title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 2. prosinca 2014.#A i dr. protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2004/83/EZ – Minimalni standardi za priznavanje statusa izbjeglice ili statusa supsidijarne zaštite – Članak 4. – Procjena činjenica i okolnosti – Načini ocjene – Prihvaćanje određenih dokaza – Opseg ovlasti nadležnih nacionalnih tijela – Strah od proganjanja zbog seksualne orijentacije – Razlike između, s jedne strane, ograničenja koja se odnose na ispitivanje izjava i dokumentacije ili drugih dokaza o seksualnoj orijentaciji koju je naveo tražitelj azila i, s druge strane, onih koja se primjenjuju prilikom ispitivanja drugih razloga proganjanja – Direktiva 2005/85/EZ – Minimalne norme koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama – Članak 13. – Uvjeti usmenog saslušanja – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 1. – Ljudsko dostojanstvo – Članak 7. – Poštovanje privatnog i obiteljskog života.#Spojeni predmeti C‑148/13 do C‑150/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      2. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Direktiva 2004/83/EZ — Minimalni standardi za priznavanje statusa izbjeglice ili statusa supsidijarne zaštite — Članak 4. — Procjena činjenica i okolnosti — Načini ocjene — Prihvaćanje određenih dokaza — Opseg ovlasti nadležnih nacionalnih tijela — Strah od proganjanja zbog seksualne orijentacije — Razlike između, s jedne strane, ograničenja koja se odnose na ispitivanje izjava i dokumentacije ili drugih dokaza o seksualnoj orijentaciji koju je naveo tražitelj azila i, s druge strane, onih koja se primjenjuju prilikom ispitivanja drugih razloga proganjanja — Direktiva 2005/85/EZ — Minimalne norme koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama — Članak 13. — Uvjeti usmenog saslušanja — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 1. — Ljudsko dostojanstvo — Članak 7. — Poštovanje privatnog i obiteljskog života“
      U spojenim predmetima C‑148/13 do C‑150/13,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Raad van State (Nizozemska), odlukama od 20. ožujka 2013., koje je Sud zaprimio 25. ožujka 2013., u postupcima

         A (C‑148/13),

         B (C‑149/13),

         C (C‑150/13)
      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      uz sudjelovanje:

         United Nations High Commissioner for Refugees (UNHCR),

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen (izvjestitelj), T. von Danwitz, A. Ó Caoimh i J.-C. Bonichot, predsjednici vijeća, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. veljače 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A, N. C. Blomjous, advocaat,

               —

               za B, C. Chen, advocaat,

               —

               za visokog povjerenika Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR), P. Moreau, u svojstvu agenta, uz asistenciju M.-E. Demetriou, QC,

               —

               za nizozemsku vladu, C. Schillemans, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i S. Menez, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 4. Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL L 304, str. 12. i ispravci u SL 2005., L 204, str. 24. i SL 2011., L 278, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.) kao i članaka 3. i 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između A, B i C, državljana trećih zemalja, s jedne strane, i Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (državni tajnik ministarstva sigurnosti i pravde, u daljnjem tekstu: Staatssecretaris), s druge strane, zbog odbijanja njihovih zahtjeva za izdavanje dozvole privremenog boravka (azila) u Nizozemskoj.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               U skladu s člankom 1. odjeljkom A stavkom 2. podstavkom 1. Konvencije o statusu izbjeglica, koja je potpisana 28. srpnja 1951. u Ženevi i stupila na snagu 22. travnja 1954. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.), u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija), kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, koji je sklopljen 31. siječnja 1967. u New Yorku i stupio na snagu 4. listopada 1967., pojam „izbjeglica“odnosi se na svaku osobu koja se „[…] uslijed osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja nalazi izvan zemlje svog državljanstva i koja se ne može, ili zbog tog straha, ne želi staviti pod zaštitu te zemlje; ili na osobu bez državljanstva koja se zbog gore navedenih okolnosti nalazi izvan zemlje prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se ne može ili se zbog straha ne želi u nju vratiti“.

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/83

               4

               U skladu s uvodnom izjavom 3. Direktive 2004/83 Ženevska konvencija temelj je međunarodnog pravnog režima za zaštitu izbjeglica.

               5

               U uvodnoj izjavi 10. spomenute direktive navodi se:
               „Ova Direktiva poštuje temeljna prava i uzima u obzir posebno načela prihvaćena [Poveljom]. Ova Direktiva naročito nastoji osigurati puno poštovanje ljudskog dostojanstva i prava na azil tražitelja azila i članova njihovih obitelji u pratnji.“

               6

               U uvodnoj izjavi 16. iste direktive navedeno je da treba odrediti minimalne standarde za utvrđivanje izbjegličkog statusa i njegovog sadržaja kako bi se nadležnim tijelima država članica pomoglo pri primjeni Ženevske konvencije.

               7

               Sukladno uvodnoj izjavi 17. Direktive 2004/83, potrebno je uvesti zajedničke kriterije prema kojima će se tražiteljima azila priznavati status izbjeglica u smislu članka 1. Ženevske konvencije.

               8

               U skladu s njezinim člankom 2., za potrebe te direktive:
               „[...]

                        (c)

                        ,izbjeglica' znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države [...]

                  [...]“

               9

               U članku 4. Direktive 2004/83 iz njezinog poglavlja II., naslovljenog „Procjena zahtjeva za međunarodnom zaštitom“, određuju se uvjeti procjene činjenica i okolnosti i propisuje sljedeće:
               „1.   Države članice mogu utvrditi kao obvezu podnositelja zahtjeva da čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnom zaštitom. Dužnost je države članice da u suradnji s podnositeljem zahtjeva procijeni odgovarajuće elemente zahtjeva.
               2.   Elementi iz stavka 1. uključuju izjave podnositelja zahtjeva i sve dokaze kojima on raspolaže i koji se odnose na njegovu dob, podrijetlo, uključujući i podrijetlo njegove rodbine, njegov identitet, državljanstvo/državljanstva, državu(-e) i mjesto(-a) prethodnog prebivališta, prethodne zahtjeve za azilom, smjerove putovanja, identifikacijske i putne isprave i razloge za podnošenje zahtjeva za međunarodnom zaštitom.
               3.   Zahtjevi za međunarodnom zaštitom procjenjuju se pojedinačno, pri čemu se uzima u obzir sljedeće:

                        (a)

                        sve relevantne činjenice koje se odnose na državu podrijetla u vrijeme donošenja odluke o zahtjevu, uključujući zakone i propise države podrijetla i način na koji se oni primjenjuju;

                        (b)

                        potrebne izjave i dokaze koje je dostavio podnositelj zahtjeva uključujući informacije o tome je li podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi;

                        (c)

                        položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući čimbenike kao što su podrijetlo, spol i dob, kako bi se procijenilo bi li se, s obzirom na osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, postupci kojima je podnositelj zahtjeva bio izložen ili bi mogao biti izložen mogli smatrati proganjanjem ili ozbiljnom nepravdom;

                        (d)

                        podatak o tome jesu li aktivnosti podnositelja zahtjeva, nakon što je napustio državu podrijetla, bile usmjerene stvaranju neophodnih uvjeta za traženje međunarodne zaštite, kako bi se procijenilo mogu li ove aktivnosti izložiti podnositelja zahtjeva proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi ako se vrati u tu državu;

                        (e)

                        podatak o tome može li se od podnositelja zahtjeva razumno očekivati da će se staviti pod zaštitu druge države u kojoj bi mogao dokazati državljanstvo.

