title: Presuda Suda (peto vijeće) od 23. travnja 2015.#Zuchtvieh-Export GmbH protiv Stadt Kempten.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Uredba (EZ) br. 1/2005 – Zaštita životinja tijekom prijevoza – Dugo putovanje iz države članice u treću državu – Članak 14. stavak 1. – Provjere koje se odnose na plan puta, a koje provodi nadležno tijelo u mjestu polaska prije dugih putovanja – Primjenjivost te odredbe u vezi s dijelom putovanja koje se odvija izvan područja Europske unije – Primjenjivost pravnih pravila koja su određena navedenom uredbom na taj dio putovanja.#Predmet C-424/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑424/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Njemačka), odlukom od 2. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 25. srpnja 2013., u predmetu
            Zuchtvieh‑Export GmbH
            protiv
            Stadt Kempten,
            uz sudjelovanje:
            Landesanwaltschaft Bayern,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: I. Illéssy, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. srpnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Zuchtvieh‑Export GmbH, C. Winterhoff i A. Wolowski, Rechtsanwälte ,
            – za Stadt Kempten, N. Briechle, u svojstvu agenta,
            – za Landesanwaltschaft Bayern, R. Käß, u svojstvu agenta,
            – za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i V. Čepaitė, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, F. Erlbacher i H. Kranenborg kao i B. Eggers, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. rujna 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2005 od 22. prosinca 2004. o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka i o izmjeni direktiva 64/432/EEZ i 93/119/EZ i Uredbe (EZ) br. 1255/97 (SL 2005, L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 58., str. 151.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Zuchtvieh‑Export GmbH (u daljnjem tekstu: Zuchtvieh‑Export) i Stadt Kemptena u vezi s njegovom odlukom, u svojstvu nadležnog tijela iz mjesta polaska, da odbije carinjenje pošiljki goveda koje se trebaju prevesti cestom iz Kemptena (Njemačka) u Andijan (Uzbekistan).
            Pravni okvir
            3. Uredba br. 1/2005 sadrži, među ostalim, sljedeće uvodne izjave:
            „(1) U Protokolu o zaštiti i dobrobiti životinja priloženom [UEZ] Ugovoru traži se da u izradi i provedbi poljoprivredne i prijevozne politike Zajednica i države članice posvete punu pozornost uvjetima o dobrobiti životinja.
            [...]
            (5) Zbog dobrobiti životinja prijevoz životinja na dugim putovanjima, uključujući životinje za klanje, mora biti ograničen što je više moguće.
            [...]
            (11) Potrebno je osigurati dosljednu i učinkovitu primjenu ove Uredbe u Zajednici s obzirom na njezino temeljno načelo prema kojem se životinje ne smiju prevoziti na način koji bi mogao izazvati njihovu ozljedu ili neopravdanu patnju i uputno je utvrditi iscrpne odredbe o posebnim potrebama koje se javljaju u vezi s različitim vrstama prijevoza. Takvi se propisi trebaju tumačiti i primjenjivati u skladu s naprijed spomenutim načelom i na vrijeme se osuvremenjivati kad god se čini, s obzirom na nove znanstvene spoznaje, da više ne osiguravaju poštivanje gore navedenog načela za specifične vrste životinja ili vrste prijevoza.
            [...]“
            4. Članak 1. Uredbe br. 1/2005, koji definira područje primjene te uredbe, određuje:
            „1. Ova se Uredba primjenjuje na prijevoz živih kralježnjaka koji se prevoze u Zajednici, uključujući posebne preglede koje trebaju obaviti službenici za pošiljke koje napuštaju carinsko područje Zajednice ili u njega ulaze.
            2. Samo članci 3. i 27. primjenjuju se na:
            (a) prijevoz životinja koji obavljaju poljoprivrednici svojim poljoprivrednim vozilima ili prijevoznim sredstvima u slučajevima kad zemljopisni uvjeti uvjetuju prijevoz zbog sezonskog preseljenja određenih vrsta životinja u druga klimatska područja;
            (b) prijevoz svojih vlastitih životinja svojim vlastitim prijevoznim sredstvima koji obavljaju poljoprivrednici na udaljenosti manjoj od 50 km od svog poljoprivrednoga gospodarstva.
            [...]“
            5. Članak 2. te uredbe sadrži među ostalim sljedeće definicije:
            „[...]
            (d) ‚granična inspekcijska postaja‘ znači svako nadzorno mjesto koje je određeno i odobreno u skladu s člankom 6. Direktive [Vijeća] 91/496/EEZ [od 15. srpnja 1991. o utvrđivanju načela o organizaciji veterinarskih pregleda životinja koje se unose u Zajednicu iz trećih zemalja i o izmjeni direktiva 89/662/EEZ, 90/425/EEZ i 90/675/EEZ (SL L 268, str. 56.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 13., str. 98.)] za obavljanje veterinarskog pregleda životinja koje dolaze iz trećih zemalja na granici teritorija Zajednice;
            [...]
            (f) ‚nadležno tijelo‘ znači središnje tijelo države članice nadležno za obavljanje provjera dobrobiti životinja ili svako drugo tijelo na koje prenese svoje ovlasti;
            [...]
            (h) ‚kontrolne točke‘ znači kontrolne točke iz Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 1255/97 [od 25. lipnja 1997. o kriterijima Zajednice za odmorišta te izmjeni plana puta koji se navodi u Prilogu Direktivi 91/628/EEZ (SL L 174, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 32., str. 43.)];
            (i) ‚izlazna točka‘ znači granična inspekcijska postaja ili neko drugo mjesto koje je odredila država članica gdje životinje napuštaju carinsko područje Zajednice;
            (j) ‚putovanje‘ znači cjelokupan prijevoz od mjesta polazišta do mjesta odredišta, uključujući svaki istovar, smještaj i utovar koji se odvija na usputnim mjestima putovanja;
            [...]
            (m) ‚dugo putovanje‘ znači putovanje koje traje više od 8 sati, a koje počinje trenutkom kretanja prve životinje iz pošiljke;
            [...]
            (s) ‚mjesto odredišta‘ znači mjesto u kojem se životinja istovaruje iz prijevoznog sredstva i
            i. prihvaća najmanje 48 sati prije odlaska;
            ii. klanja;
            (t) ‚mjesto odmora ili pretovara‘ znači svako mjesto tijekom putovanja koje nije odredište, uključujući i mjesto na kojem životinje mijenjaju prijevozno sredstvo bez obzira na to istovaruju li se ili ne;
            [...]
            (w) ‚prijevoz‘ znači kretanje životinja jednim ili više prijevoznih sredstava i povezani postupci, uključujući utovar, istovar, pretovar i odmor dok se ne završi istovar životinja u mjestu odredišta;
            [...]“
            6. U skladu s člankom 3. Uredbe br. 1/2005, naslovljenim „Opći uvjeti za prijevoz životinja“:
            „Nitko ne smije prevoziti životinje niti učiniti da se prevoze na način koji bi kod njih mogao izazvati ozljedu ili nepotrebnu patnju.
            Nadalje, moraju se ispuniti sljedeći uvjeti:
            (a) moraju se unaprijed poduzeti sve potrebne mjere kako bi se na najmanju moguću mjeru smanjila duljina putovanja i zadovoljile potrebe životinja tijekom putovanja;
            (b) životinje moraju biti sposobne za putovanje;
            (c) prijevozna sredstva moraju se projektirati, izraditi, održavati i njima se mora upravljati na takav način da se izbjegne ozljeđivanje i patnja životinja te osigura njihova sigurnost;
            [...]
            (e) osoblje koje rukuje životinjama mora biti za to odgovarajuće obrazovano, ili nadležno za isto kako bi moglo obavljati zadaće bez primjene sile ili koje druge metode koja može izazvati nepotreban strah, ozljedu ili patnju;
            (f) prijevoz se obavlja bez kašnjenja do mjesta odredišta, a uvjeti stanja životinja redovito se provjeravaju i održavaju na odgovarajući način;
            (g) za životinje se mora osigurati dovoljna podna površina i visina, primjerena njihovoj visini i trajanju putovanja;
            (h) životinjama se u odgovarajućim razmacima osiguravaju voda, hrana i odmor, a kakvoćom i količinom moraju odgovarati njihovoj vrsti i veličini.“
            7. Članak 5. Uredbe br. 1/2005, naslovljen „Planiranje obveza za prijevoz životinja“, određuje:
            „[...]
            3. Organizatori su dužni za svako putovanje osigurati:
            (a) da se dobrobit životinja ne ugrozi nedovoljnom koordinacijom pojedinih dijelova putovanja i da se u obzir uzmu vremenski uvjeti [...]
            [...]
            4. Za duga putovanja između država članica i s trećim zemljama za domaće kopitare, osim registriranih, i domaće životinje goveđih, ovčjih, kozjih i svinjskih vrsta, [(u daljnjem tekstu: odnosne životinje)], prijevoznici i organizatori moraju poštivati odredbe o putovanju iz Priloga II.“
            8. U skladu s člankom 6. stavcima 3. i 4. te uredbe:
            „3. Prijevoznici su dužni prevoziti životinje u skladu s tehničkim pravilima navedenim u Prilogu I.
            4. Prijevoznici su dužni povjeriti postupanje sa životinjama osoblju koje je upoznato s odgovarajućim odredbama iz priloga I. i II.“
            9. Članak 8. stavak 2. Uredbe br. 1/2005 predviđa:
            „Skrbnici su dužni pregledati sve životinje koje stižu u mjesto provoza ili mjesto odredišta te utvrditi jesu li životinje izložene ili jesu li bile izložene dugom putovanju između država članica i trećih zemalja. U slučaju dugih putovanja [odnosnih životinja] skrbnici su dužni pridržavati se odredaba o planu puta iz Priloga II.“
            10. Članak 14. te uredbe naslovljen je „Provjere i druge mjere koje se odnose na plan puta, a koje provodi nadležno tijelo prije dugih putovanja“. Njezin stavak 1. glasi kako slijedi:
            „U slučaju dugih putovanja između država članica i s trećim zemljama [za odnosne životinje], nadležno tijelo iz mjesta polaska dužno je:
            (a) obaviti odgovarajuće provjere kako bi utvrdilo:
            i. da prijevoznici navedeni u planu puta imaju odgovarajuća valjana ovlaštenja za obavljanje prijevozničke djelatnosti, valjane certifikate o udovoljavanju prijevoznih sredstava za duga putovanja i valjane certifikate o osposobljenosti za vozače i pratitelje;
            ii. da je plan puta koji podnosi organizator realan i da pokazuje pridržavanje odredaba ove Uredbe;
