br. 3665/87 predviđa:
               „Ne odobrava se nikakva subvencija za proizvode koji na datum primitka izvozne deklaracije nisu dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete i ako je, u slučaju da su proizvodi namijenjeni za prehranu ljudi, njihova upotreba za tu namjenu isključena ili bitno narušena zbog njihovih osobina ili stanja.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 18. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 3665/87 glasi:
               „Dokaz da su obavljene uvozne carinske formalnosti može se, prema izvoznikovu izboru, osigurati jednim od sljedećih dokumenata:
               [...]

                        b)

                        certifikat o istovaru i puštanju u potrošnju koji izda međunarodno društvo za kontrolu i nadzor i odobri Komisija u skladu s postupkom iz stavka 4. Datum i broj carinskog dokumenta o puštanju u potrošnju moraju biti naznačeni na predmetnom certifikatu.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 22. Uredbe br. 3665/87, koji se nalazi u poglavlju 2., pod nazivom „Predujam na subvenciju u slučaju izravnog izvoza“, propisuje:
               „1.   Na podneseni izvoznikov zahtjev, države članice po primitku izvozne deklaracije plaćaju subvenciju unaprijed, u punom iznosu ili djelomično, pod uvjetom da je položeno sredstvo osiguranja jednako predujmu uvećanom za 15%.
               Države članice mogu utvrditi uvjete u vezi sa zahtjevima za predujam na dio subvencije.
               2.   Iznos koji se plaća unaprijed izračunava se upotrebom stope subvencije koja se primjenjuje na deklarirano odredište, koja se, kada je primjereno, prilagođava drugim iznosima predviđenima u zakonodavstvu Zajednice.“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 33. stavak 1. Uredbe br. 3665/87 predviđa:
               „Nakon podnošenja dokaza o pravu na subvenciju za proizvode ili robu na koje se odnose odredbe ovog poglavlja, predmetni iznos prebija se s iznosom plaćenim kao predujam. Kada je iznos za izvezenu količinu veći od iznosa plaćenog kao predujam, dotičnoj osobi plaća se razlika.
               Kada je iznos za izvezenu količinu manji od iznosa plaćenog kao predujam, osobito u slučaju primjene stavka 2., nadležno tijelo u najkraćem roku pokreće postupak iz članka 29. Uredbe br. 2220/85 kako bi gospodarski subjekt platio razliku između tih dvaju iznosa uvećanu za 20%.“ [neslužbeni prijevod]

               12

               Uredbom br. 2220/85 donesene su odredbe koje uređuju jamstva koja treba dostaviti bilo na temelju Uredbe br. 822/87 ili na temelju njezinih provedbenih uredbi.

               13

               Članak 19. Uredbe br. 2220/85, koji se nalazi u glavi IV., pod nazivom „Predujmovi“, propisuje:
               „1.   Jamstvo se oslobađa u slučaju:

                        a)

                        kad je utvrđeno konačno pravo na zajamčeni iznos kao predujam
                        ili

                        b)

                        kad je obavljen povrat zajamčenog iznosa i svakog dodatka u skladu s posebnom uredbom.

                  2.   U slučaju isteka roka za predočenje konačnog prava na zajamčeni iznos bez predočenja traženog dokaza, nadležno tijelo odmah primjenjuje postupak iz članka 29.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               14

               Članak 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2238/93 od 26. srpnja 1993. o pratećim dokumentima za prijevoz vinskih proizvoda i evidenciji koju treba voditi u sektoru vina (SL L 200, str. 10.) predviđa:
               „1.   Ovom se uredbom utvrđuju načini primjene članka 71. Uredbe (EEZ) br. 822/87 u vezi s pratećim dokumentima proizvoda u sektoru vina, bez dovođenja u pitanje primjene Direktive [Vijeća] 92/12/EEZ [od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju (SL L 76, str. 1.)]. Ona propisuje:

                        a)

                        pravila o potvrdi o podrijetlu za kvalitetna vina proizvedena u određenoj regiji i potvrdi o izvornosti za stolna vina koja smiju nositi oznaku zemljopisnog podrijetla u pratećim dokumentima za prijevoz tih vina koji se također izdaju na temelju odredbi Zajednice u skladu s Direktivom [92/12];

                        b)

                        pravila o izdavanju pratećih dokumenata za prijevoz vinskih proizvoda iz članka 1. stavka 2. Uredbe (EEZ) br. 822/87:

                                 —

                                 unutar države članice, ako kod tih prijevoza ne postoji prateći dokument propisan odredbama Zajednice u skladu s Direktivom [92/12];

                                 —

                                 pri izvozu u treće zemlje;

                                 —

                                 u trgovini unutar Zajednice:

                                          —

                                          ako prijevoz obavlja mali proizvođač kojeg je država članica u kojoj započinje prijevoz oslobodila obveze izdavanja pojednostavnjenog pratećeg dokumenta
                                          ili

                                          —

                                          ako je riječ o prijevozu vinskog proizvoda na koji se ne plaćaju trošarine;

                        c)

                        dodatna pravila za izdavanje:

                                 —

                                 administrativnog pratećeg dokumenta ili zamjenskog trgovačkog dokumenta,

                                 —

                                 pojednostavnjenog pratećeg dokumenta ili zamjenskog trgovačkog dokumenta

                           namijenjenih pratnji prijevoza vinskih proizvoda iz članka 1. stavka 2. Uredbe (EEZ) br. 822/87.