                  [...]
               5.   Ako država članica primjenjuje načelo prema kojemu je dužnost podnositelja zahtjeva potkrijepiti dokazima zahtjev za međunarodnom zaštitom i ako neke izjave podnositelja zahtjeva nisu potkrijepljene dokumentacijom ili drugim dokazima, tim izjavama ne treba potvrda ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        podnositelj zahtjeva je učinio iskreni napor da svoj zahtjev potkrijepi dokazima:

                        (b)

                        podneseni su svi relevantni elementi kojima raspolaže podnositelj zahtjeva i dana su zadovoljavajuća objašnjenja u pogledu manjka drugih relevantnih elemenata;

                        (c)

                        utvrdilo se da su izjave podnositelja zahtjeva dosljedne i prihvatljive te da ne proturječe dostupnim posebnim i općim informacijama relevantnim za njegov slučaj;

                        (d)

                        podnositelj zahtjeva je zatražio međunarodnu zaštitu što je prije mogao, osim ako podnositelj zahtjeva može predočiti opravdane razloge zašto to nije učinio; i

                        (e)

                        utvrđena je opća vjerodostojnost podnositelja zahtjeva.“

               10

               Člankom 10. Direktive 2004/83, naslovljenim „Razlozi proganjanja“, propisuje se:
               „1.   Države članice uzimaju u obzir sljedeće elemente pri procjenjivanju razloga za proganjanje:
               [...]

                        (d)

                        skupina se smatra posebnom društvenom skupinom posebno ako:

                                 —

                                 članovi te skupine dijele urođene osobine ili zajedničko porijeklo koje se ne može izmijeniti ili imaju zajedničku osobinu ili uvjerenje koje je toliko bitno za identitet ili svijest da osobu ne bi trebalo prisiljavati da ga se odrekne, i

                                 —

                                 ta skupina ima samosvojan identitet u dotičnoj državi jer se smatra drugačijom od društva koje je okružuje;

                           Ovisno o okolnostima u državi podrijetla, posebnom društvenom skupinom može se smatrati i skupina koja se temelji na zajedničkim osobinama seksualne orijentacije. Seksualna se orijentacija ne može shvaćati u smislu da uključuje djela koja se u skladu s nacionalnim pravom države članice smatraju kaznenim djelima. [...]

                  [...]“

         Direktiva 2005/85/EZ

               11

               Direktiva Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL L 326, str. 13. i ispravak u SL 2006., L 326, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.) u uvodnoj izjavi 8. navodi da ona poštuje temeljna prava i slijedi načela koja su posebno priznata Poveljom.

               12

               Članak 13. Direktive 2005/85, koji detaljno određuje uvjete usmenog saslušanja, u stavku 3. propisuje:
               „Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi osigurale da se usmena saslušanja održavaju u uvjetima koji omogućuju tražiteljima da iscrpno iznesu razloge na kojima se temelje njihovi zahtjevi. U tu svrhu države članice:

                        (a)

                        osiguravaju da osoba koja vodi saslušanje posjeduje odgovarajuća znanja da uzme u obzir osobne ili opće okolnosti vezano uz zahtjev, uključujući kulturno podrijetlo ili ugroženost tražitelja, u onoj mjeri u kojoj je to moguće [...]

                  [...]“

         Nizozemsko pravo

               13

               Relevantna nacionalna pravila sadržana su u članku 31. Zakona o strancima iz 2000. (Vreemdelingenwet 2000), članku 3.111. Odluke o strancima iz 2000. (Vreemdelingenbesluit 2000) i članku 3.35. Uredbe o strancima iz 2000. (Voorschrift Vreemdelingen 2000).

               14

               Te odredbe razrađene su u stavcima C2/2.1, C2/2.1.1 i C14/2.1 do C14/2.4 Okružnice o strancima iz 2000. (Vreemdelingencirculaire 2000).

               15

               U skladu s člankom 31. stavkom 1. Zakona o strancima iz 2000., tumačenom u vezi s člankom 3.111. stavkom 1. Odluke o strancima iz 2000., tražitelj azila mora dokazati vjerojatnost razloga za izdavanje dozvole privremenog boravka (azila), pri čemu je dužan na vlastitu inicijativu dostaviti sve relevantne informacije kako bi tijelo moglo odlučiti o zahtjevu. Staatssecretaris ocjenjuje da je izdavanje tog odobrenja pravno utemeljeno.

               16

               Prema članku 3.111. stavku 1. Odluke o strancima iz 2000., ako zahtijeva izdavanje dozvole boravka iz članka 28. Zakona o strancima iz 2000., tražitelj azila mora podnijeti sve informacije, uključujući i relevantne dokumente, na temelju kojih Staatssecretaris, u suradnji s tražiteljom o kojem se radi, može ocijeniti postoji li pravni temelj za izdavanje dozvole.

               17

               Sukladno stavku C14/2.1 Okružnice o strancima iz 2000., vjerodostojnost izjava podnositelja zahtjeva ocjenjuje se na temelju činjenica i okolnosti koje je iznio. Činjenične okolnosti su informacije koje se odnose na osobu tražitelja azila u pitanju, među ostalim i na seksualnu orijentaciju.

               18

               Prema stavku C14/2.2 te okružnice, tražitelj azila mora govoriti istinu i u potpunosti surađivati radi što potpunijeg utvrđivanja činjeničnog stanja. On mora što prije obavijestiti službu za imigraciju i naturalizaciju o svim događajima i činjeničnim okolnostima koji su važni za rješavanje njegovog zahtjeva.

               19

               Sukladno stavku C14/2.3 spomenute okružnice, nije isključeno da nevjerodostojnost jednog dijela izjava tražitelja azila utječe i na vjerodostojnost ostalih dijelova njegovih izjava.

               20

               U skladu sa stavkom C14/2.4 te okružnice, u načelu je dovoljno da je tražitelj azila svoje izjave učinio vjerojatnima. U tu svrhu se od njega očekuje da predoči dokumente u prilog osnovanosti svojeg zahtjeva. Međutim, prilikom ocjene vjerodostojnosti izjava koje je dotični tražitelj azila iznio u prilog svojem zahtjevu pitanje nije može li se, i u kojoj mjeri, dokazati istinitost tih izjava. Naime, tražitelji azila su u mnogo slučajeva pokazali da nisu u mogućnosti dokazati svoje izjave i da nije razumno od njih zahtijevati da podnesu uvjerljive dokaze u prilog svojim tvrdnjama.

               21

               Staatssecretaris može smatrati vjerodostojnima izjave na temelju članka 3.35. stavka 3. Uredbe o strancima iz 2000. i stoga odlučiti da neće zahtijevati njihovu potvrdu ako je bilo moguće utvrditi opću vjerodostojnost tražitelja azila.

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               22

               Osobe A, B i C, državljani trećih zemalja, odvojeno su podnijele zahtjeve za dozvolu privremenog boravka (azila) u Nizozemskoj. Oni su u potporu svojim zahtjevima naveli da strahuju od proganjanja u državama podrijetla, osobito zbog svoje homoseksualne orijentacije.

               23

               Staatssecretaris je prvi zahtjev za azil koji je podnijela osoba A odbio kao nevjerodostojan.

               24

               Osoba A nije osporila tu prvu odluku o odbijanju i podnijela je drugi zahtjev za azil navodeći da je spremna podvrgnuti se „testu“ koji će dokazati njezinu homoseksualnu orijentaciju ili upustiti se u homoseksualni odnos kako bi dokazala istinitost izjavljene seksualne orijentacije.

               25

               Staatssecretaris je odlukom od 12. srpnja 2011. odbio drugi zahtjev osobe A uz obrazloženje da još uvijek nije dokazana vjerodostojnost seksualne orijentacije koju je navela. Staatssecretaris je smatrao da nije moguće osloniti se samo na izjavu o seksualnoj orijentaciji tražitelja azila a da se pritom uopće ne ocijeni njezina vjerodostojnost.

               26

               Staatssecretaris je 1. kolovoza 2012. odbio zahtjev osobe B jer je smatrao da su izjave o njezinoj homoseksualnoj orijentaciji neodređene, površne i nevjerodostojne. Osim toga, ta je osoba, prema mišljenju Staatssecretarisa, s obzirom na to da je podrijetlom iz zemlje u kojoj homoseksualnost nije prihvaćena, trebala pružiti više pojedinosti o svojim osjećajima i unutarnjem doživljaju svoje seksualne orijentacije.

               27

               Osoba C prvi je zahtjev za azil, koji je Staatssecretaris odbio, podnijela na temelju razloga koji nisu progon zbog njezine homoseksualnosti.