            (b) kad ishod provjera predviđenih točkom (a) ne zadovoljava, zatražiti od organizatora da promijeni mjere za planirano dugo putovanje tako da se pridržava odredaba ove Uredbe;
            (c) kad ishod provjera predviđenih točkom (a) zadovoljava, nadležno je tijelo dužno ovjeriti plan puta;
            (d) što je prije moguće poslati pojedinosti o planiranim dugim putovanjima navedenim u planu puta nadležnom tijelu u mjestu odredišta, o mjestu izlaska ili kontrolnom mjestu putem sustava razmjene informacija iz članka 20. Direktive [Vijeća] 90/425/EEZ [od 26. lipnja 1990. o veterinarskim i zootehničkim pregledima koji se primjenjuju u trgovini određenim živim životinjama i proizvodima unutar Zajednice s ciljem uspostave unutarnjeg tržišta (SL L 224, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 13., str. 66.)].“
            11. Članak 15. stavak 2. navedene uredbe određuje:
            „U slučaju dugih putovanja između država članica i s trećim zemljama, provjera sposobnosti za putovanje na mjestu polaska, navedena u poglavlju I. Priloga I., obavlja se prije utovara kao dio zdravstvene provjere životinja kako je navedeno u odgovarajućim veterinarskim propisima, u rokovima predviđenim tim propisima.“
            12. Članak 21. Uredbe br. 1/2005 odnosi se na „preglede na izlaznim točkama i graničnim inspekcijskim postajama“. Glasi kako slijedi:
            „1. [...] kad životinje dođu na izlazne točke ili granične inspekcijske postaje, službeni veterinari država članica dužni su provjeriti da se životinje prevoze u skladu s ovom Uredbom, a posebno:
            (a) da su prijevoznici podnijeli primjerak valjanog ovlaštenja [...];
            (b) da su vozači cestovnih vozila koji prevoze [odnosne životinje] ili perad i pratitelji pokazali valjanu potvrdu o osposobljenosti [...];
            (c) da su životinje sposobne nastaviti putovanje;
            (d) da su prijevozna sredstva u kojima životinje nastavljaju putovanje u skladu s odredbama iz poglavlja II. i, gdje je to primjenjivo, poglavlja VI. Priloga I.;
            (e) da su u slučaju izvoza prijevoznici osigurali dokaz da je putovanje iz mjesta polaska do prvog mjesta istovara u zemlji konačnog odredišta u skladu s međunarodnim sporazumom iz Priloga V. koji je na snazi u navedenim trećim zemljama;
            (f) jesu li [odnosne životinje] prevezene ili će se prevoziti na dugim putovanjima.
            2. U slučaju dugih putovanja na kojima se prevoze [odnosne životinje], službeni veterinari na izlaznim točkama i graničnim inspekcijskim postajama obavljaju i evidentiraju provjere navedene u odjeljku 3. ‚Mjesto odredišta‘ plana puta [navedenog] u Prilogu II. Evidenciju o tim provjerama i provjeri iz stavka 1. čuva nadležno tijelo tijekom razdoblja od najmanje tri godine od datuma provjera [...]
            3. Kad nadležno tijelo smatra da životinje nisu sposobne završiti svoje putovanje, one se istovaruju, napajaju, hrane i odmaraju.“
            13. Poglavlje V. Priloga I. Uredbi br. 1/2005 sadržava pravila koja se odnose na vremenske razmake između pojenja i hranjenja kao i na trajanje putovanja i odmora. U skladu s točkom 1.4. podtočkom d. i točkom 1.5. tog poglavlja, u vezi s govedima, duga putovanja cestom moraju nakon 14 sati prijevoza uključivati odmor od najmanje sat vremena tijekom kojega im se mora dati tekućina i, po potrebi, hrana, nakon čega se mogu ponovno prevoziti u trajanju od najdulje 14 sati, a nakon toga se moraju istovariti, napojiti i nahraniti te se najmanje 24 sata odmarati.
            14. Prilog II. toj uredbi sadržava odredbe koje se odnose na dnevnik puta, vođenje kojega nalaže članak 5. stavak 4. navedene uredbe prijevoznicima i organizatorima u slučaju dugih putovanja kod odnosnih životinja između država članica kao i s trećim zemljama. Taj dnevnik sadržava pet dijelova koji se odnose na planiranje, mjesto polaska, mjesto odredišta, izjavu prijevoznika koja se, s jedne strane, odnosi na stvarni put, točke za odmor, za pretovar i za izlaz i, s druge strane, na ozlijeđene ili usmrćene životinje tijekom prijevoza te na moguća izvješća o odstupanjima. Taj prilog sadržava među ostalim sljedeće odredbe:
            „[...]
            3. Organizator je dužan:
            [...]
            (b) osigurati da nadležno tijelo iz mjesta polaska dobije potpisan primjerak dijela 1. dnevnika puta, ispravno ispunjen, osim brojeva veterinarske svjedodžbe, dva radna dana prije vremena polaska, na način kako to definira to nadležno tijelo;
            (c) pridržavati se naputaka koje nadležno tijelo daje u skladu s točkom (a) članka 14. stavka 1.;
            (d) osigurati da dnevnik puta bude ovjeren žigom kao što se to traži na temelju članka 14. stavka 1.;
            (e) osigurati da dnevnik puta prati životinje tijekom putovanja do točke odredišta ili, u slučaju izvoza u treću zemlju, barem do mjesta izlaska.
            4. Skrbnici u mjestu polaska i, kad se mjesto odredišta nalazi unutar područja Zajednice, skrbnici u mjestu odredišta moraju ispuniti i potpisati relevantne dijelove dnevnika puta. Oni izvješćuju nadležno tijelo što je prije moguće o svakom odstupanju od primjene odredaba ove Uredbe na primjerku iz dijela 5.
            [...]
            7. Kad se životinje izvoze u treću zemlju, prijevoznici daju plan puta službenom veterinaru na izlaznoj točki.
            U slučaju davanja poticaja za izvoz živih goveda, ne traži se dio 3. dnevnika puta ako se u skladu s poljoprivrednim propisima traži izvješće.
            8. Prijevoznik iz dijela 3. dnevnika puta dužan je čuvati:
            (a)  primjerak ispunjenog dnevnika puta;
            [...]
            [Navedeni] [d]okumenti [...] daju se na uvid nadležnom tijelu koje je prijevozniku izdalo odobrenje, a na zahtjev i nadležnom tijelu mjesta polaska, u roku od mjesec dana nakon što su ispunjeni, a prijevoznik ih je dužan čuvati tijekom najmanje tri godine od datuma pregleda.
            Dokumenti navedeni u točki (a) vraćaju se nadležnom tijelu iz mjesta polaska u roku od mjesec dana nakon završenog putovanja, osim ako se ne upotrebljavaju [navigacijski] sustavi navedeni u članku 6. stavku 9. [...]“
            15. Dodatak Prilogu II. Uredbi br. 1/2005 sadrži primjerak s različitim dijelovima dnevnika puta. Prvi od tih dijelova, naslovljen „Planiranje“, sadržava niz rubrika, među kojima su one koje se odnose na ukupno trajanje putovanja (rubrika 2.), mjesta, zemlje, datum i vrijeme polaska (rubrike 3.1 do 3.3), mjesta i zemlje odredišta te datum i vrijeme dolaska (rubrike 4.1 do 4.3), vrste i broj životinja (rubrike 5.1 i 5.2), ukupnu procijenjenu težinu pošiljke i ukupni predviđeni prostor za pošiljku (rubrike 5.4 i 5.5), popis točaka za odmor, vrijeme dolaska pošiljke i trajanje odmora (rubrike 6.1 do 6.3) te izjavu organizatora putovanja prema kojoj je poduzeo odgovarajuće mjere za očuvanje dobrobiti životinja tijekom tog cijelog putovanja, u skladu s odredbama Uredbe br. 1/2005.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            16. Zuchtvieh‑Export je unajmio dva kamiona za prijevoz 62 goveda iz Kemptena u Andijan preko Poljske, Bjelorusije, Rusije i Kazakstana, što je putovanje dugo 7000 km. Taj prijevoz trebao se odvijati od 23. travnja do 2. svibnja 2012. Radilo se o izvozu za koji nije bilo zahtijevano davanje izvoznih subvencija.
            17. Odjeljak 1. rubrika 6. dnevnika puta, koji je podnesen u okviru navedenog zahtjeva za carinjenje, navodi kao jedine točke odmora ili pretovara za dio putovanja koji se odvija na državnom području odnosnih trećih zemalja mjesta Brest (Bjelarus) i Karaganda (Kazakstan), na koja je dolazak bio predviđen 24. travnja u 13 sati i 30. travnja u 15 sati, a među kojima je predviđeno trajanje putovanja iznosilo 146 sati. Iz odluke suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su između navedenih mjesta bile predviđene pauze tijekom kojih su se životinje trebale nahraniti i napojiti, ali ne i istovariti. Zadnji dio putovanja između Karagande i Andijana trebao je trajati dodatnih 29 sati.
            18. Odlukom od 30. siječnja 2012. Stadt Kempten je odbio carinjenje odnosnih pošiljki goveda, zahtijevajući da se planiranje puta izmijeni na način da se odredbe Uredbe br. 1/2005 poštuju također za dio putovanja koji se odvijao na državnom području odnosnih trećih zemalja, između Bresta i Andijana, što nije bio slučaj s obzirom na podatke o planiranju navedene u odjeljku 1. navedenog dnevnika puta.
            19. Osim zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu koji nije usvojen, Zuchtvieh‑Export je pokrenuo postupak o meritumu protiv te odluke Stadt Kemptena, povodom kojeg u žalbenom postupku sada odlučuje Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud Bavarske). U okviru tog postupka Zuchtvieh‑Export zahtijeva među ostalim da se utvrdi da je navedena odluka nezakonita i da se izda nalog Stadt Kemptenu da provede carinjenje pošiljke odnosnih goveda.
            20. Središnje pitanje koje se postavlja u okviru glavnog postupka jest to primjenjuje li se u slučaju dugog putovanja koje počinje na području Europske unije, ali završava izvan tog područja, Uredba br. 1/2005 također na dio tog puta koji se odvija na državnom području jedne ili više trećih zemalja. To pitanje se u biti postavlja u odnosu na odobrenje ili odbijanje odobrenja za prijevoz koje daje nadležno tijelo iz mjesta polaska na temelju podataka o planiranju puta navedenih u odjeljku 1. dnevnika puta koji je podnesen tom tijelu u okviru provjere predviđene člankom 14. Uredbe br. 1/2005.
            21. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku smatra da mnoge odredbe Uredbe br. 1/2005 podržavaju tezu prema kojoj u takvom slučaju nadležno tijelo iz mjesta polaska može odobriti prijevoz ovjeravajući dnevnik puta samo ako je vidljivo da su se odredbe te uredbe također poštovale izvan državnog područja Unije. On glede toga navodi članke 1., 3., 5. i 21. stavak 1. točku (e) navedene uredbe, ali upućuje osobito na Dodatak Prilogu II. te uredbe, gdje se nalazi obrazac s različitim dijelovima dnevnika puta, a osobito na njegov odjeljak 1. koji se odnosi na planiranje putovanja.