                  2.   Ova uredba, među ostalim, utvrđuje pravila o vođenju ulaznih i izlaznih registara od osoba koje drže vinske proizvode u svrhu obavljanja svojeg zanimanja.“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Cruz & Companhia trgovačko je društvo koje se bavi prodajom vina, rakija i od njih dobivenih proizvoda, uključujući proizvodnju, skladištenje i kupnju radi daljnje prodaje. U okvirima svoje djelatnosti, to društvo obavilo je izvoz vina u Angolu po nižoj cijeni od one koju bi dobilo da je vino prodalo na tržištu Europske unije.

               16

               U lipnju 1995. Cruz & Companhia zatražio je od Instituto Nacional de Intervenção e Garantia Agrícola (u daljnjem tekstu: INGA) isplatu predujma na subvenciju. On je u tu svrhu podnio primitak izvozne deklaracije, dokaz da su proizvodi napustili carinsko područje Unije u roku od 60 dana od dana tog primitka, kao i bankarsko jamstvo koje je 14. lipnja 1995. izdao CCAM, čiji je iznos bio jednak iznosu predujma na subvenciju, uvećanom za 15%.

               17

               Predujam na subvenciju isplaćen je društvu Cruz & Companhia 26. lipnja 1995.

               18

               Nakon obavljenog izvoza, Cruz & Companhia podnio je INGA‑i dokumente u vezi s izvozom, odnosno račune, certifikat, deklaraciju o sastavu robe, odabrani uzorak i uvoznu deklaraciju.

               19

               Proizvodi su uneseni u treću zemlju odredišta i carinjeni su.

               20

               INGA nikada nije vratila bankarsko jamstvo društvu Cruz & Companhia.

               21

               Uslijed nadzora zakonitosti izvoza vina koji je obavio Cruz & Companhia, INGA je odlukom od 29. srpnja 2004. naložila obvezu vraćanja iznosa koji je Cruz & Companhia primio na ime izvozne subvencije, u roku od 30 dana, pod prijetnjom pokretanja mehanizama za naplatu bankarskog jamstva.

               22

               Cruz & Companhia, koji nije dobrovoljno platio traženi iznos, podnio je tužbu Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu protiv odluke INGA‑e od 29. srpnja 2004. Dana 25. srpnja 2008. taj je sud odbio tužbu društva Cruz & Companhia kao neosnovanu.

               23

               Cruz & Companhia podnio je žalbu protiv te odluke Tribunal Central Administrativo do Norte. Presudom od 9. srpnja 2009., koja je postala konačna, taj je sud odbio žalbu i potvrdio odluku Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu.

               24

               Cruz & Companhia pokrenuo je pred sudom koji je uputio zahtjev postupak podnošenjem tužbe protiv IFAP‑a, tijela koje je pravni slijednik INGA‑e, i CCAM‑a radi utvrđivanja da je predmet bankarskog jamstva prestao postojati 31. kolovoza 1995., na dan podnošenja dokumenata koji dokazuju unošenje proizvoda u Angolu, i radi utvrđivanja da je u tim okolnostima IFAP‑ova naplata bankarskog jamstva bila nezakonita i da je njome počinjena zlouporaba prava. Također, Cruz & Companhia zatražio je da se CCAM‑u naloži da prestane s isplatom predmetnog bankarskog jamstva IFAP‑u kao i da IFAP plati iznose koje je zatražio na ime naknade štete.

               25

               Pred sudom koji je uputio zahtjev postavilo se pitanje je li utvrđeno konačno pravo na dodjelu iznosa subvencije i je li posljedično trebalo osloboditi jamstvo za osiguranje naknade iznosa predujma, s obzirom na to da je izvoznik podnio primitak izvozne deklaracije i dokaz da su proizvodi napustili carinsko područje Unije u roku od 60 dana i da su uneseni u treću zemlju odredišta, ili je usto bilo potrebno uvjeriti se da su iznosi primljeni kao predujam bili dugovani.

               26

               U tim je okolnostima Tribunal da Relação de Lisboa odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li smatrati da je jamstvo položeno u slučaju isplate predujma na subvenciju prestalo ako se utvrdi da je izvoznik podnio dokumente u vezi s primitkom izvozne deklaracije i dokaz da su proizvodi najkasnije u roku od 60 dana od tog primitka napustili carinsko područje Zajednice?

                        2)

                        Vrijedi li to, a fortiori, kada on podnese i dokaz o carinjenju tih proizvoda u trećoj zemlji uvoza?

                        3)

                        Treba li, naprotiv, smatrati da, ako se ti uvjeti ne ispune, oslobađanje tog jamstva pretpostavlja da država nema pravo, iz bilo kojeg drugog razloga – vezanog uz nepravilnosti pri uvozu – na naknadu predujma na subvenciju?“

         O prethodnim pitanjima

               27

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 2220/85 tumačiti na način da se smatra da je jamstvo koje položi izvoznik radi osiguranja naknade plaćenog predujma na izvoznu subvenciju prestalo ako se utvrdi da je izvoznik podnio dokumente u vezi s primitkom izvozne deklaracije, dokaz da su proizvodi najkasnije u roku od 60 dana od tog primitka napustili carinsko područje Unije kao i dokaz o carinjenju tih proizvoda u trećoj zemlji uvoza.

               28

               Najprije valja podsjetiti da, sukladno članku 22. Uredbe br. 3665/87, na podneseni izvoznikov zahtjev, države članice po primitku izvozne deklaracije moraju platiti subvenciju unaprijed, u punom iznosu ili djelomično, pod uvjetom da je položeno sredstvo osiguranja.