               28

               Osoba C nije osporila tu prvu odluku i podnijela je drugi zahtjev za azil, koji je ovaj put bio utemeljen na strahu od proganjanja u državi podrijetla zbog homoseksualne orijentacije. Osoba C tvrdila je u tom drugom zahtjevu da je svoju homoseksualnu orijentaciju mogla priznati tek nakon što je napustila državu podrijetla. Osoba C je također u prilog svojem zahtjevu predala videozapis intimnog odnosa s osobom istog spola.

               29

               Staatssecretaris je odlukom od 8. listopada 2012. odbio zahtjev za azil osobe C jer je smatrao da su izjave o njezinoj seksualnoj orijentaciji nevjerodostojne. Staatssecretaris je zauzeo stajalište da je osoba C informaciju o svojoj seksualnoj orijentaciji trebala iznijeti u prvom zahtjevu za azil, da ona nije jasno objasnila kako je postala svjesna svoje homoseksualne orijentacije i da nije znala odgovoriti na pitanja koja su se odnosila na nizozemske organizacije za zaštitu prava homoseksualnih osoba.

               30

               Nakon odbijanja njihovih zahtjeva za dozvole privremenog boravka (azila), osobe A, B i C podnijele su Rechtbank ’s‑Gravenhagu tužbu protiv tih odluka o odbijanju.

               31

               Rechtbank ’s‑Gravenhage presudama od 9. rujna 2011. i 30. listopada 2012. odbio je tužbe osoba A i C kao neosnovane. Taj sud smatrao je, s jedne strane, da su osobe A i C u svojim tužbama trebale osporiti prve odluke Staatssecretarisa o odbijanju i da one, s druge strane, u okviru drugog postupka zahtjeva za azil nisu dokazale vjerodostojnost svojih izjava o svojoj navodnoj homoseksualnoj orijentaciji.

               32

               Presudom od 23. kolovoza 2012. tužba koju je osoba B podnijela protiv odluke Staatssecretarisa o odbijanju također je odbijena. Rechtbank ’s‑Gravenhage smatrao je da je Staatssecretaris osnovano utvrdio da izjave osobe B o njezinoj homoseksualnoj orijentaciji nisu bile vjerodostojne.

               33

               Osobe A, B i C podnijele su Raad van Stateu žalbu protiv spomenutih presuda.

               34

               U okviru tih žalbenih postupaka osobe A, B i C među ostalim ističu da bi tijela nadležna za ispitivanje zahtjeva za azil, zbog toga što je nemoguće objektivno utvrditi seksualnu orijentaciju tražiteljâ azila, svoje odluke trebali temeljiti samo na tvrdnjama tih tražitelja o njihovoj navodnoj seksualnoj orijentaciji.

               35

               Prema mišljenju tužiteljâ u glavnim postupcima, spomenuta tijela u okviru ocjene vjerodostojnosti izjava tražitelja azila postavljaju pitanja o njihovoj izjavljenoj seksualnoj orijentaciji koja osobito povrjeđuju pravo na dostojanstvo tražitelja i njegovo pravo na poštovanje privatnog života, ne vodeći pritom računa o neugodnosti koju bi taj tražitelj mogao doživjeti prilikom saslušanja ni o kulturološkim preprekama koje bi ga mogle spriječiti da otvoreno govori o svojoj seksualnoj orijentaciji. Osim toga, činjenica da Staatssecretaris navode tražiteljâ azila smatra nevjerodostojnima ne bi smjela dovesti do istog zaključka kada je riječ o vjerodostojnosti same seksualne orijentacije.

               36

               Staatssecretaris napominje da ni iz Direktive 2004/83 ni iz Povelje ne proizlazi da o seksualnoj orijentaciji koju su naveli tražitelji azila treba odlučiti samo na temelju njihovih tvrdnji. Staatssecretaris međutim smatra da nije potrebno ispitivati jesu li tražitelji azila stvarno homoseksualne osobe kako to tvrde, nego jesu li učinili vjerojatnom činjenicu da su pripadnici društvene skupine u smislu članka 10. stavka 1. točke (d) Direktive 2004/83 ili pak smatraju li ih počinitelji proganjanja takvim pripadnicima u smislu članka 10. stavka 2. te direktive.

               37

               Osim toga, prema mišljenju Staatsecretarisa, tražitelji azila tek u rijetkim slučajevima mogu pružiti dokaz o svojoj homoseksualnoj orijentaciji a da to nisu njihove vlastite izjave, tako da ako se te izjave smatraju dosljednima i vjerojatnima i ako je utvrđena opća vjerodostojnost tražitelja azila, u dvojbi treba postupiti u njihovu korist.

               38

               Staatssecretaris smatra da se ocjena vjerodostojnosti seksualne orijentacije tražiteljâ azila koju mora izvršiti ne razlikuje od ocjene drugih razloga proganjanja. To tijelo međutim uzima u obzir posebne probleme povezane s izjavama o seksualnoj orijentaciji. Suradnicima koji obavljaju saslušanja tražitelja azila savjetuje se da ne postavljaju izravna pitanja o načinu na koji ti tražitelji azila prakticiraju svoju orijentaciju. Osim toga, nikakva važnost ne pridaje se slikama intimnih odnosa koje tražitelji azila podnesu kao dokaze jer one samo dokazuju prakticiranje spolnih odnosa kao takvih, a ne istinitost izjavljene seksualne orijentacije.

               39

               Raad van State pojašnjava da ni članak 4. Direktive 2004/83 ni navedene odredbe Povelje ne obvezuju Staatssecretaris da seksualnu orijentaciju koju su tražitelji azila naveli smatra dokazanom samo na temelju njihovih izjava. Osim toga, prema mišljenju tog suda, provjera seksualne orijentacije tražitelja azila ne razlikuje se od provjere drugih razloga proganjanja.

               40

               Međutim, Raad van State propituje se o eventualnim granicama koje se u pogledu provjere seksualne orijentacije tražiteljâ azila nameću odredbama članka 4. Direktive 2004/83 kao i odredbama članaka 3. i 7. Povelje.

               41

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da postavljanje pitanja tražitelju azila u određenoj mjeri može povrijediti prava zajamčena spomenutim odredbama Povelje.

               42

               Prema mišljenju tog suda, neovisno o metodi koju dotična država članica usvoji za ispitivanje istinitosti izjavljene seksualne orijentacije, nije moguće isključiti mogućnost povrede temeljnih prava tražitelja azila, sadržanih u člancima 3. i 7. Povelje.

               43

               U tim je okolnostima Raad van State odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje, koje je u predmetima C‑148/13 do C‑150/13 istovjetno:
               „Koja su ograničenja nametnuta člankom 4. [Direktive 2004/83] i [Poveljom], posebno njezinim člancima 3. i 7., u odnosu na način kako se ocjenjuje vjerodostojnost izjavljene seksualne orijentacije, te jesu li ta ograničenja različita od onih koja se primjenjuju prilikom ocjene vjerodostojnosti drugih razloga za proganjanje i, u slučaju potvrdnog odgovora, u kojem pogledu?“

               44

               Odlukom Suda od 19. travnja 2013. predmeti C‑148/13 do C‑150/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i donošenja presude.

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               45

               Iz uvodnih izjava 3., 16. i 17. Direktive 2004/83 proizlazi da Ženevska konvencija predstavlja temelj međunarodnog pravnog režima za zaštitu izbjeglica i da su odredbe te direktive koje se odnose na uvjete priznavanja statusa izbjeglice kao i njegovog sadržaja donesene kako bi pomogle nadležnim tijelima država članica u primjeni te konvencije na temelju zajedničkih pojmova i kriterija (presuda N., C‑604/12, EU:C:2014:302, t. 27.).

               46

               Odredbe Direktive 2004/83 stoga treba tumačiti uzimajući u obzir njezinu opću strukturu i krajnji cilj, poštujući Ženevsku konvenciju i druge relevantne ugovore navedene u članku 78. stavku 1. UFEU‑a. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 10. te direktive, pri tom tumačenju također treba poštovati prava priznata Poveljom (presuda X i dr., C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, t. 40.).