            22. Taj sud navodi, s jedne strane, rubrike 2. do 4. tog odjeljka 1. (koje se odnose na predviđeno ukupno trajanje putovanja, mjesto i vrijeme polaska, mjesto odredišta i vrijeme dolaska), koje zajedno s definicijom „putovanja“ iz članka 2. točke (j) Uredbe br. 1/2005 upućuju da se moraju dati podaci za cjelokupno putovanje.
            23. S druge strane taj sud ističe izjavu koja je predmet rubrike 7. navedenog odjeljka 1., prema kojoj [je] organizator „pripremio odgovarajuća rješenja za očuvanje dobrobiti životinja tijekom [tog] cijelog putovanja, u skladu s odredbama Uredbe [br. 1/2005]“.
            24. Navedeni sud također navodi da čak i u slučaju izvoza, iako prijevoznik u skladu s točkom 7. Priloga II. Uredbi br. 1/2005 daje plan puta službenom veterinaru na izlaznoj točki, on međutim u skladu s točkom 8. tog priloga mora sačuvati jedan njegov primjerak i vratiti ga nadležnom tijelu iz mjesta polaska.
            25. Ako bi se prihvatila teza da se prijevoz te vrste može odobriti samo ako su prema planu puta odredbe Uredbe br. 1/2005 također poštovane za dio putovanja koji se odvija izvan područja Unije, sud koji je uputio zahtjev smatra da se organizator putovanja ne može ograničiti na to da izjavi da će odredbe koje su na snazi u odnosnim trećim zemljama i eventualno međunarodne konvencije primjenjive u tim zemljama biti poštovane. To također mora biti vidljivo u napomenama u dnevniku puta. Međutim, to ovdje nije slučaj jer odjeljak 1. dnevnika puta iz glavnog postupka ne sadrži nikakav konkretan podatak, u smislu u kojem taj pojam treba shvatiti u članku 14. stavku 1. točki (a) podtočki ii. Uredbe br. 1/2005, jer ne navodi nijednu točku za odmor tijekom obuhvaćenog dijela putovanja između Bresta i Karagande, kao i između tog zadnjeg naselja i Andijana, konačnog mjesta odredišta. Osim toga, ako bi nadležno tijelo iz mjesta polaska ovjerilo dnevnik, to bi značilo da se putovanje odobrava u svim njegovim pojedinostima, sve do konačnog mjesta odredišta, što također ne bi bilo primjereno naspram nadležnih tijela u trećim državama.
            26. Prema suprotnoj tezi koju zastupa Zuchtvieh‑Export, odobrenje plana putovanja u okviru provjera na temelju članka 14. Uredbe br. 1/2005 odnosi se samo na dio putovanja za koji je ta uredba primjenjiva ratione loci . Više njezinih odredbi, među kojima članak 21. stavak 1. točka (e) koji se odnosi na provjere na izlaznim točkama ili graničnim inspekcijskim postajama, upućuje na to da se sustav koji on uspostavlja ne primjenjuje izvan granica Unije.
            27. Zuchtvieh‑Export također ističe da je nerealna i kontraproduktivna primjenjivost pravnih pravila Uredbe br. 1/2005 izvan područja Unije, a osobito onih u njenom poglavlju V. Priloga I., koje se odnosi na vremenske razmake između pojenja i hranjenja životinja te na trajanje putovanja i odmora. Naime, u trećim zemljama postoji jako mali broj higijenski i tehnički sigurnih staja gdje se životinje u prijevozu mogu istovariti kako bi se odmorile, tako da su rizici od ozljeđivanja i međusobne kontaminacije veliki. Pravna pravila koja se uspostavljaju tom uredbom neodvojiva su od kvalitete infrastrukture predviđene za prijevoz životinja na području Unije, osobito kontrolnih točaka koje su mjesta za odmor koja su tamo postavljena i za koja članak 36. navedene uredbe propisuje tehničke i sanitarne uvjete.
            28. Osim toga, činjenicu da pravna pravila Uredbe br. 1/2005 nisu nužno primjenjiva s materijalnog stajališta u svakom slučaju pokazuje članak 30. stavak 6. te uredbe koji određuje mogućnost odstupanja za duga putovanja kako bi se uzela u obzir udaljenost određenih regija od kopnenog dijela Unije.
            29. Iz rubrike 6. odjeljka 1. obrasca dnevnika puta naslovljenog „popis točaka za odmor, pretovar ili predviđeni izlaz“ još proizlazi da organizator putovanja nije dužan navesti sve točke za odmor. Uostalom, zemljopisne zadanosti ne dopuštaju uvijek da se predvide mjesta na kojima će se uzeti odmor.
            30. Nadalje, navedena pravna pravila mogu biti protivna primjenjivim pravilima u odnosnim trećim zemljama, kao što su ona koja su na snazi u Rusiji, gdje je ustaljena praksa nadležnih tijela da zabranjuju istovar životinja tijekom odmora.
            31. Naposljetku, načelo teritorijalnosti govori u prilog primjenjivosti Uredbe br. 1/2005 ograničene na područje Unije.
            32. Na te argumente Stadt Kempten i Landesanwaltschaft Bayern odgovaraju da nedostupnost točaka za odmor izvan područja Unije ne oslobađa prijevoznike odgovornosti od poštovanja obveza koje im glede toga nameće ta uredba, da nedostatak mjesta za istovar životinja tijekom razdobljâ odmora znači da se prostor za prijevoz ne čisti i da se ne jamči ni pojenje ni individualna kontrola svih životinja, da to čak nije ni moguće. Stoga, s obzirom na uvodnu izjavu 5. navedene uredbe, prema kojoj prijevoz na dugim putovanjima mora biti ograničen što je više moguće, treba smatrati da se određeni prijevozi jednostavno ne mogu obaviti zbog nemogućnosti poštovanja primjenjivih pravnih pravila.
            33. U tom je kontekstu Bayerischer Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 14. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1/2005 tumačiti na način da kod dugog putovanja odnosnih životinja, kada se mjesto polaska nalazi u državi članici Europske unije, a mjesto odredišta u trećoj zemlji, nadležno tijelo u mjestu polaska smije ovjeriti plan puta koji je dostavio organizator putovanja, primjenom članka 14. stavka 1. točke (c) te uredbe, samo kada plan puta ispunjava uvjete za cijelu udaljenost prijevoza od mjesta polaska do mjesta odredišta koji su određeni u članku 14. stavku 1. točki (a) podtočki ii., to jest i za dijelove puta koji se u potpunosti nalaze izvan područja Unije?
            2. Treba li članak 14. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1/2005 tumačiti na način da nadležno tijelo u mjestu polaska prema ovom propisu, sukladno članku 14. stavku 1. točki (b) te uredbe, može obvezati organizatora putovanja da izmijeni planiranje predviđenog dugog putovanja tako da poštuje odredbe ove uredbe za cijelo putovanje od mjesta polaska do mjesta odredišta, čak i ako se pojedini dijelovi puta nalaze isključivo u trećim zemljama?“
            O prethodnim pitanjima
            34. Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 14. stavak 1. Uredbe br. 1/2005 tumačiti na način da, kako bi prijevoz odnosnih životinja koji uključuje dugo putovanje koje počinje na području Unije i koje se odvija izvan tog područja moglo odobriti nadležno tijelo u mjestu polaska, organizator putovanja mora podnijeti plan puta koji je s obzirom na mjere koje su predviđene za to putovanje realan i koji pokazuje da će se odredbe te uredbe poštovati, uključujući za dio putovanja koji će se odvijati na državnom području trećih zemalja, pri čemu je navedeno nadležno tijelo ovlašteno, ako to nije slučaj, zahtijevati da se navedene mjere izmijene na način da se osigura poštovanje navedenih odredbi za cijelo to putovanje.
            35. Uvodno valja navesti da iz uvodne izjave 1. Uredbe br. 1/2005 s jedne strane proizlazi da se uredba temelji na Protokolu (br. 33) o zaštiti i dobrobiti životinja, priloženom UEZ‑u, na temelju kojeg Zajednica i države članice moraju posvetiti punu pažnju uvjetima o dobrobiti životinja kada oblikuju i provode politiku Zajednice, osobito u područjima poljoprivrede i prijevozâ. Prema sudskoj praksi zaštita dobrobiti životinja predstavlja legitimni cilj u općem interesu čija je važnost među ostalim dovela do donošenja tog protokola od strane država članica (vidjeti u tom smislu presude Viamex Agrar Handel i ZVK, C‑37/06 i C‑58/06, EU:C:2008:18, t. 22. i Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers i Andibel, C‑219/07, EU:C:2008:353, t. 27.). Navedenom protokolu sada odgovara članak 13. UFEU‑a, odredba opće primjene UFEU‑a iz njegovog prvog dijela koji je posvećen načelima.
            36. Osim toga, iz uvodnih izjava 5. i 11. te uredbe proizlazi da je zakonodavac želio utvrditi iscrpne odredbe utemeljene na načelu prema kojem se životinje ne smiju prevoziti na način koji bi mogao izazvati njihovu ozljedu ili neopravdanu patnju, smatrajući da prijevoz životinja na dugim putovanjima mora biti što je više moguće ograničen.
            37. Najprije treba navesti da iz više odredbi Uredbe br. 1/2005 proizlazi da ona nameće obveze ne samo za prijevoz živih kralježnjaka koji se odvijaju isključivo na području Unije, nego također i na prijevoz čije je mjesto polaska na tom području, a odredište u trećim zemljama, kao što je prijevoz iz glavnog postupka. To su u biti, osim članka 14. te uredbe, članak 1. stavak 1., članak 2. točka (i), članak 5. stavak 4., članak 8. stavak 2., članak 15. stavak 2. i članak 21. Uredbe.
            38. Glede toga, ne treba se ograničiti na izdvojeno čitanje prvog dijela članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1/2005, prema kojem se ta uredba primjenjuje na prijevoze životinja u Uniji. Osobito drugi dio te odredbe koji se odnosi na posebne preglede koji se primjenjuju na pošiljke koje napuštaju carinsko područje Unije ili u njega ulaze uzima u obzir vanjsku dimenziju u odnosu na to područje koju takvi prijevozi mogu imati. U tom kontekstu Uredba br. 1/2005 u svom članku 2. točki (i) daje definiciju pojma „izlazna točka“ koja se odnosi na mjesto gdje životinje napuštaju područje Unije.
            39. Nadalje, druge odredbe navedene u točki 37. ove presude također se odnose na prijevoze životinja s polazištem na području Unije i odredištem u trećoj zemlji. Osobito obveze koje članak 5. stavak 4. i članak 8. stavak 2. te uredbe nameću organizatorima, prijevoznicima i skrbnicima životinja izričito upućuju ne samo na duga putovanja između država članica, nego također i na ona prema trećim zemljama.
            40. Isto vrijedi i za provjere koje provodi nadležno tijelo na temelju članka 14. stavka 1., članka 15. stavka 2. i članka 21. stavka 1. Uredbe br. 1/2005. Konkretno, članak 14. te uredbe koji se odnosi na „provjere i druge mjere koje se odnose na plan puta, a koje provodi nadležno tijelo prije dugih putovanja“, primjenjuje se, prema samom tekstu njegovog stavka 1., na „duga putovanja između država članica i s trećim zemljama“.