               29

               Kad je riječ o uvjetima pod kojima to jamstvo treba osloboditi, valja navesti da članak 19. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 2220/85, koji se nalazi u glavi IV., pod nazivom „Predujmovi“, predviđa da se jamstvo oslobađa kad je utvrđeno konačno pravo na zajamčeni iznos kao predujam.

               30

               U svojim očitovanjima podnesenima Sudu Cruz & Companhia tvrdi da je predmet položenog jamstva osigurati činjenice da je izvoz za koji je unaprijed plaćena subvencija obavljen te da je proizvod stigao u zemlju odredišta i da je stavljen na tržište u toj zemlji u propisanim rokovima. Pozivajući se na članak 4. stavak 1. i članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 3665/87, on ističe da bi jamstvo trebalo osloboditi čim izvoznik podnese certifikat o carinjenju jer od tog trenutka pravo na subvenciju postaje konačno.

               31

               U tom smislu valja utvrditi da iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 3665/87 proizlazi da je isplata subvencije uvjetovana podnošenjem dokaza da su proizvodi obuhvaćeni primljenim izvoznim deklaracijama napustili carinsko područje Unije u neizmijenjenom stanju u roku od 60 dana od primitka izvozne deklaracije.

               32

               U toj se odredbi ne spominje konačno pravo na dodjelu te subvencije.

               33

               Sukladno šesnaestoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 3665/87, jamstvo položeno na temelju članka 22. te uredbe jamči vraćanje predujma ako se kasnije utvrdi da subvencija ne bi smjela biti plaćena.

               34

               U tim okolnostima valja istaknuti da članak 13. te uredbe propisuje da se ne odobrava nikakva subvencija za proizvode koji na datum primitka izvozne deklaracije nisu „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete“ i ako je, u slučaju da su proizvodi namijenjeni za prehranu ljudi, njihova upotreba za tu namjenu isključena ili bitno narušena zbog njihovih osobina ili stanja.

               35

               Kad je riječ o „dobroj i zadovoljavajućoj tržišnoj kvaliteti“, valja istaknuti da se članak 13. Uredbe br. 3665/87 nalazi u poglavlju 1. pod nazivom „Pravo na subvenciju“, glave 2. pod nazivom „Izvoz u treće zemlje“te uredbe, što pokazuje da je „dobra i zadovoljavajuća tržišna kvaliteta“ izvoznog proizvoda materijalni uvjet za dodjelu subvencija (vidjeti presudu Fleisch‑Winter, C‑309/04, EU:C:2005:732, t. 28.).

               36

               Iz spomenutog članka 13. također proizlazi da države članice moraju provjeriti da su proizvodi izvezeni u treće zemlje dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete (vidjeti u tom smislu presudu Njemačka/Komisija, C‑54/95, EU:C:1999:11, t. 49.).

               37

               U svojim pisanim očitovanjima portugalska vlada istaknula je da je nakon obavljenog nadzora djelatnosti društva Cruz & Companhia utvrđeno da taj izvoznik nije vodio obveznu evidenciju predviđenu posebnim propisima.

               38

               U tom smislu valja podsjetiti da članak 71. stavak 2. Uredbe br. 822/87 predviđa da fizičke ili pravne osobe ili skupine osoba koje drže proizvode iz sektora vina iz članka 1. te uredbe u svrhu obavljanja svojeg zanimanja, osobito proizvođači, punitelji boca i prerađivači, kao i trgovci koji će se odrediti, moraju voditi ulazne i izlazne registre tih proizvoda.

               39

               Nadalje, iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 2238/93 proizlazi da on utvrđuje načine primjene članka 71. Uredbe (EEZ) br. 822/87 u vezi s pratećim dokumentima proizvoda u sektoru vina.

               40

               Treba navesti da, u slučaju da izvoznik ne ispuni obvezu vođenja evidencije u skladu s Uredbom br. 822/87 i Uredbom br. 2238/93, što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev, države članice ne mogu provjeriti jesu li proizvodi izvezeni u treće zemlje dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete sukladno članku 13. Uredbe br. 3665/87 i stoga ne mogu biti sigurne jesu li ispunjeni uvjeti u vezi sa sustavom plaćanja predujma na izvoznu subvenciju.

               41

               Iz stalne sudske prakse proizlazi da izvoznik snosi posljedice nepoštovanja obveza koje uključuje sustav prethodnog plaćanja izvoznih subvencija (vidjeti, u odnosu na tumačenje članka 33. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 3665/87, presudu Groupe Limagrain Holding, C‑402/10, EU:C:2011:704, t. 52.).