               47

               Osim toga, treba napomenuti da Direktiva 2004/83 ne sadrži postupovna pravila koja bi se primjenjivala prilikom ispitivanja zahtjeva za međunarodnu zaštitu niti, slijedom toga, ne određuje postupovna jamstva koja treba dodijeliti tražitelju azila. Direktiva 2005/85 utvrđuje minimalne norme koje se odnose na postupke ispitivanja zahtjeva i detaljno određuje prava tražitelja azila koja treba uzeti u obzir u okviru razmatranja glavnih predmeta.

         O pitanju

               48

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 4. Direktive 2004/83, tumačen u vezi s odredbama Povelje, tumačiti u smislu da nadležnim nacionalnim tijelima, koja djeluju pod nadzorom suda, nameće određena ograničenja prilikom ocjene činjenica i okolnosti u vezi sa seksualnom orijentacijom koju je naveo tražitelj azila čiji se zahtjev temelji na strahu od proganjanja zbog te orijentacije.

               49

               U tom pogledu najprije treba napomenuti da protivno navodima tužiteljâ u glavnim postupcima, prema kojima bi tijela nadležna za ispitivanje zahtjeva za azil koji se temelji na strahu od proganjanja zbog seksualne orijentacije tražitelja azila njegovu izjavljenu seksualnu orijentaciju trebala smatrati utvrđenom činjenicom samo na temelju izjava tog tražitelja, spomenute izjave mogu predstavljati, s obzirom na posebne okolnosti zahtjevâ za azil, samo polaznu točku u postupku ispitivanja činjenica i okolnosti predviđenom člankom 4. Direktive 2004/83.

               50

               Naime, iz samog sadržaja članka 4. stavka 1. spomenute direktive proizlazi da države članice mogu utvrditi kao obvezu podnositelja zahtjeva da čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu, pri čemu će država članica, u suradnji s tim tražiteljom, procijeniti relevantne elemente tog zahtjeva.

               51

               Osim toga, iz članka 4. stavka 5. Direktive 2004/83 proizlazi da ako uvjeti navedeni u točkama (a) do (e) te odredbe nisu ispunjeni, za izjave tražitelja azila koje se odnose na njihovu navodnu seksualnu orijentaciju može biti potrebna potvrda.

               52

               Iz toga slijedi da iako tražitelj azila mora navesti svoju seksualnu orijentaciju, koja je relevantni element njegove osobne sfere, zahtjevi za odobravanje statusa izbjeglice koji se temelje na strahu od proganjanja zbog takve orijentacije mogu, isto kao i zahtjevi utemeljeni na drugim razlozima proganjanja, biti predmet postupka procjene predviđene člankom 4. te direktive.

               53

               Međutim, načini na koje nadležna tijela ocjenjuju izjave kao i dokumentaciju i druge dokaze podnesene u prilog osnovanosti takvih zahtjeva moraju biti u skladu s odredbama direktiva 2004/83 i 2005/85 i, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 10. i 8. tih direktiva, s temeljenim pravima zajamčenima Poveljom, poput prava na poštovanje ljudskog dostojanstva iz članka 1. Povelje te prava na poštovanje privatnog i obiteljskog života, zajamčenog njezinim člankom 7.

               54

               Iako se odredbe članka 4. Direktive 2004/83 primjenjuju na sve zahtjeve za međunarodnu zaštitu, bez obzira na razloge proganjanja na kojima se oni temelje, nadležna tijela moraju prilagoditi načine ocjene izjava i dokumentacije ili drugih dokaza ovisno o karakteristikama svake pojedinačne kategorije zahtjeva za azil, poštujući pritom prava zajamčena Poveljom.

               55

               Kada je riječ o procjeni činjenica i okolnosti predviđenoj člankom 4. Direktive 2004/83, ona se, kao što je to bilo utvrđeno u točki 64. presude M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), odvija u dvije zasebne faze. Prva se odnosi na utvrđenje činjeničnih okolnosti koje mogu biti dokazi osnovanosti zahtjeva, dok se druga faza odnosi na pravnu ocjenu tih dokaza, koja uključuje odluku o tome jesu li, s obzirom na okolnosti određenog predmeta, ispunjene materijalne pretpostavke za odobravanje međunarodne zaštite propisane člancima 9. i 10. ili 15. Direktive 2004/83.

               56

               U okviru te prve faze, na koju se odnose pitanja suda koji je uputio zahtjev iz svakog od glavnih predmeta, predmetna država članica dužna je, iako države mogu zauzeti stajalište da je u pravilu na tražitelju azila da podnese sve potrebne dokaze u prilog osnovanosti svojeg zahtjeva, s obzirom na to da je on i u povoljnijem položaju da predoči dokaze o vlastitoj seksualnoj orijentaciji, surađivati s tim tražiteljom u fazi utvrđivanja relevantnih elemenata tog zahtjeva, sukladno članku 4. stavku 1. spomenute direktive (vidjeti u tom smislu presudu M., EU:C:2012:744, t. 65.).

               57

               U tom pogledu treba istaknuti da sukladno članku 4. stavku 3. točki (c) Direktive 2004/83 ta procjena treba biti pojedinačna, pri čemu se moraju uzeti u obzir položaj i osobne okolnosti tražitelja, uključujući čimbenike kao što su njegovo podrijetlo, spol i dob, kako bi se utvrdilo mogu li se, s obzirom na okolnosti, postupci kojima je bio izložen ili bi mogao biti izložen smatrati proganjanjem ili ozbiljnom nepravdom.

               58

               Osim toga, kao što je to bilo navedeno u točki 51. ove presude, ako u okviru provjera koje nadležna tijela obavljaju u skladu s člankom 4. spomenute direktive određene izjave tražitelja azila nisu potkrijepljene dokumentacijom ili drugim dokazima, tim izjavama ne treba potvrda ako su ispunjeni kumulativni uvjeti određeni člankom 4. stavkom 5. točkama (a) do (e) te direktive.

               59

               Što se tiče načina ocjene izjava i dokumentacije i drugih dokaza o kojima je riječ u glavnim predmetima, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, ovu analizu treba ograničiti na usklađenost, kao prvo, provjera koje nadležna tijela provode putem saslušanja koja su, među ostalim, utemeljena na stereotipima o homoseksualnim osobama ili podrobnom ispitivanju o seksualnim aktivnostima tražitelja azila kao i mogućnosti da ta tijela prihvate da se taj tražitelj podvrgne „testovima“ radi utvrđivanja njegove homoseksualnost i/ili da na vlastitu inicijativu podnese videozapis svojih intimnih odnosa i, kao drugo, mogućnosti da nadležna tijela utvrde nevjerodostojnost samo na temelju činjenice da se taj tražitelj nije pozvao na svoju seksualnu orijentaciju prvi put kada mu je pružena mogućnost da iznese razloge proganjanja, s odredbama direktiva 2004/83 i 2005/85 te Povelje.

               60

               Kao prvo, tužitelj u glavnom postupku u predmetu C‑150/13 smatra da procjena utemeljena na ispitivanju koje se odnosi na poznavanje predmetnog tražitelja azila organizacija za zaštitu interesa homoseksualnih osoba i pojedinosti o tim organizacijama znači da ta tijela svoju ocjenu temelje na stereotipima o ponašanju homoseksualnih osoba, a ne na konkretnom položaju pojedinog tražitelja azila.

               61

               U tom pogledu treba napomenuti da se člankom 4. stavkom 3. točkom (c) Direktive 2004/83 nadležna tijela obvezuje da prilikom procjene u obzir uzmu položaj i osobne okolnosti tražitelja te da se člankom 13. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2005/85 zahtijeva da ta ista tijela provode saslušanje uzimajući u obzir osobne ili opće okolnosti povezane sa zahtjevom za azil.

               62

               Iako ispitivanje koje se odnosi na stereotipe može biti koristan element kojim se nadležna tijela mogu poslužiti u svrhu te procjene, procjena zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice samo na temelju stereotipa povezanih s homoseksualnim osobama nije u skladu sa zahtjevima odredaba navedenih u prethodnoj točki, s obzirom na to da spomenutim tijelima ne omogućavaju da uzmu u obzir položaj i osobne okolnosti dotičnog tražitelja azila.