            41. U svojim očitovanjima podnesenima Sudu Europska komisija je smatrala, pozivajući se osobito na članak 21. stavak 1. Uredbe br. 1/2005, da ta uredba za takve prijevoze, u vezi s dijelom tih prijevoza koji se odvija izvan Unije, propisuje poseban pregled koji se odnosi samo na određene temeljne zahtjeve iz navedene uredbe, odnosno na one koji proizlaze iz njezinog članka 3.
            42. Glede toga najprije valja navesti da prijevozi s polazištem na području Unije i odredištem u trećim zemljama nisu dijelovi prijevoza za koje članak 1. stavak 2. Uredbe br. 1/2005 izričito predviđa da se primjenjuju samo članci 3. i 27. te uredbe.
            43. Zatim, iako članak 21. stavak 1. Uredbe br. 1/2005 doduše predviđa posebne preglede u okviru kojih nadležna tijela, među ostalim, obavljaju provjeru određenog broja posebnih zahtjeva koji proizlaze iz te uredbe, ipak ta odredba obvezuje ta tijela da usto provjere „da se životinje prevoze u skladu s [t]om Uredbom“, ne ograničavajući doseg te provjere s obzirom na pojedine njezine odredbe.
            44. U vezi konkretno s dobivanjem ovlaštenja od nadležnog tijela iz mjesta polaska, treba navesti da se tekst članka 14. stavka 1. točke (a) podtočke ii. i točke (b) Uredbe br. 1/2005, koji se izričito odnosi na prijevoze životinja s polazištem na području Unije i odredištem u trećim zemljama, odnosi na pridržavanje odredaba te uredbe. Glede toga nije predviđena nikakva razlik a između prijevoza u Uniji i onih prema trećim zemljama.
            45. U istom smislu ni odredbe koje se odnose na poštovanje bitnih obveza tijekom dugog putovanja, iz članka 5. stavka 4., članka 6. stavaka 3. i 4. i članka 8. stavka 2. Uredbe br. 1/2005, također ne prave razliku između prijevoza životinja koji se odvija unutar Unije i prijevoza prema trećoj zemlji. Naime, članak 5. stavak 4. te uredbe predviđa da organizatori i prijevoznici u slučaju „dugih putovanja između država članica i s trećim zemljama“ moraju poštovati obveze iz plana puta. Isto vrijedi i za obveze pregleda i dokumentacije koje se odnose na plan puta koje članak 8. stavak 2. navedene odredbe nameće skrbnicima životinja u slučaju dugog putovanja.
            46. Naposljetku, kada se radi o obvezama prijevoznika koje proizlaze iz članka 6. stavaka 3. i 4. Uredbe br. 1/2005 da prevoze životinje u skladu s tehničkim pravilima navedenima u Prilogu I. toj uredbi i da povjere postupanje sa životinjama osoblju koje je upoznato s odgovarajućim odredbama iz Priloga I. i II. navedene uredbe, valja utvrditi da se te odredbe odnose općenito na prijevoz životinja i da ne prave nikakvu razliku prema kriteriju odredišta.
            47. Stoga članak 14. Uredbe br. 1/2005 za prijevoze životinja s polazištem na području Unije i odredištem u trećim zemljama ne propisuje poseban sustav ovlaštenja koji bi se razlikovao od onoga koji se primjenjuje na prijevoze koji se odvijaju u Uniji.
            48. Nadalje je potrebno podsjetiti da se glavni postupak odnosi na pitanje o tome moraju li svi navodi koji su predviđeni u Prilogu II. toj uredbi, a posebno oni koji se odnose na trajanja putovanja i odmor, biti u planu puta podnesenog nadležnom tijelu iz mjesta polaska u vezi s dijelom dugog putovanja iz glavnog postupka koje se odvija na državnom području trećih zemalja.
            49. Na prvom mjestu valja navesti da članak 5. navedene uredbe, koji je posvećen planiranju prijevoza, u stavku 4. predviđa da putovanje mora biti utvrđeno u skladu s odredbama Priloga II. toj uredbi za svako dugo putovanje odnosnih životinja, uključujući ono za treće zemlje. U tu svrhu točka 3. podtočka b. tog priloga obvezuje organizatora dugog putovanja da nadležnom tijelu pošalje ispravno popunjen primjerak odjeljka 1. dnevnika puta koji se odnosi na plan putovanja.
            50. Navodi iz navedenog odjeljka 1., koji se među ostalim odnose na predviđene točke za odmor, provoz ili izlaz (rubrika 6.), moraju obuhvaćati, kao što proizlazi iz pravne definicije pojma „putovanje“ iz članka 2. točke (j) Uredbe br. 1/2005, cjelokupan predviđeni prijevoz od mjesta polazišta do mjesta odredišta. Stoga u slučaju dugog putovanja za treće zemlje plan puta mora sadržavati takve navode kako za dio tog putovanja koji se odvija na području Unije, tako i za onaj koji se odvija na državnom području trećih zemalja.
            51. Na drugom mjestu, u vezi sa zahtjevima koje ti navodi moraju ispuniti, iz članka 14. stavka 1. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 1/2005 proizlazi da je nadležno tijelo iz mjesta polaska dužno provjeriti može li se za prijevoz smatrati da je u skladu s tom uredbom. Kad je riječ o predviđenim trajanjima putovanja i odmora, iz planiranja putovanja koje proizlazi iz plana puta mora stoga proizlaziti da će predviđeni prijevoz poštovati ponajprije tehnička pravila koja se odnose na vremenske razmake između pojenja, hranjenja i trajanja putovanja i odmora navedenih u poglavlju V. Priloga I. navedenoj uredbi, koje je prijevoznik dužan poštovati na temelju članka 6. stavka 3. iste uredbe.
            52. Glede toga treba navesti da je plan puta podvrgnut, prema tekstu članka 14. stavka 1. točke (a) podtočke ii. 1/2005, „odgovarajućim provjerama“ koje provodi nadležno tijelo iz mjesta polaska. Te provjere se provode prije dugog putovanja s polazištem na području Unije i odredištem u trećoj zemlji, i odnose se dakle samo na pitanje je li plan puta koji podnosi organizator „realan“ i „da [li] pokazuje“ da je prijevoz u skladu s tom uredbom. U okviru provjere „ex ante“ navedeno tijelo stoga raspolaže određenom marginom prosudbe koja mu omogućuje da na odgovarajući način vodi računa o neizvjesnostima koje uključuje dugo putovanje čiji se jedan dio odvija na državnom području trećih država.
            53. Međutim, kao što je navela Komisija na raspravi pred Sudom, praksa koja se odnosi na dodjelu izvoznih subvencija na temelju Uredbe (EU) br. 817/2010 Komisije od 16. rujna 2010. o utvrđivanju detaljnih pravila u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu zahtjeva za dodjelu izvoznih subvencija u vezi s dobrobiti živih životinja vrste goveda tijekom prijevoza (SL L 245, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 57., str. 199.), koja uključuje ex post pregled zahtjeva koji se odnose na vremenske razmake napajanja, hranjenja i trajanje putovanja i odmora koji proizlaze iz Uredbe br. 1/2005, samo je pokazala da prijevozi životinja s polazištem iz Unije i odredištem u trećim zemljama nailaze na sustavne probleme u pogledu poštovanja tih zahtjeva na državnom području trećih zemalja. Osobito što se tiče stanja na državnom području Ruske Federacije, Komisija ne poznaje propis te treće države ili upravnu praksu njenih nadležnih tijela koja zabranjuje istovar životinja na točkama za odmor i provoz preko tog državnog područja.
            54. Međutim, pod pretpostavkom da se pravo ili upravna praksa treće zemlje kroz koju se vrši provoz na provjerljiv i konačan način protive tomu da se u cijelosti poštuju određene tehničke posebnosti te uredbe, nadležno tijelo mjesta polaska je u okviru svoje margine prosudbe također ovlašteno prihvatiti realno planiranje prijevoza koji, među ostalim, u pogledu opremanja sredstava prijevoza i mjera koje su za to putovanje predviđene, pokazuje da će predviđeni prijevoz osigurati dobrobit životinja na razini koja je istovjetna navedenim tehničkim pravilima.
            55. U svakom slučaju, navedeno tijelo na temelju članka 14. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1/2005, među ostalim ima pravo od organizatora zatražiti izmjenu plana odnosnog putovanja koja će osigurati da ono sadržava dovoljno točaka za odmor i provoz, tako da se može smatrati da će taj prijevoz poštovati navedene zahtjeve koji se odnose na vremenske razmake pojenja, hranjenja i trajanja putovanja i odmora.
            56. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja treba odgovoriti da članak 14. stavak 1. Uredbe br. 1/2005 treba tumačiti na način da, kako bi prijevoz odnosnih životinja koji uključuje dugo putovanje koje počinje na području Unije i koji se odvija izvan tog područja moglo odobriti nadležno tijelo u mjestu polaska, organizator putovanja mora podnijeti plan puta koji je s obzirom na mjere koje su predviđene za to putovanje realan i koji pokazuje da se odredbe te uredbe poštuju, uključujući za dio putovanja koji će se odvijati na državnom području trećih zemalja, pri čemu je navedeno nadležno tijelo ovlašteno, ako to nije slučaj, zahtijevati da se navedene mjere izmijene na način da se osigura poštovanje navedenih odredbi za cijelo to putovanje.
            Troškovi
            57. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            Članak 14. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2005 od 22. prosinca 2004. o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka i o izmjeni direktiva 64/432/EEZ i 93/119/EZ i Uredbe (EZ) br. 1255/97 treba tumačiti na način da, kako bi prijevoz domaćih kopitara, osim registriranih, i domaćih životinja goveđih, ovčjih, kozjih i svinjskih vrsta, koji uključuje dugo putovanje koje počinje na području Europske unije i koje se odvija izvan tog područja, moglo odobriti nadležno tijelo u mjestu polaska, organizator putovanja mora podnijeti plan puta koji je s obzirom na mjere koje su predviđene za to putovanje realan i koji pokazuje da će se odredbe te uredbe poštovati, uključujući za dio putovanja koji će se odvijati na državnom području trećih zemalja, pri čemu je navedeno nadležno tijelo ovlašteno, ako to nije slučaj, zahtijevati da se navedene mjere izmijene na način da se osigura poštovanje navedenih odredbi za to cijelo putovanje.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 19. svibnja 2010.#Boliden AB, Outokumpu Copper Fabrication AB i Outokumpu Copper BCZ SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-19/05.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 12. listopada 2011.#Alliance One International, Inc. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-41/05.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. lipnja 1991. # Overseas Union Insurance Ltd i Deutsche Ruck Uk Reinsurance Ltd i Pine Top Insurance Company Ltd protiv New Hampshire Insurance Company # Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal - Ujedinjena Kraljevina. # Bruxelleska konvencija. # Predmet C-351/89.