               42

               Stoga na prethodna pitanja valja odgovoriti da članak 19. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 2220/85 treba tumačiti na način da se ne smatra da je jamstvo koje položi izvoznik radi osiguranja naknade plaćenog predujma na izvoznu subvenciju prestalo, čak i ako se utvrdi da je izvoznik podnio dokumente u vezi s primitkom izvozne deklaracije, dokaz da su proizvodi najkasnije u roku od 60 dana od tog primitka napustili carinsko područje Unije kao i dokaz o carinjenju tih proizvoda u trećoj zemlji uvoza, ako nisu ispunjeni drugi uvjeti za dodjelu subvencije, osobito uvjet dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete izvoznih proizvoda, predviđen člankom 13. Uredbe br. 3665/87.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 19. stavak 1. točku (a) Uredbe Komisije (EEZ) br. 2220/85 od 22. srpnja 1985. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava jamstava za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 3403/93 od 10. prosinca 1993., treba tumačiti na način da se ne smatra da je jamstvo koje položi izvoznik radi osiguranja naknade plaćenog predujma na izvoznu subvenciju prestalo, čak i ako se utvrdi da je izvoznik podnio dokumente u vezi s primitkom izvozne deklaracije, dokaz da su proizvodi najkasnije u roku od 60 dana od tog primitka napustili carinsko područje Europske unije kao i dokaz o carinjenju tih proizvoda u trećoj zemlji uvoza, ako nisu ispunjeni drugi uvjeti za dodjelu subvencije, osobito uvjet dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete izvoznih proizvoda, predviđen člankom 13. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1829/94 od 26. srpnja 1994.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (peto vijeće) od 2012. travanj 26.#Europska komisija protiv Republika Cipar.#Predmet C-125/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. listopada 2014. # Novartis AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-444/12.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. lipnja 2013. # José Luis Otero González protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-219/11.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 28. srpnja 2016.#Vattenfall Europe Generation AG protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova u Europskoj uniji – Direktiva 2003/87/EZ – Područje primjene ratione temporis – Trenutak nastanka obveze trgovanja emisijskim jedinicama – Članak 3. – Prilog I. – Pojam ‚postrojenje’ – Djelatnost izgaranja goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW.#Predmet C-457/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova u Europskoj uniji — Direktiva 2003/87/EZ — Područje primjene ratione temporis — Trenutak nastanka obveze trgovanja emisijskim jedinicama — Članak 3. — Prilog I. — Pojam ‚postrojenje’ — Djelatnost izgaranja goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW“
      U predmetu C‑457/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 12. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 28. kolovoza 2015., u postupku

         Vattenfall Europe Generation AG

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Vattenfall Europe Generation AG, M. Ehrmann, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. White i K. Herrmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Priloga I. Direktivi 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom br. 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL 2009., L 140, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87), i članka 19. stavka 2. Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 257.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vattenfall Europe Generationa AG (u daljnjem tekstu: Vattenfall) i Bundesrepublika Deutschland (Savezna Republika Njemačka) povodom određivanja trenutka od kojeg je postrojenje koje proizvodi električnu energiju podvrgnuto obvezi izvješćivanja o emisijskim jedinicama stakleničkih plinova i predaje emisijskih jedinica stakleničkih plinova (u daljnjem tekstu: emisijske jedinice) propisane Direktivom 2003/87.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/87

               3

               U članku 2. stavku 1. Direktive 2003/87 navodi se:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u Prilogu I. i na stakleničke plinove navedene u Prilogu II.”

               4

               Članak 3. navedene direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        (b)

                        ,emisije' znači ispuštanje stakleničkih plinova u atmosferu iz izvora na postrojenju […];

                  [...]

                        (e)

                        ‚postrojenje’ znači nepomična tehnička jedinica u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti koje su tehnički povezane s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koje mogu imati utjecaja na emisiju i onečišćavanje;

                  [...]

                        (t)

                        ‚izgaranje’ znači svaka oksidacija goriva, bez obzira na način na koji se proizvedena toplinska, električna ili mehanička energija koristi i sve druge izravno povezane djelatnosti, uključujući pročišćavanje otpadnih plinova;

                        (u)

                        ‚generator električne energije’ znači postrojenje koje na dan ili nakon 1. siječnja 2005. proizvodi električnu energiju za prodaju trećim stranama i u kojemu se osim ‚izgaranja goriva’ ne odvija nijedna druga djelatnost navedena u Prilogu I.”

               5

               Članak 4. Direktive 2003/87/EZ određuje:
               „Države članice osiguravaju da od 1. siječnja 2005. nijedno postrojenje ne obavlja djelatnosti navedene u Prilogu I. koje dovode do emisija utvrđenih za tu djelatnost, osim ako operater postrojenja ima dozvolu koju mu je za to izdalo nadležno tijelo u skladu s člancima 5. i 6., odnosno ako je to postrojenje isključeno iz sustava Zajednice u skladu s člankom 27. To vrijedi i za postrojenja uključena u skladu s člankom 24.”

               6

               Sukladno članku 6. Direktive 2003/87:
               „1.   Nadležno tijelo izdaje dozvolu za emisije stakleničkih plinova iz cijelog ili iz dijela postrojenja ako smatra da operater može pratiti emisije i izvješćivati o njima.
               [...]
               2.   Dozvola za emisije stakleničkih plinova sadržava sljedeće:

                        (a)

                        naziv i adresu operatera;

                        (b)

                        opis djelatnosti i emisija iz postrojenja;

                  [...]

                        (e)

                        obvezu predaje emisijskih jedinica u visini ukupnih emisija postrojenja u svakoj kalendarskoj godini, u skladu s verifikacijom iz članka 15., u roku od četiri mjeseca nakon završetka te godine.”

               7

               Članak 10.a stavak 3. navedene direktive predviđa:
               „Na temelju stavaka 4. i 8. i neovisno o članku 10.c besplatne se emisijske jedinice ne dodjeljuju proizvođačima električne energije, odnosno operaterima postrojenja za hvatanje CO2, cjevovoda za prijenos CO2 ili lokacija za skladištenje CO2.”

               8

               Članak 12. stavak 3. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice osiguravaju da najkasnije do 30. travnja svake godine operater svakog postrojenja preda broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine, verificiranih u skladu s člankom 15., te da one nakon toga budu poništene.”