               63

               Nesposobnost tražitelja azila da odgovori na takva pitanja stoga sama po sebi nije dovoljan razlog za utvrđenje njegove nevjerodostojnosti jer bi takav pristup bio protivan zahtjevima članka 4. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/83 kao i članka 13. stavka 3. točke (a) Direktive 2005/85.

               64

               Kao drugo, iako su nacionalna tijela ovlaštena po potrebi provesti saslušanja radi ocjene činjenica i okolnosti povezanih sa seksualnom orijentacijom koju je naveo tražitelj azila, pitanja o pojedinostima njegovih seksualnih aktivnosti protivna su temeljnim pravima zajamčenima Poveljom, a osobito pravu na poštovanje privatnog i obiteljskog života iz njezinog članka 7.

               65

               Kao treće, što se tiče mogućnosti da nacionalna tijela prihvate, kao što su to predložili neki od tužitelja u glavnim postupcima, upuštanje u homoseksualne odnose, njihovo podvrgavanje eventualnim „testovima“ radi utvrđivanja homoseksualne orijentacije ili pak podnošenje dokaza kao što su videozapisi tražiteljevih intimnih odnosa, treba istaknuti da, osim što takvi dokazi nemaju nužno dokaznu vrijednost, oni također povrjeđuju ljudsko dostojanstvo, čije je poštovanje zajamčeno člankom 1. Povelje.

               66

               Osim toga, dopuštanje ili prihvaćanje takve vrste dokaza imalo bi poticajni učinak na druge tražitelje i u stvarnosti bi dovelo do toga da bi im se nametnulo podnošenje takvih dokaza.

               67

               Kao četvrto, što se tiče mogućnosti nadležnih tijela da utvrde nevjerodostojnost osobito kada se tražitelj na svoju seksualnu orijentaciju nije pozvao prvi put kada mu je pružena mogućnost da iznese razloge proganjanja, valja navesti sljedeće.

               68

               Iz odredaba članka 4. stavka 1. Direktive 2004/83 proizlazi da države članice mogu utvrditi kao obvezu tražitelja da „čim prije“ dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu.

               69

               Međutim, s obzirom na osjetljivost pitanja koja se odnose na osobnu sferu pojedinca, a osobito na njegovu seksualnost, ne može se, samo zato što ta osoba, zbog oklijevanja da otkrije intimne aspekte svojeg života, nije odmah navela svoju homoseksualnu orijentaciju, zaključiti da ona nije vjerodostojna.

               70

               Osim toga, valja napomenuti da je obveza predviđena u članku 4. stavku 1. Direktive 2004/83 da „čim prije“ dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu ublažena zahtjevom koji se nadležnim tijelima nameće na temelju članka 13. stavka 3. točke (a) Direktive 2005/85 i članka 4. stavka 3. Direktive 2004/83, da provode saslušanja uzimajući u obzir osobne ili opće okolnosti povezane sa zahtjevom, osobito ranjivost tražitelja, i da taj zahtjev procjene pojedinačno, uzimajući u obzir položaj i osobne okolnosti svakog tražitelja.

               71

               Prema tome, utvrđenje da tražitelj azila nije vjerodostojan samo zato što nije otkrio svoju seksualnu orijentaciju prvi put kada mu je bila pružena mogućnost da iznese razloge proganjanja dovelo bi do nepoštovanja zahtjeva navedenog u prethodnoj točki.

               72

               S obzirom na prethodno navedeno, na pitanje postavljeno u predmetima C‑148/13 do C‑150/13 treba odgovoriti:

                        —

                        Članak 4. stavak 3. točku (c) Direktive 2004/83 i članak 13. stavak 3. točku (a) Direktive 2005/85 treba tumačiti u smislu da im je protivno da nadležna nacionalna tijela, koja djeluju pod nadzorom suda, u okviru razmatranja činjenica i okolnosti u vezi sa seksualnom orijentacijom tražitelja azila, čiji se zahtjev temelji na strahu od proganjanja zbog te orijentacije, izjave tog tražitelja kao i dokumentaciju ili druge dokaze podnesene u prilog njegovom zahtjevu ocijene samo putem ispitivanja koja se temelje na stereotipima o homoseksualnim osobama.

                        —

                        Članak 4. Direktive 2004/83, tumačen u vezi s člankom 7. Povelje, treba tumačiti u smislu da mu je protivno da nadležna nacionalna tijela u okviru tog razmatranja tražitelja azila podrobno ispituju o njegovim seksualnim aktivnostima.

                        —

                        Članak 4. Direktive 2004/83, tumačen u vezi s člankom 1. Povelje, treba tumačiti u smislu da mu je protivno da ta tijela u okviru spomenutog razmatranja prihvate dokaze poput upuštanja tražitelja azila u homoseksualne odnose, njegovog podvrgavanja „testovima“ radi utvrđivanja njegove homoseksualne orijentacije ili pak podnošenja videozapisa takvih odnosa.

                        —

                        Članak 4. stavak 3. Direktive 2004/83 i članak 13. stavak 3. točku (a) Direktive 2005/85 treba tumačiti u smislu da im je protivno to da nadležna nacionalna tijela u okviru tog istog ispitivanja zaključe da su izjave dotičnog tražitelja azila nevjerodostojne samo zato što se taj tražitelj nije pozvao na svoju seksualnu orijentaciju prvi put kada mu je bila pružena mogućnost da iznese razloge proganjanja.

         Troškovi

               73

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnih postupaka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 3. točku (c) Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite i članak 13. stavak 3. točku (a) Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama treba tumačiti u smislu da im je protivno da nadležna nacionalna tijela, koja djeluju pod nadzorom suda, u okviru razmatranja činjenica i okolnosti u vezi sa seksualnom orijentacijom tražitelja azila, čiji se zahtjev temelji na strahu od proganjanja zbog te orijentacije, izjave tog tražitelja kao i dokumentaciju ili druge dokaze podnesene u prilog njegovom zahtjevu ocijene samo putem ispitivanja koja se temelje na stereotipima o homoseksualnim osobama.

                     Članak 4. Direktive 2004/83, tumačen u vezi s člankom 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti u smislu da mu je protivno da nadležna nacionalna tijela u okviru tog razmatranja tražitelja azila podrobno ispituju o njegovim seksualnim aktivnostima.

                     Članak 4. Direktive 2004/83, tumačen u vezi s člankom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti u smislu da mu je protivno da ta tijela u okviru spomenutog razmatranja prihvate dokaze poput upuštanja tražitelja azila u homoseksualne odnose, njegovog podvrgavanja „testovima“ radi utvrđivanja njegove homoseksualne orijentacije ili pak podnošenja videozapisa takvih odnosa.