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. rujna 2016.#Unitec Bio SA protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine – Konačna antidampinška pristojba – Tužba za poništenje – Izravan utjecaj – Osobni utjecaj – Dopuštenost – Članak 2. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 – Uobičajena vrijednost – Troškovi proizvodnje.#Predmet T-111/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Damping — Uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine — Konačna antidampinška pristojba — Tužba za poništenje — Izravan utjecaj — Osobni utjecaj — Dopuštenost — Članak 2. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 — Uobičajena vrijednost — Troškovi proizvodnje“
      U predmetu T‑111/14,

         Unitec Bio SA, sa sjedištem u Buenos Airesu (Argentina), koji zastupaju J.-F. Bellis, R. Luff i G. Bathory, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje su u početku zastupali S. Boelaert i B. Driessen, a zatim H. Marcos Fraile, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Bierwagena i C. Hippa, odvjetnici,
      tuženik,
      koje podupire

         Europska komisija, koju zastupaju M. França i A. Stobiecka‑Kuik, u svojstvu agenata,
      i

         European Biodiesel Board (EBB), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), koji zastupaju O. Prost i M.-S. Dibling, odvjetnici,
      intervenijenti,
      povodom zahtjeva koji se temelji na članku 263. UFEU‑a za poništenje Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1194/2013 od 19. studenoga 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije (SL 2013., L 315, str. 2.) u dijelu u kojem se njome tužitelju izriče antidampinška pristojba,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: G. Berardis, predsjednik, O. Czúcz (izvjestitelj) i A. Popescu, suci,
      tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora i pobijana uredba

               1

               Tužitelj, Unitec Bio SA, argentinski je proizvođač biodizela.

               2

               Biodizel, alternativno gorivo slično konvencionalnom dizelu, proizvodi se u Europskoj uniji, ali se također uvozi u velikim količinama. U Argentini se uglavnom proizvodi od soje u zrnu i sojina ulja (u daljnjem tekstu: glavne sirovine).

               3

               Nakon prigovora koji je European Biodiesel Board (EBB) podnio Europskoj komisiji 17. srpnja 2012. u ime proizvođača biodizela koji predstavljaju više od 60 % ukupne proizvodnje biodizela Unije, Europska komisija 29. kolovoza 2012. objavila je Obavijest o pokretanju antidampinškog postupka o uvozu biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije (SL 2012., C 260, str. 8.), na temelju članka 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba).

               4

               Ispitni postupak o dampingu i šteti odnosio se na razdoblje od 1. srpnja 2011. do 30. lipnja 2012. (u daljnjem tekstu: razdoblje ispitnog postupka). Ispitivanje kretanja važnih za procjenu štete obuhvaćalo je razdoblje od 1. siječnja 2009. do kraja razdoblja ispitnog postupka.

               5

               S obzirom na velik broj argentinskih proizvođača izvoznika, Komisija je u kontekstu predmetnog ispitnog postupka izabrala uzorak od triju proizvođača izvoznika ili njihovih grupa na temelju najvećeg reprezentativnog obujma izvoza dotičnog proizvoda u Uniju. Tužitelj nije bio uključen u taj uzorak.

               6

               Komisija je 27. svibnja 2013. donijela Uredbu (EU) br. 490/2013 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije (SL 2013., L 141, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 125., str. 99.; u daljnjem tekstu: Privremena uredba). U toj uredbi Komisija je, među ostalim, donijela zaključak o postojanju dampinškog uvoza biodizela podrijetlom iz Argentine, što je uzrokovalo štetu industriji Unije, i zauzela stajalište da je uvođenje antidampinške pristojbe na taj uvoz bilo u interesu Unije.

               7

               U pogledu izračuna dampinške marže i, točnije, određivanja uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda za Argentinu, Komisija je zauzela stajalište da domaća prodaja nije izvršena u uobičajenom tijeku trgovine jer je argentinsko tržište biodizela u velikoj mjeri uređivala država. Posljedično, Komisija je odlučila primijeniti članak 2. stavak 3. Osnovne uredbe, koji određuje da, ako se istovjetan proizvod ne prodaje u uobičajenom tijeku trgovine, uobičajenu vrijednost tog proizvoda nužno je izračunati na temelju troška proizvodnje u zemlji podrijetla uvećanog za razuman iznos prodajnih, općih i administrativnih troškova kao i razumne profitne marže odnosno na temelju izvoznih cijena u odgovarajuću treću zemlju u uobičajenom tijeku trgovine, pod uvjetom da su te cijene reprezentativne.

               8

               U pogledu troškova proizvodnje biodizela podrijetlom iz Argentine, Komisija je istaknula da je EBB tvrdio da troškovi proizvodnje koji proizlaze iz poslovnih knjiga ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika nisu na prihvatljiv način odražavali troškove proizvodnje biodizela. Ta se tvrdnja odnosila na argentinski sustav različitog oporezivanja izvoza (u daljnjem tekstu: sustav DET), koji je prema podnositeljima prigovora stvorio iskrivljenje cijena glavne sirovine. Zauzimajući stajalište da u tom trenutku nema dovoljno podataka za donošenje odluke o najprikladnijem načinu rješavanja tog prigovora, Komisija je odlučila izračunati uobičajenu vrijednost biodizela na temelju troškova proizvodnje iz tih poslovnih knjiga, ističući, međutim, da će to pitanje biti detaljnije ispitano u konačnoj fazi ispitnog postupka.

               9

               Vijeće Europske unije 19. studenoga 2013. donijelo je Provedbenu uredbu (EU) br. 1194/2013 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije (SL 2013., L 315, str. 2.; u daljnjem tekstu: pobijana uredba).

               10

               Vijeće je, kao prvo, potvrdilo zaključke Privremene uredbe prema kojima uobičajena vrijednost istovjetnog proizvoda u pogledu Argentine treba biti izračunana u skladu s člankom 2. stavkom 3. Osnovne uredbe jer argentinsko tržište biodizela u velikoj mjeri uređuje država (uvodna izjava 28. pobijane uredbe).

               11

               U pogledu troškova proizvodnje Vijeće je prihvatilo Komisijin prijedlog da izmijeni zaključke Privremene uredbe i zanemari troškove glavne sirovine navedene u poslovnim knjigama ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika u skladu s člankom 2. stavkom 5. Osnovne uredbe. Prema mišljenju Vijeća, ti podaci nisu na prihvatljiv način odražavali troškove povezane s proizvodnjom biodizela u Argentini, jer je sustav DET stvorio iskrivljenje cijena glavnih sirovina na argentinskom domaćem tržištu. Ono ih je zamijenilo prosjekom referentnih cijena soje u zrnu koje objavljuje argentinsko Ministarstvo poljoprivrede za izvoz franko brod (FOB) tijekom razdoblja ispitnog postupka (u daljnjem tekstu: referentna cijena) (uvodne izjave 35. do 40. pobijane uredbe).

               12

               Vijeće je, kao drugo, potvrdilo većinu zaključaka Privremene uredbe i utvrdilo da je industrija Unije pretrpjela značajnu štetu u smislu članka 3. stavka 6. Osnovne uredbe (uvodne izjave 105. do 142. pobijane uredbe) i da je ta šteta uzrokovana dampinškim uvozom biodizela podrijetlom iz Argentine (uvodne izjave 144. do 157. pobijane uredbe). U tom kontekstu Vijeće je istaknulo da drugi čimbenici – uključujući, među ostalim, uvoz industrije Unije (uvodne izjave 151. do 160. pobijane uredbe), nisku iskorištenost kapaciteta industrije Unije (uvodne izjave 161. do 171. pobijane uredbe) i sustav dvostrukog brojenja biodizela proizvedenog iz otpadnih ulja u nekim državama članicama (uvodne izjave 173. do 179. pobijane uredbe) – nisu mogli prekinuti tu uzročnu vezu.

               13

               Vijeće je, kao treće, potvrdilo da je donošenje predmetnih antidampinških mjera i dalje u interesu Unije (uvodne izjave 190. do 201. pobijane uredbe).