               9

               Članak 14. Direktive 2003/87/EZ određuje:
               „Do 31. prosinca 2011. Komisija donosi uredbu o praćenju i izvješćivanju o emisijama [...], koja se temelji na načelima praćenja i izvješćivanja utvrđenima u Prilogu IV. i u kojoj se u okviru zahtjeva u pogledu praćenja i izvješćivanja o emisijama stakleničkih plinova navodi potencijal svakoga od tih plinova za globalno zagrijavanje.
               Ta mjera, namijenjena za izmjenu nebitnih elemenata ove Direktive njezinim dopunjavanjem, usvaja se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom navedenim u članku 23. stavku 3.
               [...]
               3.   Države članice moraju osigurati da svaki operater postrojenja ili operator zrakoplova prati i nadležno tijelo izvješćuje o emisijama ispuštenim tijekom svake kalendarske godine iz predmetnog postrojenja, odnosno od 1. siječnja 2010., iz zrakoplova kojima upravlja, po isteku te godine, u skladu s uredbom navedenom u stavku 1.
               [...]”

               10

               Prilog I. Direktivi 2003/87 navodi kategorije djelatnosti na koje se ta direktiva primjenjuje. Među njima se, među ostalim, nalazi „izgaranje goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW (osim postrojenja za spaljivanje opasnog i komunalnog otpada)”.

         Odluka 2011/278

               11

               Uvodna izjava 31. Odluke 2011/278 navodi:
               „Budući da bi potpuna javna dražba u energetskom sektoru trebala biti pravilo za dodjelu emisijskih jedinica od 2013. nadalje, uzimajući u obzir sposobnost energetskog sektora da povećani trošak ugljikovog dioksida prenese dalje, i budući da se za proizvodnju električne energije ne bi smjele besplatno dodjeljivati emisijske jedinice, osim prijelazne besplatne dodjele za modernizaciju proizvodnje električne energije i električne energije od otpadnih plinova, iz ove bi Odluke trebalo isključiti besplatnu dodjelu emisijskih jedinica u vezi s proizvodnjom i potrošnjom električne energije. Međutim, države članice mogu u skladu s člankom 10.a stavkom 6. Direktive 2003/87/EZ donijeti odgovarajuće financijske mjere u okviru propisa o državnim potporama koje donosi Komisija i koji se primjenjuju u tom području kako bi se sektorima i podsektorima koji se smatraju izloženima značajnom riziku istjecanja ugljika nadoknadili troškovi vezani uz emisije stakleničkih plinova koji su im preneseni u cijenama električne energije.”

               12

               Članak 1. te odluke propisuje:
               „Ovom se Odlukom utvrđuju prijelazni propisi na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju Direktive [2003/87] od 2013. nadalje.”

               13

               Članak 19. te iste odluke, naslovljen „Dodjela novim sudionicima”, propisuje:
               „1.   Države članice za potrebe dodjele emisijskih jedinica novim sudionicima, uz izuzetak dodjele postrojenjima iz treće alineje članka 3. točke (h) Direktive [2003/87], izračunavaju preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju od početka redovnog rada postrojenja za svako potpostrojenje zasebno, i to na sljedeći način:
               [...]

                        c)

                        preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju svakom dijelu postrojenja s referentnom vrijednosti za gorivo dobiva se množenjem referentne vrijednosti za gorivo iz Priloga I. s razinom djelatnosti vezanom uz gorivo;

                  [...]
               2.   Za neovisno verificirane emisije novih sudionika nastale prije početka redovnog rada dodjeljuju se dodatne emisijske jedinice na temelju povijesnih emisija izraženih u tonama ekvivalenta ugljikovog dioksida.
               [...]”

         Uredba (EU) br. 601/2012

               14

               Članak 5. prvi stavak Uredbe Komisije (EU) br. 601/2012 od 21. lipnja 2012. o praćenju i izvješćivanju o emisijama stakleničkih plinova u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL L 181, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 308.) propisuje:
               „Praćenje i izvješćivanje je potpuno i obuhvaća sve emisije iz proizvodnih procesa i emisije zbog izgaranja iz svih izvora emisija i tokova izvora vezanih uz djelatnosti iz Priloga I. Direktivi 2003/87/EZ i ostalih djelatnosti koje su obuhvaćene u skladu s člankom 24. navedene Direktive, kao i sve stakleničke plinove koji su utvrđeni u odnosu na te djelatnosti, izbjegavajući dvostruko računanje.”

               15

               Članak 20. stavak 1. te uredbe propisuje:
               „Operator utvrđuje granice praćenja za svako postrojenje.
               Unutar tih granica, operator obuhvaća sve emisije relevantnih stakleničkih plinova iz svih izvora emisija i tokova izvora koji su vezani uz djelatnosti koje se obavljaju u postrojenju, a navedene su u Prilogu I. Direktivi 2003/87/EZ kao emisije iz djelatnosti i stakleničke plinove koje je uključila država članica u skladu s člankom 24. Direktive 2003/87/EZ.
               Operator također uključuje emisije koje proizlaze iz redovnog rada postrojenja kao i izvanrednih događaja, uključujući pokretanje i zaustavljanje te krizne situacije u izvještajnom razdoblju, uz iznimku emisija iz pokretnih strojeva koji se koriste za potrebe prijevoza.”