                     Članak 4. stavak 3. Direktive 2004/83 i članak 13. stavak 3. točku (a) Direktive 2005/85 treba tumačiti u smislu da im je protivno to da nadležna nacionalna tijela u okviru tog istog ispitivanja zaključe da su izjave dotičnog tražitelja azila nevjerodostojne samo zato što se taj tražitelj nije pozvao na svoju seksualnu orijentaciju prvi put kada mu je bila pružena mogućnost da iznese razloge proganjanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. srpnja 2009.#Gilbert Snauwaert i dr. (C-124/08) i Géry Deschaumes (C-125/08) protiv Belgische Staat.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija.#Spojeni predmeti C-124/08 i C-125/08.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 21. ožujka 2013. # Event Holding GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-353/11.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 26. veljače 2016.#provima Warenhandels GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Verbalni žig HOT SOX – Apsolutni razlozi za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-543/14.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 3. lipnja 2015.#Bora Creations, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice essence – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-448/13.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. ožujka 2014.#Octapharma France SAS protiv Agence nationale de sécurité du médicament et des produits de santé (ANSM) i Ministère des Affaires sociales et de la Santé.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État (Francuska).#Usklađivanje zakonodavstava – Direktiva 2001/83/EZ – Direktiva 2002/98/EZ – Područje primjene – Labilni krvni pripravak – Plazma koja je pripravljena industrijskim postupkom – Istodobna ili isključiva primjena direktiva – Mogućnost države članice da predvidi stroža pravila za plazmu od onih za lijekove.#Predmet C‑512/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑512/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukom od 26. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 13. studenoga 2012., u postupku
            Octapharma France SAS
            protiv
            Agence nationale de sécurité du médicament et des produits de santé (ANSM),
            Ministère des Affaires sociales et de la Santé,
            SUD (prvo vijeće)
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj), C. G. Fernlund, E. Levits i M. Berger, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. srpnja 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Octapharma France SAS, C. Smits, M. Anahory, F. Briard i F. Beauthier, avocats ,
            – za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i S. Menez, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, O. Beynet, P. Mihaylova i M. Šimerdová, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. studenoga 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 168. UFEU‑a, članka 2. stavka 2. Direktive 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.), kako je izmijenjena Direktivom 2004/27/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. (SL L 136, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 61., str. 101.), kao i članka 4. stavka 2. Direktive 2002/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. siječnja 2003. o utvrđivanju standarda kvalitete i sigurnosti za prikupljanje, ispitivanje, preradu, čuvanje i promet ljudske krvi i krvnih sastojaka i o izmjeni Direktive 2001/83/EZ (SL L 33, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 83.).
            2. Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Octapharma France SAS (u daljnjem tekstu: Octapharma), s jedne strane, i Agence nationale de sécurité du médicament et des produits de santé (ANSM) (nacionalne agencije za sigurnost lijekova i zdravstvenih proizvoda), prethodno Agence française de sécurité sanitaire des produits de santé (Afssaps) (francuska agencija za sanitarnu zaštitu zdravstvenih proizvoda) (u daljnjem tekstu: Agencija), te ministère des Affaires sociales et de la Santé (ministarstva socijalnih poslova i zdravlja), s druge strane, zbog odluke Agencije od 20. listopada 2010. kojom se utvrđuju popis i karakteristike labilnih krvnih pripravaka (u daljnjem tekstu: odluka od 20. listopada 2010.) zato što on obuhvaća plazmu koja je pripravljena industrijskim postupkom poput, između ostalog, svježe zamrznute plazme u kojoj je smanjen broj leukocita i provedena deaktivacija virusa solvent/detergent metodom (u daljnjem tekstu: plazma SD).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 168. UFEU‑a određuje:
            „1. U utvrđivanju i provedbi svih politika i aktivnosti Unije, osigurava se visok stupanj zaštite zdravlja ljudi.
            Djelovanje Unije koje nadopunjuje nacionalne politike usmjereno je prema poboljšanju javnog zdravlja, sprečavanju tjelesnih i duševnih bolesti i oboljenja te uklanjanju izvora opasnosti za tjelesno i duševno zdravlje. Takvo djelovanje obuhvaća borbu protiv velikih zdravstvenih pošasti promicanjem istraživanja njihovih uzroka, prenošenja i prevencije te zdravstvenim obavješćivanjem i obrazovanjem i praćenjem, ranim upozoravanjem i suzbijanjem ozbiljnih prekograničnih zdravstvenih prijetnji.
            [...]
            4.  Odstupajući od članka 2. stavka 5. i članka 6. točke (a) i u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (k), Europski parlament i Vijeće [...] doprinose ostvarivanju ciljeva iz ovog članka u svrhu rješavanja zajedničkih sigurnosnih problema usvajanjem:
            (a) mjera kojima se utvrđuju visoki standardi kvalitete i sigurnosti organa i tvari ljudskog podrijetla, krvi i proizvoda od krvi; navedene mjere ne sprečavaju nijednu državu članicu da zadrži ili uvede strože zaštitne mjere;
            [...]
            7.  Pri djelovanju Unije poštuje se odgovornost država članica za utvrđivanje njihove zdravstvene politike i organizaciju i pružanje zdravstvenih usluga i zdravstvene zaštite. Odgovornosti država članica uključuju upravljanje zdravstvenim uslugama i zdravstvenom zaštitom te raspodjelu dodijeljenih im sredstava. Mjere iz stavka 4. točke (a) ne utječu na nacionalne odredbe o doniranju ili medicinskoj uporabi organa i krvi.“
            4. Uvodna izjava 7. Direktive 2004/27 glasi:
            „Posebno se, kao rezultat znanstvenog i tehničkog napretka, trebaju pojasniti definicije i područje primjene Direktive 2001/83/EZ kako bi se postigli visoki standardi kakvoće, sigurnosti primjene i djelotvornosti lijekova za humanu uporabu. Kako bi se u obzir uzela i pojava novih terapija i sve veći broj takozvanih ,graničnih' proizvoda između područja lijekova i drugih područja, definicija ,lijeka' se treba izmijeniti da bi se izbjegle nedoumice u vezi sa zakonima koj[i] se primjenjuju u slučaju kad je proizvod istodobno u potpunosti obuhvaćen definicijom lijeka, te također može biti obuhvaćen i definicijom drugih reguliranih proizvoda. [...]“
            5. Članak 1. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, predviđa:
            „Za potrebe ove Direktive, sljedeći pojmovi imaju sljedeće značenje:
            [...]
            2) lijek:
            (a) svaka tvar ili kombinacija tvari prikazana sa svojstvima liječenja ili sprečavanja bolesti kod ljudi; ili
            (b) svaka tvar ili kombinacija tvari koja se može upotrijebiti ili primijeniti na ljudima u svrhu obnavljanja, ispravljanja ili prilagodbe fizioloških funkcija farmakološkim, imunološkim ili metaboličkim djelovanjem ili za postavljanje medicinske dijagnoze;
            3) tvar :
            svaka tvar bez obzira na podrijetlo koje može biti:
            – ljudskog podrijetla, npr.:
            ljudska krv i proizvodi iz ljudske krvi,
            [...]
            10) lijekovi iz ljudske krvi ili ljudske plazme:
            lijekovi koji su industrijski proizvedeni u javnim ili privatnim ustanovama, a temelje se na sastojcima krvi, kao što su, posebno albumin, čimbenici zgrušavanja i imunoglobulini ljudskog podrijetla;
            [...]“
            6. Članak 2. te direktive, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, određuje:
            „1. Ova Direktiva primjenjuje se na lijekove za humanu uporabu namijenjene za stavljanje u promet u državama članicama i koji su proizvedeni industrijski ili postupkom proizvodnje koji uključuje industrijski proces.
            2. U slučaju nedoumice, kada se uzimajući u obzir sve njegove karakteristike proizvod može definirati i kao ,lijek' i kao proizvod obuhvaćen drugim propisima Zajednice, primjenjuju se odredbe ove Direktive.