               14

               S obzirom na utvrđene dampinške marže i razinu štete koja je prouzročena industriji Unije, Vijeće je, među ostalim, odlučilo da je potrebno konačno naplatiti iznose osigurane privremenom antidampinškom pristojbom uvedenom Privremenom uredbom (uvodna izjava 228. i članak 2. pobijane uredbe) i da se treba uvesti konačna antidampinška pristojba na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine (članak 1. stavak 1. pobijane uredbe).

               15

               U članku 1. stavku 2. pobijane uredbe stopa konačne antidampinške pristojbe koja se primjenjuje na dotični proizvod u pogledu argentinskog uvoza određena je kako slijedi:

                  Trgovačko društvo

                  Stopa pristojbe EUR po toni neto

                  Dodatna oznaka TARIC

                  Aceitera General Deheza S. A., General Deheza, Rosario; Bunge Argentina S. A., Buenos Aires

                  216,64

                  B782

                  LDC Argentina S. A., Buenos Aires

                  239,35

                  B783

                  Molinos Río de la Plata S. A., Buenos Aires; Oleaginosa Moreno Hermanos S. A. F. I. C. I. y A, Bahia Blanca; Vicentin S. A. I. C., Avellaneda

                  245,67

                  B784

                  Ostala trgovačka društva koja surađuju:
                  Cargill S. A. C. I., Buenos Aires; Unitec Bio, Buenos Aires; Viluco S. A., Tucuman

                  237,05

                  B785

                  Sva ostala trgovačka društva

                  245,67

                  B999

               16

               Nakon dodatnog EBB‑ova prigovora, Komisija je također, u isto vrijeme kad i antidampinški, provela i antisubvencijski postupak u vezi s uvozom u Uniju biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije. Nakon što je taj prigovor povučen dopisom od 7. listopada 2013., taj je postupak prekinut a da nisu uvedene konačne pristojbe Uredbom Komisije (EU) br. 1198/2013 оd 25. studenoga 2013. o prekidu antisubvencijskog postupka koji se odnosi na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije i o stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 330/2013 o uvjetovanju takvog uvoza evidentiranjem (SL 2013., L 315, str. 67.).

         Postupak i zahtjevi stranaka

               17

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 17. veljače 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               18

               Vijeće je 2. lipnja 2014. podnijelo odgovor na tužbu. Tužitelj je 6. kolovoza 2014. podnio repliku, a Vijeće je 21. listopada 2014. podnijelo odgovor na repliku.

               19

               Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 13. svibnja i 2. lipnja 2014. Komisija i EBB zatražili su intervenciju u ovom postupku u potporu zahtjevu Vijeća. Rješenjima od 17. srpnja i 22. rujna 2014. predsjednik devetog vijeća Općeg suda odobrio je te intervencije. Intervenijenti su podnijeli svoje intervencijske podneske i ostale stranke su podnijele očitovanja na njih u propisanim rokovima.

               20

               Nakon izvješća suca izvjestitelja, Opći sud (deveto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.

               21

               Rješenjem od 30. rujna 2015. ovaj predmet i predmeti T‑112/14, Molinos Río de la Plata/Vijeće, T‑113/14, Oleaginosa Moreno Hermanos/Vijeće, T‑114/14, Vicentin/Vijeće, T‑115/14, Aceitera General Deheza/Vijeće, T‑116/14, Bunge Argentina/Vijeće, T‑117/14, Cargill/Vijeće, T‑118/14, LDC Argentina/Vijeće i T‑119/14, Carbio/Vijeće spojeni su u svrhu usmenog dijela postupka. Na raspravi održanoj 28. listopada 2015. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja im je postavio Opći sud.

               22

               U okviru mjera upravljanja postupkom, Opći sud (deveto vijeće) od stranaka je zahtijevao podatke i pozvao ih da podnesu očitovanja na odgovore drugih stranaka.

               23

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na njega;

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               24

               Vijeće, uz potporu Komisije i EBB‑a, od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbaci tužbu kao nedopuštenu i, podredno, odbije kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Dopuštenost

               25

               Vijeće osporava dopuštenost tužbe a da nije formalno iznijelo prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. Vijeće u biti tvrdi da tužitelj nema aktivnu procesnu legitimaciju za podnošenje tužbe za poništenje u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Budući da tužitelj nije dio izabranog uzorka (vidjeti gornju točku 5.), nije dovoljno identificiran u pobijanoj uredbi, u smislu da se na njega referira samo u pogledu „[o]stalih trgovačkih društava koja surađuju” i da dampinški izračun nije učinjen na temelju bilo kakvih podataka vezanih uz njegovu poslovnu aktivnost. Tužiteljevo sudjelovanje u upravnom postupku bilo je samo neizravno i nije samo po sebi bilo dovoljno da obrazloži njegov pojedinačni interes. Nadalje, tužitelj nije dokazao da se pobijana uredba odnosi osobno na njega zbog određenih osobina koje su mu svojstvene i koje ga izdvajaju od bilo koje druge osobe.

               26

               U tom pogledu, uvodno treba podsjetiti da na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a svaka fizička ili pravna osoba može, pod uvjetima utvrđenima u stavcima prvom i drugom tog članka, pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.

               27

               U ovom predmetu Opći sud smatra primjerenim prvo ispitati utječe li pobijana uredba izravno i osobno na tužitelja u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.

               28

               Vijeće ne spori da pobijana uredba izravno utječe na to društvo. Carinska tijela država članica dužna su a da pritom nemaju nikakve diskrecijske ovlasti naplatiti pristojbe uvedene pobijanom uredbom.

               29

               U pogledu osobnog utjecaja na tužitelja, treba podsjetiti da iz sudske prakse proizlazi da fizička i pravna osoba može tvrditi da se mjera odnosi na nju osobno samo ako na nju utječe zbog određenih osobina koje su joj svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja je razlikuje od bilo koje druge osobe (presuda od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, str. 197., 223.).

               30

               U tom kontekstu treba istaknuti da se člankom 1. pobijane uredbe tužitelju uvodi konačna pojedinačna antidampinška pristojba u iznosu od 237,05 eura po toni, izričito ga navodeći.

               31

               Suprotno onomu što iznosi Vijeće, ta je okolnost sama po sebi dovoljna za zaključak o osobnom utjecaju na tužitelja (vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 2001., Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, t. 22.).

               32

               S obzirom na to da se pobijana uredba izravno i osobno odnosi na tužitelja, treba odbiti prigovor nedopuštenosti koji je iznijelo Vijeće.

         Meritum

               33

               Tužitelj u prilog svojoj tužbi ističe tri tužbena razloga.

               34

               Prvim i drugim tužbenim razlogom osporava se postupak Vijeća kojim se zanemaruju troškovi sirovina iz poslovnih knjiga ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika, zbog iskrivljavanja cijena tih sirovina koje je prouzročio sustav DET, i kojim se zamjenjuju referentnom cijenom. Prvim tužbenim razlogom tužitelj navodi da se takav postupak protivi prvom i drugom podstavku članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe. Drugim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da ta radnja nije u skladu sa Sporazumom o primjeni članka VI. GATT‑a (SL L 1994., L 336, str. 103.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.).

               35

               Treći tužbeni razlog temelji se na činjenici da je, zaključkom da je postojala uzročna veza između uvoza biodizela podrijetlom iz Argentine obuhvaćenog ispitnim postupkom i štete nastale industriji Unije, Vijeće povrijedilo članak 3. stavak 7. Osnovne uredbe.

               36

               Tužitelj u okviru prvog tužbenog razloga tvrdi da je Vijeće povrijedilo članak 2. stavak 5. Osnovne uredbe time što je propustilo uzeti u obzir troškove povezane s glavnom sirovinom koje su stvarno snosili predmetni argentinski proizvođači izvoznici, zato što su cijene tih sirovina navedene u poslovnim knjigama ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika bile umjetno niske. Tužitelj tvrdi da cijene glavnih sirovina u Argentini nisu bile regulirane. Njih su proizvođači slobodno odredili i nisu niže od cijena sirovina koje se prodaju za izvoz. Pristup koji su zauzeli Vijeće i Komisija (u daljnjem tekstu: institucije) u utvrđivanju troška tih sirovina odgovara dodavanju izvoznog poreza argentinskim cijenama navedenima u tim poslovnim knjigama. U svakom slučaju, čak i uz pretpostavku da su domaće cijene tih sirovina bile iskrivljene sustavom DET, institucije nisu dokazale da te poslovne knjige nisu na prihvatljiv način odražavale njihove troškove da bi stoga mogle biti zanemarene u skladu s člankom 2. stavkom 5. Osnovne uredbe.

               37

               Vijeće, uz potporu Komisije i EBB‑a, tvrdi da se u ovom predmetu primjena članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe temelji na činjenici da prodaja glavnih sirovina na argentinskom tržištu nije bila izvršena u uobičajenom tijeku trgovine. Vijeće navodi da je sustav DET doveo do iskrivljavanja troškova proizvodnje argentinskih proizvođača biodizela, što dokazuje znatna razlika između domaće i međunarodne cijene, zbog čega je bilo nužno prilagoditi te troškove. Poslovne knjige ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika ne služe kao temelj za izračun uobičajene vrijednosti ako se troškovi povezani s proizvodnjom proizvoda obuhvaćenog ispitnim postupkom u tim poslovnim knjigama ne odražavaju objektivno. Činjenica da su cijene regulirane samo je jedan od mogućih razloga zašto se za potrebe ispitnog postupka troškovi u tim poslovnim knjigama ne odražavaju objektivno. Podaci kojima su se koristile institucije, odnosno referentne cijene soje u zrnu tijekom razdoblja ispitnog postupka, koje odražavaju razinu međunarodnih cijena, pouzdan su izvor.

               38

               U ovom slučaju potrebno je istaknuti da u pobijanoj uredbi, u kontekstu određivanja uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, institucije nisu izračunale troškove proizvodnje vezane uz glavnu sirovinu uzimanjem u obzir njihovih cijena kako su istaknute u poslovnim knjigama ispitanih društava, nego su – kako to proizlazi, među ostalim, iz uvodne izjave 29. i sljedećih te uredbe – zanemarile te cijene i zamijenile ih referentnom cijenom na temelju članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe.