         Njemačko pravo

               16

               Članak 2. stavak 1. Gesetza über den Handel mit Berechtigungen zur Emission von Treibhausgasen (Zakon o trgovanju emisijskim jedinicama stakleničkih plinova) od 21. srpnja 2011. (BGBl. I. 1475, str. 3154.; u daljnjem tekstu: TEHG) propisuje:
               „Ovaj zakon se primjenjuje na emisije stakleničkih plinova iz Priloga 1. dijela 2. koje su rezultat djelatnosti na koje se on odnosi. [...]”

               17

               Prilog 1. dio 2. TEHG‑u glasi:

                        „1.

                        Jedinice izgaranja namijenjene paljenju goriva ukupne nazivne ulazne toplinske snage jednake ili iznad 20 MW, ako se na njih ne odnosi jedna od sljedećih točaka.

                        2.

                        Postrojenja za proizvodnju električne energije, pare, vruće vode, industrijske topline ili grijanih ispušnih plinova, korištenjem goriva u uređaju za loženje (poput postrojenja, toplinske elektrane, toplinskog postrojenja, postrojenja plinskih turbina, postrojenja motora s izgaranjem ili drugog postrojenja za aktiviranje), uključujući njihove parne kotlove nazivne ulazne toplinske snage jednake ili iznad 50 MW.”

               18

               Članak 18. stavak 4. Verordnunga über die Zuteilung von Treibhausgas‑Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (Uredba o raspodjeli emisijskih jedinica stakleničkih plinova za razdoblje trgovanja od 2013. do 2020.) od 26. rujna 2011. (BGBl. I 2011., str. 1921.) propisuje:
               „Za emisije elemenata raspodjele koje nastanu prije uobičajenog početka rada, novom postrojenju se dodjeljuju dodatne emisijske jedinice na temelju tih emisija izraženih u tonama ekvivalenta ugljikovog dioksida.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da Vattenfall iskorištava novoizgrađenu elektranu u Moorburgu u blizini Hamburga (Njemačka). Nazivna ulazna toplinska snaga te termoelektrane iznosi 3700 MW.

               20

               Dvama dopisima od 7. kolovoza i od 3. rujna 2013. Vattenfall je naveo Deutsche Emissionshandelsstelle im Umweltbundesamtu (Njemačka služba za trgovanje emisijskim jedinicama Saveznog ureda za okoliš, u daljnjem tekstu: Služba za trgovanje emisijskim jedinicama) da, s obzirom na to da je elektrana u Moorburgu još bila u fazi izgradnje, on ne podliježe obvezama trgovanja emisijskim jedinicama i predaje emisijskih jedinica koje proizlaze iz sustava uspostavljenog Direktivom 2003/87 (u daljnjem tekstu: sustav trgovanja emisijskim jedinicama).

               21

               Budući da je služba za trgovanje emisijskim jedinicama dopisom od 18. rujna 2013. odbila to tumačenje, Vattenfall je podnio tužbu Verwaltungsgerichtu Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka) radi utvrđenja da obveza trgovanja emisijskim jedinicama nastaje tek početkom ispitivanja koja obavlja operater.

               22

               Vattenfall naime smatra da, među ostalim iz članka 3. točke (u) Direktive 2003/87, proizlazi da se ona odnosi na postrojenja koja proizvode električnu energiju tek od trenutka kada ta postrojenja počnu proizvoditi električnu energiju namijenjenu prodaji trećim osobama. Stoga je toj odredbi sukladan TEHG, s obzirom na to da u njegovu Prilogu 1. dijelu 2. točki 2. emisije koje ispuste elektrane nisu podvrgnute sustavu trgovanja emisijskim jedinicama prije proizvodnje električne energije. Obveza trgovanja emisijskim jedinicama nastaje samo počevši od trenutka u kojem operater preuzme postrojenje u funkcionalnom stanju, kada operater započne ispitivanje funkcioniranja. To je tumačenje sukladno Prilogu 1. dijelu 2. točki 1. TEHG‑u koji samo osigurava da su sve vrste postrojenja obuhvaćene područjem primjene TEHG‑a, međutim ne daje nikakvu naznaku o svojem području primjene ratione temporis.

               23

               Protivno tomu, Savezna Republika Njemačka tvrdi da postrojenje u Moorburgu, s obzirom na njegovu toplinsku snagu veću od 20 MW, podliježe obvezi trgovanja emisijskim jedinicama od trenutka u kojem je počelo ispuštati stakleničke plinove u vezi sa svojom djelatnošću, neovisno o svrsi izgaranja. Naime, djelatnost postrojenja počinje prvim ispitivanjem funkcioniranja i, stoga, čim postrojenje ispusti stakleničke plinove, bez obzira na razlog. To pravilo proizlazi iz TEHG‑a, čiji Prilog 1. dio 2. točka 1. propisuje da valja uzeti u obzir sve emisije koje su rezultat izgaranja. Ono je sukladno pojmu izgaranja iz članka 3. točke (t) Direktive 2003/87 kao i vremenskom ograničenju nadzora emisija iz članka 20. stavka 1. Uredbe br. 601/2012.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da ni njemačko pravo ni pravo Unije ne sadrže izričitu odredbu o trenutku od kojeg su postrojenja koja su puštena u pogon u razdoblju trgovanja od 2013. do 2020. podvrgnuta obvezi trgovanja emisijskim jedinicama. Međutim, odgovor na to pitanje mogao bi se pronaći u Prilogu I. Direktivi 2003/87, koji se odnosi na „izgaranje goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW”, kao i u članku 19. stavku 2. Odluke 2011/278. Konkretno, iako se potonja odluka ne primjenjuje na postrojenja namijenjena proizvodnji električne energije, iz njezina članka 19. stavka 2. o novim sudionicima može se zaključiti da obveza trgovanja emisijskim jedinicama nastaje prije početka uobičajenog rada tih postrojenja. Međutim, ako ta obveza nastaje tek od početka uobičajenog rada, Vattenfall je predao prevelik broj emisijskih jedinica.