            [...]“
            7. Članak 3. navedene direktive, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, glasi:
            „Ova Direktiva ne primjenjuje se na:
            6) punu krv, plazmu ili krvne stanice ljudskog podrijetla, osim plazme koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje.
            [...]“
            8. Članak 6. stavak 1. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, određuje:
            „Lijek se ne može staviti u promet u državi članici ako nadležno tijelo te države članice nije dalo odobrenje za stavljanje u promet lijeka [...]
            [...]“
            9. Članak 109. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2002/98, predviđa:
            „Za prikupljanje i ispitivanje ljudske krvi i ljudske plazme, primjenjuje se Direktiva 2002/98 [...].“
            10. Uvodne izjave 2., 3. i 5. Direktive 2002/98 glase:
            „(2) Dostupnost krvi i krvnih sastojaka koji se koriste u terapijske svrhe većinom ovisi o građanima Zajednice koji su spremni donirati. Kako bi se očuvalo javno zdravlje i spriječio prijenos zaraznih bolesti, potrebno je poduzeti sve mjere opreza tijekom njihovog prikupljanja, prerade, prometa i upotrebe koristeći se odgovarajućim znanstvenim dostignućima u otkrivanju i deaktivaciji i uklanjanju patogenih agenata koji se mogu prenijeti transfuzijom.
            (3) Zahtjevi kvalitete, sigurnosti i učinkovitosti patentiranih industrijski pripremljenih lijekova dobivenih iz ljudske krvi ili plazme osigurani su Direktivom 2001/83 [...]. Isključivanje krvi, plazme i krvnih stanica ljudskog podrijetla iz te Direktive je, međutim, dovelo do situacije da njihova kvaliteta i sigurnost, kada su namijenjeni transfuziji a ne preradi, ne podliježe ni jednom obvezujućem zakonodavstvu Zajednice. Stoga je bitno da se bez obzira na namjenu, odredbama Zajednice osigura usporediva kvaliteta i sigurnost krvi i njezinih sastojaka u cijelom transfuzijskom lancu država članica, imajući na umu slobodu kretanja građana unutar područja Zajednice. Postavljanje visokih standarda kvalitete i sigurnosti pomoći će uvjeriti javnost da ljudska krv i krvni sastojci dobiveni iz donacija u nekoj drugoj državi članici zadovoljavaju jednake zahtjeve kao i oni u njihovoj zemlji.
            [...]
            (5) Kako bi se osigurala ekvivalentna razina sigurnosti i kvalitete krvnih sastojaka, bez obzira na njihovu namjenu, ovom Direktivom trebali bi se utvrditi tehnički zahtjevi za prikupljanje i ispitivanje sve krvi i krvnih sastojaka uključujući sirovine za lijekove. Direktivu 2001/83 [...] trebalo bi u skladu s tim izmijeniti.“
            11. Članak 1. Direktive 2002/98 određuje:
            „Ova Direktiva utvrđuje standarde kvalitete i sigurnosti ljudske krvi i krvnih sastojaka, kako bi se osigurala visoka razina zaštite zdravlja ljudi.“
            12. Članak 2. stavak 1. navedene direktive predviđa:
            „Ova se Direktiva primjenjuje na prikupljanje i ispitivanje ljudske krvi i krvnih sastojaka, bez obzira na njihovu namjenu, te na njihovu preradu, čuvanje i promet kada je namijenjena za transfuziju.“
            13. Članak 3. Direktive 2002/98 određuje:
            „Za potrebe ove Direktive:
            a) ,krv' znači krv prikupljena od davatelja i prerađen[a] ili za transfuziju ili za daljnju proizvodnju;
            b) ,krvni sastojak' znači terapijski sastojak krvi (eritrociti, leukociti, trombociti, plazma) koji se može pripraviti raznim metodama;
            c) ,krvni pripravak' znači bilo koji terapijski pripravak proizveden od krvi ili plazme;
            [...]“
            14. Članak 4. stavak 2. te direktive glasi:
            „Ova Direktiva ne sprečava države članice da održavaju ili uvedu strože zaštitne mjere na svojem području koje su u skladu s odredbama Ugovora.
            Posebno, država članica može uvesti zahtjeve u pogledu dobrovoljnog i neplaćenog davanja, koji uključuju i zabranu ili ograničenje uvoza krvi i krvnih sastojaka kako bi se osigurao visok stupanj zaštite zdravlja i postigao cilj naveden u članku 20. stavku 1., pod uvjetom da su zadovoljeni uvjeti Ugovora.“
            15. Članak 5. stavak 1. navedene direktive predviđa:
            „Države članice osiguravaju da djelatnosti vezane uz prikupljanje i ispitivanje ljudske krvi i krvnih sastojaka, bez obzira na njihovu namjenu, i uz njihovu pripremu, čuvanje i promet kada su namijenjeni za transfuziju, obavljaju samo krvne ustanove koje je nadležno tijelo u tu svrhu imenovalo, odobrilo, akreditiralo ili im izdalo dozvolu.“
            Francusko pravo
            16. Članak L. 1221‑8 Zakonika o javnom zdravlju određuje:
            „Iz krvi i njezinih sastojaka mogu se pripraviti:
            1. labilni krvni pripravci koji obuhvaćaju osobito punu krv, plazmu i krvne stanice ljudskog podrijetla. Osim labilnih krvnih pripravaka namijenjenih biomedicinskom istraživanju, samo labilni krvni pripravci čiji popis i karakteristike odlukom utvrđuje [Agencija], nakon davanja mišljenja Établissement français du sang (francuske krvne ustanove) i objave u Journal officiel de la République française (službenom listu Francuske Republike) mogu se staviti u promet ili izdati u terapijske svrhe.
            [...]
            3. industrijski pripremljeni stabilni pripravci koji predstavljaju lijekove iz krvi i koji su uređeni odredbama prve knjige V. dijela;
            [...]“
            17. Članak L. 1221‑10 navedenog zakonika predviđa:
            „Labilni krvni pripravci namijenjeni izravnoj terapijskoj upotrebi čuvaju se u krvnim ustanovama radi stavljanja u promet i izdavanja. Te proizvode mogu radi njihova izdavanja također čuvati zdravstvene ustanove koje za to ovlasti upravno tijelo nakon davanja mišljenja francuske krvne ustanove pod uvjetima definiranima uredbom i udruženja za zdravstvenu suradnju spomenuta u članku L. 6133‑1 koja su ovlaštena prema istom postupku i pod uvjetima definiranima uredbom. [...]“
            18. Članak L. 1221‑13 istog zakonika glasi:
            „Hematološki nadzor obuhvaća skup postupaka nadzora i procjene nezgoda kao i neželjenih reakcija kod davatelja ili primatelja labilnih krvnih pripravaka. Odnosi se na cijeli transfuzijski lanac koji se proteže od prikupljanja labilnih krvnih pripravaka do praćenja primatelja. Hematološki nadzor također obuhvaća i epidemiološko praćenje davatelja.
            [...]“
            19. Sukladno članku L. 5121‑3 Zakonika o javnom zdravlju:
            „Stabilni pripr avci dobiveni iz ljudske krvi i njezinih sastojaka čine lijekove iz krvi i podliježu odredbama ove glave [koja između ostalog sadrži načelo i obvezu odobrenja za stavljanje u promet], osim ako se na njih primjenjuju posebne odredbe.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            20. Odlukom od 20. listopada 2010., koja je donesena na temelju članka L. 1221‑8 Zakonika o javnom zdravlju, plazma SD uvrštena je u labilne krvne pripravke. Svi krvni pripravci namijenjeni transfuziji uvrštavaju se u labilne krvne pripravke.
            21. Octapharma, koja u više država članica proizvodi i prodaje proizvod Octaplas, plazmu SD koja se upotrebljava u transfuzijske svrhe, 30. svibnja 2011. podnio je tužbu Conseil d’État radi poništenja odluke od 20. listopada 2010. i implicitne odluke Agencije od 28. ožujka 2011. kojom je žalba u upravnom postupku protiv te odluke odbijena.
            22. Octapharma osporava tu klasifikaciju i tvrdi da se taj proizvod treba uvrstiti u kategoriju lijekova.
            23. Naime, na proizvode koji ulaze u kategoriju „labilnih krvnih pripravaka“ primjenjuju se posebna pravila predviđena člankom L. 1220‑1 i daljnjim člancima Zakonika o javnom zdravlju, koja se razlikuju od onih koja se primjenjuju na lijekove. Ta pravila predviđaju da Établissement français du sang (francuska krvna ustanova) ima monopol nad prikupljanjem krvi te nad pripremom i distribucijom labilnih krvnih pripravaka.
            24. Dakle, činjenica da je Agencija plazmu SD uvrstila u skupinu labilnih krvnih pripravaka isključuje proizvode Octapharme s francuskog tržišta krvi, s obzirom na to da je samo Établissement français du sang (francuska krvna ustanova) ovlaštena stavljati u promet labilne krvne pripravke.