               39

               U tom pogledu treba podsjetiti da se uobičajena vrijednost istovjetnog proizvoda, na temelju članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe – ako se istovjetan proizvod ne prodaje odnosno ne prodaje se u dostatnim količinama u uobičajenom tijeku trgovine ili ako zbog posebne situacije na tržištu prodaja ne omogućava prikladnu usporedbu – izračunava na temelju troška proizvodnje u zemlji podrijetla, na koji se dodaje razuman iznos troškova prodaje, općih i administrativnih troškova i iznos dobiti, odnosno na temelju izvoznih cijena u odgovarajuću treću zemlju u uobičajenom tijeku trgovine, pod uvjetom da su te cijene reprezentativne. Prema toj odredbi, može se smatrati da postoji određena situacija na tržištu za dotični proizvod u smislu prethodne rečenice, među ostalim, ako su cijene umjetno niske, ako postoji značajna trgovina razmjene ili ako postoje dogovori o nekomercijalnoj preradi.

               40

               Nadalje, iz prvog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe slijedi da, kada se uobičajena vrijednost istovjetnog proizvoda izračunava u skladu s člankom 2. stavkom 3. te uredbe, troškovi proizvodnje uobičajeno se izračunavaju na temelju poslovnih knjiga stranke nad kojom se provodi ispitni postupak, pod uvjetom da se one vode u skladu s opće prihvaćenim računovodstvenim načelima dotične zemlje i ako se utvrdi da one na prihvatljiv način odražavaju troškove u vezi s proizvodnjom i prodajom proizvoda koji se razmatra.

               41

               Prema drugom podstavku članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe, ako se troškovi u vezi s proizvodnjom i prodajom proizvoda iz ispitnog postupka ne odražavaju na prihvatljiv način u poslovnim knjigama dotične stranke, prilagođavaju se ili utvrđuju na temelju troškova drugih proizvođača ili izvoznika u istoj zemlji, odnosno ako ti podaci nisu dostupni ili se ne mogu koristiti na bilo kojoj drugoj osnovi, uključujući podatke s drugih reprezentativnih tržišta.

               42

               Cilj prvog i drugog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe jest osigurati da troškovi u vezi s proizvodnjom i prodajom istovjetnog proizvoda upotrijebljeni u izračunu uobičajene vrijednosti tog proizvoda odražavaju troškove koje bi proizvođač imao na domaćem tržištu zemlje izvoznice.

               43

               Nadalje, iz teksta prvog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe slijedi da su poslovne knjige koje vodi stranka iz ispitnog postupka glavni izvor informacija za utvrđivanje troškova proizvodnje istovjetnog proizvoda i da uporaba podataka iz tih knjiga predstavlja pravilo, a prilagođavanje ili zamjena tih podataka na drugoj razumnoj osnovi iznimku.

               44

               Budući da se odstupanje ili iznimka od općeg pravila mora usko tumačiti (vidjeti presudu od 19. rujna 2013., Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Vijeće, C‑15/12 P, EU:C:2013:572, t. 17. i navedenu sudsku praksu), treba smatrati da se, kao što to tužitelj tvrdi, iznimka iz članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe mora usko tumačiti.

               45

               U ovom slučaju, ne dovodeći u pitanje razloge koji su naveli institucije da izračunaju uobičajenu vrijednost istovjetnog proizvoda na temelju članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe, tužitelj osporava primjenu članka 2. stavka 5. te uredbe, na osnovi kojeg se institucije u pogledu tog izračuna nisu oslanjale na cijene glavnih sirovina iz poslovnih knjiga ispitanih društava.

               46

               U pobijanoj uredbi institucije nisu navele da se poslovne knjige ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika ne vode u skladu s opće prihvaćenim računovodstvenim načelima u Argentini. Upravo suprotno, tvrdile su da te poslovne knjige nisu realno odražavale troškove vezane uz glavne sirovine.

               47

               Naime, kako to jasno proizlazi iz uvodnih izjava 29. do 42. pobijane uredbe, institucije su zauzele stajalište da je, s obzirom na to da je uključivao različite izvozne poreze na glavne sirovine i biodizel, sustav DET uzrokovao iskrivljavanje cijene tih glavnih sirovina tako da je smanjio njihove cijene na argentinskom tržištu na umjetno nisku razinu.

               48

               Na temelju presude od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (T‑235/08, neobjavljena, EU:T:2013:65), institucije su u uvodnoj izjavi 31. pobijane uredbe smatrale da, kada su cijene sirovina uređene tako da su na domaćem tržištu umjetno niske, može se pretpostaviti da iskrivljavanje utječe i na trošak proizvodnje dotičnog proizvoda. U takvim okolnostima podaci iz poslovnih knjiga ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika ne mogu se smatrati razumnima te se, kao posljedica toga, trebaju prilagoditi.

               49

               U tom pogledu treba podsjetiti da je u točki 44. presude od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (T‑235/08, neobjavljena, EU:T:2013:65) Opći sud smatrao da je – s obzirom na to da je prirodni plin predmetnim proizvođačima izvoznicima na temelju ruskog zakona neminovno isporučivan po vrlo niskoj cijeni – cijena proizvodnje dotičnog proizvoda u predmetu u kojem je donesena ta presuda bila pod utjecajem iskrivljavanja na domaćem tržištu Rusije u pogledu cijene plina, s obzirom na to da ona nije bila rezultat tržišnih snaga. Sud je stoga smatrao da su institucije imale potpuno pravo zaključiti da se jedna od stavki u poslovnim knjigama tužitelja u tom predmetu ne može smatrati razumnom i da je, kao posljedica, ta stavka trebala biti prilagođena razmatranjem drugih izvora na tržištu koje su institucije smatrale reprezentativnijim.

               50

               Međutim, kao što to tužitelj pravilno tvrdi, za razliku od situacije o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (T‑235/08, neobjavljena, EU:T:2013:65), iz spisa predmeta ne proizlazi da su cijene glavnih sirovina u Argentini bile izravno regulirane. Naime, sustav DET, na koji se pozivaju institucije, samo je predvidio izvozne poreze s različitim stopama za glavne sirovine i biodizel.

               51

               Činjenica da sustav DET ne regulira izravno cijene glavnih sirovina u Argentini, međutim, sama po sebi ne isključuje primjenu iznimke iz članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe.

               52

               Treba, naime, podsjetiti, kao što to ističu institucije, da je odredba koja odgovara drugom podstavku članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe Uredbom Vijeća (EZ) br. 1972/2002 od 5. studenoga 2002. o izmjeni Uredbe br. 384/96 (SL 2002., L 305, str. 1.) bila dodana u prethodnu Osnovnu uredbu, odnosno Uredbu Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996., L 56, str. 1.).

               53

               Iz uvodne izjave 4. Uredbe br. 1972/2002 jasno je da se dodavanjem odredbe koja odgovara drugom podstavku članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe željelo dati neke smjernice o tome što treba učiniti ako poslovne knjige razumno ne odražavaju troškove povezane s proizvodnjom i prodajom dotičnog proizvoda, osobito u situacijama u kojima, zbog posebnog stanja na tržištu, prodaja istovjetnog proizvoda ne dopušta odgovarajuću usporedbu. U takvom slučaju ta uvodna izjava određuje da se relevantni podaci trebaju dobiti iz izvora koji nisu pod utjecajem „takvih iskrivljenja”.

               54

               Uvodna izjava 4. Uredbe br. 1972/2002 predviđa, dakle, mogućnost oslanjanja na članak 2. stavak 5. Osnovne uredbe, posebice u situaciji u kojoj prodaja istovjetnog proizvoda ne dopušta odgovarajuću usporedbu zbog iskrivljavanja. Iz toga također slijedi da do takve situacije može doći osobito kada postoji posebna situacija na tržištu, kao što je ona navedena u drugom podstavku članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe, u pogledu umjetno niskih cijena dotičnog proizvoda, ali ta vrsta situacije nije ograničena na slučajeve u kojima postoji izravna regulacija cijena istovjetnog proizvoda ili glavnih sirovina tog proizvoda od strane države izvoznice.

               55

               S druge strane, ne može se razumno smatrati da svaka mjera tijela javne vlasti države izvoznice koja bi mogla utjecati na cijene glavnih sirovina i, kao rezultat, cijene dotičnog proizvoda može biti izvor iskrivljenja koje omogućava, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, zanemarivanje cijena iz poslovnih knjiga stranke obuhvaćene ispitnim postupkom. Kao što to tužitelj pravilno tvrdi, ako bi se svaka mjera tijela javne vlasti zemlje izvoznice koja bi mogla utjecati, čak i neznatno, na cijene glavnih sirovina mogla uzeti u obzir, postojala bi opasnost da se načelu iz prvog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe, u smislu da su te poslovne knjige glavni izvor podataka za utvrđivanje troškova proizvodnje istovjetnog proizvoda, u potpunosti oduzme korisni učinak.

               56

               U skladu s tim, mjera tijela javne vlasti zemlje izvoznice može, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, navesti institucije da zanemare cijene sirovina iz poslovnih knjiga stranke obuhvaćene ispitnim postupkom samo kada ona uzrokuje znatno iskrivljavanje cijena tih sirovina. Naime, drukčije tumačenje iznimke iz članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe – koje bi omogućilo da se u situaciji kao u ovom slučaju ti podaci zamijene troškovima utvrđenima po drugoj razumnoj osnovi – moglo bi dovesti do opasnosti od nerazmjernog narušavanja načela da su te poslovne knjige glavni izvor podataka za utvrđivanje troškova proizvodnje tog proizvoda.

               57

               Nadalje, u pogledu tereta dokazivanja postojanja čimbenika koji opravdavaju primjenu prvog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe, treba smatrati da, kada institucije smatraju da moraju zanemariti troškove proizvodnje iz poslovnih knjiga stranke obuhvaćene ispitnim postupkom i zamijeniti ih drugom cijenom koja se smatra razumnom, one se moraju osloniti na izravne dokaze ili barem na indicije koje upućuju na postojanje čimbenika na temelju kojeg je izvršena prilagodba (vidjeti po analogiji presudu od 10. ožujka 2009., Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP/Vijeće, T‑249/06, EU:T:2009:62, t. 180. i navedenu sudsku praksu).

               58

               Stoga, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, s obzirom na činjenicu da zanemarivanje troškova proizvodnje tog proizvoda iz poslovnih knjiga stranaka obuhvaćenih ispitnim postupkom spada u iznimku (vidjeti gornju točku 44.), kada iskrivljavanje na koje se oslanjaju institucije nije izravna posljedica mjere države iz koje proizvod potječe, kao u predmetu u kojem je donesena presuda od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (T‑235/08, neobjavljena, EU:T:2013:65), nego učinaka koje ta mjera treba proizvesti na tržištu, te institucije moraju osigurati objašnjenje funkcioniranja dotičnog tržišta i pokazati specifične učinke te mjere na njega a da se u tom pogledu ne pozivaju na puka nagađanja.