               25

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Dovodi li uključivanje kategorije ‚Djelatnosti izgaranja goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW’ u Prilog I. Direktivi 2003/87/EZ do toga da obveza trgovanja emisijama postrojenja za proizvodnju električne energije počinje u trenutku prvog ispuštanja stakleničkih plinova, a time moguće i prije trenutka početka proizvodnje električne energije u postrojenju?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje niječan:
                        Treba li članak 19. stavak 2. Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. tumačiti na način da emisije stakleničkih plinova do kojih dolazi prije početka uobičajenog rada postrojenja iz Priloga I. Direktivi 2003/87/EZ dovode do obveze izvješćivanja i predaje emisijskih prava operatera već u trenutku prvih emisija tijekom izgradnje postrojenja?

                        3.

                        Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan:
                        Treba li članak 19. stavak 2. Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. tumačiti na način da se protivi primjeni provedbene nacionalne odredbe iz članka 18. stavka 4. Zuteilungsverordnunga 2013 (Uredba o raspodjeli emisijskih jedinica) na postrojenja za proizvodnju električne energije u pogledu utvrđivanja početka obveze trgovanja emisijama?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Prilog I. Direktivi 2003/87, s obzirom na to da uključuje u popis djelatnosti na koje se ta direktiva primjenjuje „izgaranje goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW”, tumačiti na način da obveza trgovanja emisijskim jedinicama postrojenja za proizvodnju električne energije nastaje u trenutku prvog ispuštanja stakleničkih plinova, a time moguće i prije početka proizvodnje električne energije?

               27

               Valja podsjetiti da se opća struktura Direktive 2003/87 temelji na strogom računovodstvu izdanih, držanih, prenesenih i poništenih emisijskih jedinica. To precizno računovodstvo svojstveno je samoj svrsi te direktive, odnosno uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama, koji teži smanjenju emisija tih plinova u atmosferi do razine koja bi spriječila opasno antropogeno ugrožavanje klimatskog sustava i čiji je konačni cilj zaštita okoliša (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2015., Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, t. 28.).

               28

               U svrhe provedbe tog sustava, članak 2. stavak 1. Direktive 2003/87 propisuje da su njezinim područjem primjene obuhvaćene emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u njezinu Prilogu I. i staklenički plinovi navedeni u njezinu Prilogu II., među kojima je, među ostalim, ugljikov dioksid.

               29

               Nadalje, iz članka 4. te iste direktive proizlazi da su države članice dužne osigurati da nijedno postrojenje ne obavlja djelatnost iz Priloga I. toj direktivi koja bi rezultirala odgovarajućim emisijama u vezi s tom djelatnošću osim ako njegov operater nema dozvolu koju je izdalo nadležno tijelo u skladu s uvjetima propisanima tom istom direktivom.

               30

               Sukladno članku 6. stavku 2. Direktive 2003/87, izdavanje takve dozvole ovisi, među ostalim, o obvezi iz članka 12. stavka 3. te direktive, na temelju koje operateri moraju najkasnije do 30. travnja tekuće godine predati radi poništenja broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2015., Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, t. 29.).

               31

               Kako to proizlazi iz članka 14. stavka 3. Direktive 2003/87, ta obveza predaje temelji se na izvješćima koja sastave operateri postrojenja sukladno pravilima u uredbi koju treba donijeti Komisija na temelju članka 14. stavka 1. te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2015., Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, t. 31.).

               32

               Na temelju potonje odredbe, Komisija je donijela Uredbu br. 601/2012, čiji članak 20. stavak 1. drugi podstavak propisuje da, unutar granica praćenja koje operator utvrđuje za svako postrojenje, operator obuhvaća sve emisije relevantnih stakleničkih plinova iz svih izvora emisija i tokova izvora koji su vezani uz djelatnosti koje se obavljaju u postrojenju, a navedene su u Prilogu I. Direktivi 2003/87.

               33

               Članak 20. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 601/2012 propisuje da se ta obveza ne odnosi samo na emisije koje proizlaze iz redovnog rada nego i na emisije nastale uslijed izvanrednih događaja, uključujući pokretanje i zaustavljanje postrojenja. Budući da to navođenje nije iscrpno, emisije nastale uslijed drugih izvanrednih događaja, poput emisija nastalih za vrijeme probnog rada postrojenja, trebaju se također uzeti u obzir u svrhe praćenja i izvješćivanja o emisijama.

               34

               Nadalje, treba podsjetiti da se u članku 3. točki (e) Direktive 2003/87 postrojenje u svrhe te direktive definira kao nepomična tehnička jedinica u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. toj direktivi i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti koje su tehnički povezane s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koje mogu imati utjecaja na emisije i onečišćavanje (presuda od 9. lipnja 2016., Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ, C‑158/15, EU:C:2016:422, t. 25.).

               35

               U Prilogu I. toj istoj direktivi, među djelatnostima na koje se on odnosi, nalazi se izgaranje goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW, osim u postrojenjima za spaljivanje opasnog i komunalnog otpada.

               36

               Kad je riječ o pojmu izgaranja, on je definiran u članku 3. točki (t) Direktive 2003/87 kao svaka oksidacija goriva, bez obzira na način na koji se proizvedena toplinska, električna ili mehanička energija koristi i sve druge izravno povezane djelatnosti.

               37

               Stoga nije relevantna okolnost da u početnom razdoblju probnog rada tijekom kojeg nastane ispuštanje stakleničkih plinova u atmosferu elektrana obuhvaćena područjem primjene Direktive 2003/87 ne proizvodi električnu energiju, s obzirom na to da u odnosu na obvezu predaje emisijskih jedinica nije nužno da se toplina koja nastaje od izgaranja goriva koristi u te svrhe.

               38

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je postrojenje namijenjeno proizvodnji električne energije izgaranjem goriva čije proizvodne mogućnosti premašuju vrijednost propisanu u Prilogu I. Direktivi 2003/87 podvrgnuto obvezama koje podrazumijeva sustav trgovanja emisijskim jedinicama, a osobito obvezi izvješćivanja u odnosu na emisije koje proizlaze iz svih izvora i svih tokova koji se odnose na djelatnosti koje se obavljaju u postrojenju, uključujući emisije nastale u razdoblju probnog rada koje je prethodilo uobičajenom početku rada tog postrojenja.

               39

               To tumačenje Direktive 2003/87 sukladno je njezinu glavnom cilju, odnosno zaštiti okoliša smanjenjem emisija stakleničkih plinova (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr., C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311, t. 79.) i ne može ga dovesti u pitanje činjenica da je kvalifikacija postrojenja kao generatora električne energije u smislu članka 3. točke (u) te direktive uvjetovana činjenicom da ono proizvodi električnu energiju namijenjenu prodaji trećim stranama.

               40

               Naime, ta se odredba ne odnosi na definiranje područja primjene Direktive 2003/87, nego doprinosi uvođenju važne razlike za određivanje maksimalne godišnje količine emisijskih jedinica u smislu članka 10.a stavka 5. te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr., C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311, t. 64. do 70.).

               41

               Kao što je Sud već presudio, na temelju članka 10.a stavka 1. trećeg podstavka i članka 10.a stavaka 3. do 5. Direktive 2003/87 valja razlikovati postrojenja obuhvaćena člankom 10.a stavkom 3. te direktive od ostalih postrojenja koja ispuštaju emisije stakleničkih plinova. Među prvima se nalaze, među ostalim, proizvođači električne energije u smislu članka 3. točke (u) navedene direktive (presuda od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr., C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311, t. 70.).

               42

               Nadalje, valja pojasniti da okolnost da se te obveze odnose na operatera postrojenja ne znači da ne treba uzeti u obzir emisije nastale pri ispitivanjima koja obavlja graditelj postrojenja. Naime, s jedne strane i kao što ističe Komisija, pojam „generator električne energije” iz članka 3. točke (u) Direktive 2003/87 nije relevantan za nastanak obveze trgovanja emisijskim jedinicama. S druge strane, obveza izvješćivanja i predaje operatera odnosi se i na te emisije, ako se sustav trgovanja emisijskim jedinicama sukladno članku 2. stavku 1. te direktive primjenjuje na ukupne emisije koje proizlaze iz djelatnosti na koje se odnosi Prilog I. toj direktivi.

               43

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da Prilog I. Direktivi 2003/87, s obzirom na to da uključuje u popis djelatnosti na koje se ta direktiva primjenjuje „izgaranje goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW”, treba tumačiti na način da obveza trgovanja emisijskim jedinicama postrojenja za proizvodnju električne energije nastaje u trenutku prvog ispuštanja stakleničkih plinova, a time moguće i prije početka proizvodnje električne energije.

         Drugo i treće pitanje

               44

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Prilog I. Direktivi 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Direktivom br. 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009., s obzirom na to da uključuje u popis djelatnosti na koje se primjenjuje Direktiva 2003/87 kako je izmijenjena „izgaranje goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW”, treba tumačiti na način da obveza trgovanja emisijskim jedinicama postrojenja za proizvodnju električne energije nastaje u trenutku prvog ispuštanja stakleničkih plinova, a time moguće i prije početka proizvodnje električne energije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 2012. rujan 05.#Euro-Information - Européenne de traitement de l'information protiv Office for Harmonisation in the Internal Market (Trade Marks and Designs).#Predmet T-497/11.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 7. listopada 2015.#Atlantic Multipower Germany GmbH & Co. OHG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice NOxtreme – Raniji figurativni nacionalni žigovi i raniji žigovi Zajednice X‑TREME – Relativni razlozi za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Članak 43. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 – Članak 15. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-186/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 3. svibnja 2012. # Comap SA protiv Europske komisije. # Žalba - Tržišno natjecanje - Novčane kazne. # Predmet C-290/11 P.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 22. listopada 2015.#Volkswagen AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice CHOICE – Žig koji se sastoji od reklamnog slogana – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-431/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 7. srpnja 2005.#Jacob Meijer BV (C-304/04) i Eagle International Freight BV (C-305/04) protiv Inspecteur van de Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem.#Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof te Amsterdam - Nizozemska.#Zajednička carinska tarifa.#Spojeni predmeti C-304/04 i C-305/04.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. ožujka 2015.#ultra air GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice ultra.air ultrafilter – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T‑377/13.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 23. listopada 2015.#Geilenkothen Fabrik für Schutzkleidung GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice Cottonfeel – Apsolutni razlozi za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-822/14.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 5. veljače 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Republike Finske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/83/EZ. # Predmet C-293/08.