               59

               S obzirom na te okolnosti, potrebno je ispitati jesu li institucije u dovoljnoj mjeri dokazale da su u ovom slučaju, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, ispunjeni uvjeti za zanemarivanje cijena glavnih sirovina iz poslovnih knjiga ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika.

               60

               Kao prvo, mjera argentinskih tijela javne vlasti utvrđena kao izvor iskrivljavanja cijena glavnih sirovina, kako je navedeno, među ostalim, u uvodnoj izjavi 29. pobijane uredbe, jest sustav DET, zbog toga što uključuje diferencijalne razine poreza na glavne sirovine i biodizel. Iz uvodne izjave 35. te uredbe proizlazi da je tijekom razdoblja ispitnog postupka izvoz biodizela bio oporezivan po nominalnoj stopi od 20 %, sa stvarnom stopom od 14,58 %, dok su tijekom istog razdoblja porezne stope za izvoz soje u zrnu i izvoz sojina ulja bile 35 % i 32 %.

               61

               Kao drugo, u pogledu učinaka sustava DET, Vijeće je zaključilo, među ostalim, u uvodnoj izjavi 30. pobijane uredbe, da je daljnje ispitivanje pokazalo da je taj sustav snizio domaće cijene sirovina na umjetno nisku razinu na argentinskom tržištu.

               62

               Iako je Vijeće u tom kontekstu istaknulo, u uvodnoj izjavi 68. pobijane uredbe, u pogledu učinaka sustava DET primijenjenog u Indoneziji, da je taj sustav ograničavao mogućnosti za izvoz sirovina, jer su na domaćem tržištu dostupne njihove veće količine, zbog čega se njihove domaće cijene snižavaju, treba istaknuti da u toj uredbi nije utvrđeno u kojoj je mjeri taj sustav, uključivanjem diferencijalnih stopa poreza na izvoz glavne sirovine i biodizela, doveo do značajnog iskrivljavanja cijena tih sirovina na argentinskom tržištu.

               63

               U uvodnoj izjavi 37. pobijane uredbe Vijeće je istaknulo da su domaće cijene pratile kretanja međunarodnih cijena glavnih sirovina i da je razlika između tih cijena predstavljala izvozni porez na njih. U uvodnoj izjavi 38. te uredbe navelo je da su domaće cijene glavnih sirovina kojima se koriste proizvođači biodizela u Argentini bile umjetno niže od međunarodnih cijena zbog iskrivljenja koje je rezultat sustava DET. Međutim, samom izjavom da je razlika između domaćih cijena i međunarodnih cijena glavnih sirovina u osnovi odgovarala izvoznim porezima na potonje Vijeće nije ustanovilo učinke koje je razlika između stope porezâ na te sirovine i stope poreza na biodizel mogla sama po sebi imati na cijene tih sirovina na argentinskom tržištu. Stajalište u uvodnoj izjavi 37. te uredbe omogućuje samo donošenje zaključaka u pogledu određenih učinaka koje bi uvođenje poreza na izvoz moglo imati na cijene glavnih sirovina, ali ne dopušta donošenje zaključaka o učincima koje bi razlika između stope porezâ na te sirovine i stope poreza na biodizel mogla imati na cijene tih sirovina na tom tržištu.

               64

               Ni informacija koju je Vijeće iznijelo u uvodnim izjavama 39. i 42. pobijane uredbe – da su cijene glavnih sirovina iz poslovnih knjiga relevantnih društava bile zamijenjene cijenom po kojoj bi ih ta društva kupila na domaćem tržištu da nema iskrivljavanja, odnosno referentnom cijenom – ne dopušta donošenje zaključaka o učincima koje je razlika između stope porezâ na izvoz sirovina i stope poreza na izvoz biodizela mogla imati na cijenu tih sirovina na tom tržištu. Ako te uvodne izjave treba smatrati zaključcima Vijeća da bi, da nije bilo takve razlike u stopama, cijene glavnih sirovina na tom tržištu bile iste kao referentna cijena, dovoljno je istaknuti da to nije bilo utvrđeno ni u pobijanoj uredbi ni u postupku pred Općim sudom.

               65

               U pogledu ekonomskih studija na koje su se institucije pozivale u postupku pred Općim sudom, treba istaknuti kako je točno da se iz njih može zaključiti da porezi na izvoz dovode do povećanja izvozne cijene oporezivanog proizvoda u usporedbi s njegovom cijenom na domaćem tržištu, smanjenog obujma izvoza tog proizvoda i pritiska na smanjenje cijena tog proizvoda na domaćem tržištu. Također se može zaključiti da sustav izvoznih poreza koji oporezuje glavne sirovine po višoj stopi od proizvoda na silaznom tržištu štiti i pogoduje domaćoj industriji na kraju proizvodnog lanca tako što joj pruža sirovine u dovoljnim količinama po povoljnim cijenama.

               66

               Međutim, treba istaknuti da te studije samo analiziraju učinke izvoznih poreza na cijene glavnih sirovina, a ne učinke diferenciranih stopa primijenjenih za porez na izvoz glavnih sirovina i biodizela.

               67

               Institucije su, dakle, samo objasnile odnos između međunarodnih cijena i domaćih cijena glavnih sirovina i pružile naznake o utjecaju izvoznog poreza na dostupnost tih sirovina na domaćem tržištu i na njihove cijene a da nisu konkretno utvrdile učinke koje je sustav DET kao takav mogao imati na domaće cijene glavnih sirovina i u kojoj se mjeri ti učinci razlikuju od onih koje ima porezni sustav bez različite porezne stope na izvoz glavnih sirovina i biodizela.

               68

               U skladu s tim, treba smatrati da institucije nisu dovoljno dokazale da je postojalo znatno iskrivljavanje cijena glavnih sirovina u Argentini, kao posljedica sustava DET, jer je uključivao diferencirane porezne stope na izvoz tih glavnih sirovina i biodizela. Stoga su, zauzimanjem stajališta da se cijene tih sirovina nisu objektivno odražavale u poslovnim knjigama ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika i njihovim zanemarivanjem, institucije povrijedile članak 2. stavak 5. Osnovne uredbe.

               69

               Suprotno onomu što tvrde institucije, tom se zaključku ne protivi činjenica da one uživaju široku diskrecijsku ovlast u području zajedničke trgovinske politike, osobito u pogledu složenih ekonomskih procjena u području mjera trgovinske zaštite, i da u tom pogledu nadzor suda Unije treba biti ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila, materijalne točnosti činjenica na osnovi kojih je proveden sporan izbor, odsutnosti očite pogreške u ocjeni tih činjenica i odsutnosti zloporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 2012., Since Hardware (Guangzhou)/Vijeće, T‑156/11, EU:T:2012:431, t. 134. do 136. i navedenu sudsku praksu).

               70

               Nadzorom Općeg suda kojim se samo utvrđuje mogu li se elementima na kojima institucije Unije temelje svoje nalaze potkrijepiti zaključci koje iz njih izvode ne zadire se u njihovu široku diskrecijsku ovlast u području trgovinske politike (vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2012., Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP, C‑191/09 P i C‑200/09 P, EU:C:2012:78, t. 68.).

               71

               U ovom slučaju Opći sud samo je ispitao jesu li institucije dokazale da su ispunjeni uvjeti za zanemarivanje, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, troškova povezanih s proizvodnjom i prodajom tog proizvoda, kako se odražavaju u poslovnim knjigama ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika, u skladu s pravilom iz članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe.

               72

               Iz toga slijedi da prvi tužbeni razlog valja prihvatiti.

               73

               Također je potrebno razmotriti u kojem opsegu utvrđena pogreška opravdava poništenje pobijane uredbe u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.

               74

               Suprotno onomu što tvrdi Vijeće, u okolnostima ovog slučaja nije moguće djelomično poništiti članak 1. pobijane uredbe isključivo s obzirom na utvrđenu pogrešku u vezi s načinom izračuna stope antidampinške pristojbe.

               75

               Naime, u skladu sa sudskom praksom, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo u mjeri u kojoj su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta. Taj zahtjev odvojivosti nije ispunjen kad bi djelomično poništenje akta moglo dovesti do izmjene njegove biti (presuda od 10. prosinca 2002., Komisija/Vijeće, C‑29/99, EU:C:2002:734, t. 45. i 46.).

               76

               Kao što je to objašnjeno u okviru ispitivanja prvog tužbenog razloga, izračun institucija uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda temelji se na pogrešnim razlozima. S obzirom na to da je uobičajena vrijednost bitan uvjet za utvrđivanje primjenjive stope antidampinške pristojbe, članak 1. pobijane uredbe ne može ostati na snazi u dijelu u kojem se njime tužitelju određuje pojedinačna antidampinška pristojba.

               77

               S obzirom na povezanost konačne antidampinške pristojbe i privremene antidampinške pristojbe iz članka 10. stavaka 2. i 3. Osnovne uredbe, članak 2. pobijane uredbe također treba poništiti u odnosu na tužitelja jer određuje da je potrebno konačno naplatiti iznose osigurane privremenom antidampinškom pristojbom.

               78

               Stoga valja poništiti pobijanu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja a da nije potrebno ispitati drugi i treći tužbeni razlog.

         Troškovi

               79

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Vijeće nije uspjelo u postupku i sukladno tužiteljevu zahtjevu, treba mu naložiti da, osim vlastitih, snosi i tužiteljeve troškove.

               80

               Komisija i EBB snosit će vlastite troškove, u skladu s odredbama članka 138. stavaka 1. i 3. Poslovnika.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se članci 1. i 2. Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1194/2013 od 19. studenoga 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije u dijelu u kojem se odnose na društvo Unitec Bio SA.

                           2.

                           Vijeće Europske unije snosit će vlastite troškove kao i troškove društva Unitec Bio.

                           3.

                           Europska komisija i European Biodiesel Board (EBB) snosit će vlastite troškove.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Popescu

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. rujna 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 16. ožujka 2017.#Sociedad agraria de transformación n° 9982 Montecitrus protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije MOUNTAIN CITRUS SPAIN – Raniji figurativni žig Europske unije monteCitrus – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Istovjetnost proizvoda – Nedostatak sličnosti znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-495/15.