            25. Međutim, Octapharma smatra da Direktiva 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, u svoje područje primjene uključuje plazmu koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje. Iz toga proizlazi da tu vrstu plazme, kojoj odgovara proizvod Octaplas, treba smatrati lijekom iz krvi u smislu Zakonika o javnom zdravlju, a ne labilnim krvnim pripravkom koji spada pod monopol Établissement français du sang (francuske krvne ustanove). Članak L. 1221‑8, 1° Zakonika o javnom zdravlju koji svaku vrstu plazme podvrgava pravilima labilnih krvnih pripravaka, a da ne razlikuje plazme koje su pripravljene metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje, kao i odluka od 20. listopada 2010., nespojivi su s ciljevima Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27.
            26. Agencija tvrdi da je uvrštavanje svih proizvoda namijenjenih transfuziji u kategoriju labilnih krvnih pripravaka, bez obzira na način njihove proizvodnje, u skladu s ciljevima Direktive 2002/98 čiji članak 2. predviđa da se odredbe te direktive primjenjuju na plazmu kada je namijenjena transfuziji uključujući slučajeve u kojima način pripreme obuhvaća industrijski postupak.
            27. S obzirom na to da rješenje spora o kojem odlučuje ovisi o tumačenju prava Unije Conseil d’État je odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Mogu li se na plazmu iz pune krvi namijenjenu transfuziji koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje istodobno primijeniti odredbe Direktive [2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27] i [Direktive 2002/98], ne samo što se tiče prikupljanja i ispitivanja, nego i prerade, čuvanja i prometa; može li se na temelju toga pravilo uspostavljeno [u članku 2. stavku 2. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27] tumačiti na način da se na proizvod koji istodobno ulazi u područje primjene drugih propisa Zajednice primjenjuju isključivo propisi Zajednice o lijekovima kada su drugi propisi Zajednice blaži od onih o lijekovima?
            2. Treba li odredbe [članka 4. stavka 2. Direktive 2002/98], ako je to potrebno s obzirom na članak 168. [UFEU‑a], tumačiti na način da omogućavaju održavanje ili uvođenje nacionalnih odredbi koje, time što plazmu koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje podvrgavaju strožim pravilima od onih kojima su podvrgnuti lijekovi, opravdavaju da se sve ili dio odredbi Direktive [2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27] izuzmu iz primjene, posebno one prema kojima prodaja lijekova podliježe jedinom uvjetu dobivanja prethodnog odobrenja za stavljanje lijeka u promet i, u slučaju potvrdnog odgovora, pod kojim uvjetima i u kojoj mjeri?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            28. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27 i Direktivu 2002/98 tumačiti na način da plazmu iz pune krvi namijenjenu transfuziji koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje treba smatrati lijekom proizvedenim iz krvi koji spada u područje primjene Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, labilnim krvnim pripravkom obuhvaćenim Direktivom 2002/98 ili pak proizvodom koji bi mogao spadati u područje primjene Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, i Direktive 2002/98 istodobno. U slučaju da postoji sumnja u to koja se direktiva primjenjuje, također se pita treba li pravilo postavljeno u članku 2. stavku 2. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, tumačiti na način da se ono ne primjenjuje, osim u slučaju kada su odredbe drugih propisa Unije blaže od onih koje se odnose na lijekove.
            29. Treba ustvrditi da članak 2. stavak 1. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, u biti određuje da se ta direktiva primjenjuje na lijekove za humanu uporabu namijenjene stavljanju u promet u državama članicama i koji su proizvedeni industrijski.
            30. Područje primjene Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, tako je ograničeno na proizvode koji su industrijski proizvedeni lijekovi, osim proizvoda koji ne odgovaraju ni jednoj ni drugoj definiciji lijeka iz članka 1. točke 2. podtočke (a) i (b) te direktive.
            31. Direktiva 2004/27 o izmjeni Direktive 2001/83 u uvodnoj izjavi 7. predviđa da „se posebno, kao rezultat znanstvenog i tehničkog napretka, trebaju pojasniti definicije i područje primjene Direktive 2001/83/EZ kako bi se postigli visoki standardi kakvoće, sigurnosti primjene i djelotvornosti lijekova za humanu uporabu. Kako bi se u obzir uzela i pojava novih terapija i sve veći broj takozvanih ,graničnih' proizvoda između područja lijekova i drugih područja, definicija ,lijeka' treba se izmijeniti da se izbjegnu nedoumice u vezi sa zakonima koji se primjenjuju u slučaju kad je proizvod istodobno u potpunosti obuhvaćen definicijom lijeka, a može biti obuhvaćen i definicijom drugih reguliranih proizvoda.“
            32. U tom pogledu, područje primjene Direktive 2001/83 precizirano je Direktivom 2004/27. Naime, članak 3. točka 6. Direktive 2001/83, koji je prvotno predviđao da se ta direktiva ne primjenjuje na „punu krv, plazmu ni na krvne stanice ljudskog podrijetla“, dopunjen je člankom 1. Direktive 2004/27, koji je pojašnjavao da se to isključenje primjenjuje „osim [na] plazm[u] koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje“.
            33. Isto je, plazma koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje ulazi u materijalno područje primjene Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, neovisno o činjenici je li namijenjena transfuziji.
            34. Vezano za područje primjene Direktive 2002/98, njezina uvodna izjava 5. naglašava da bi Direktivu 2001/83 trebalo izmijeniti kako bi se osigurala ekvivalentna razina sigurnosti i kvalitete krvnih sastojaka, bez obzira na njihovu namjenu, utvrđujući tehničke zahtjeve za prikupljanje i ispitivanje sve krvi i krvnih sastojaka uključujući sirovine za lijekove.
            35. U tom pogledu članak 31. Direktive 2002/98 izmijenio je članak 109. Direktive 2001/83, prije stupanja na snagu Direktive 2004/27, te predviđa da su za njihovo prikupljanje i ispitivanje ljudska krv i plazma podvrgnute odredbama Direktive 2002/98.
            36. Dakle, kako je to u točki 26. svojeg mišljenja istaknuo nezavisni odvjetnik, članak 109. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2002/98, predviđa da se Direktiva 2002/98 primjenjuje na prikupljanje i ispitivanje ljudske krvi i ljudske plazme, što uključuje industrijski proizvedenu plazmu, bilo da se radi o krvnom sastojku ili krvnom pripravku, kako su definirani člankom 3. točkama (b) i (c) te direktive.
            37. Iz svih tih elemenata proizlazi da se industrijski pripravljena plazma u Direktivi 2002/98 spominje isključivo što se tiče njezinog prikupljanja i ispitivanja, dok je Direktiva 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, primjenjiva što se tiče prerade, čuvanja i prometa.
            38. Međutim, iako plazma namijenjena transfuziji koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje ulazi u materijalno područje primjene Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, što se tiče prerade, čuvanja i prometa, točno je da proizvod u pitanju, kako bi bio podvrgnut odredbama te direktive, također mora udovoljavati uvjetima utvrđenima člankom 2. navedene direktive i mora se moći smatrati lijekom za ljudsku upotrebu u smislu članka 1. točke 2. iste direktive.
            39. Dakle, u predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev morat će provjeriti može li se plazma SD, a osobito Octaplas, smatrati lijekom u smislu članka 1. točke 2. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27. To će osobito biti slučaj ako se plazma u pitanju može primijeniti za obnavljanje, ispravljanje ili prilagodbu fizioloških funkcija farmakološkim, imunološkim ili metaboličkim djelovanjem.
            40. S obzirom na prethodna razmatranja, na prvi dio prvog pitanja valja odgovoriti tako da Direktivu 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, i Direktivu 2002/98 treba tumačiti na način da plazma iz pune krvi namijenjena transfuziji koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje spada, sukladno članku 109. Direktive 2001/83, u područje primjene Direktive 2002/98 što se tiče njezinog prikupljanja i ispitivanja te u ono Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, što se tiče njezine prerade, čuvanja i prometa, pod uvjetom da odgovara definiciji lijeka sukladno članku 1. točki 2. te direktive.
            41. S obzirom na taj odgovor nije potrebno odgovoriti na drugi dio prvog pitanja.
            Drugo pitanje
            42. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 2002/98, čitan s obzirom na članak 168. UFEU‑a, tumačiti na način da dopušta zadržavanje ili uvođenje nacionalnih odredbi koje industrijski pripravljenu plazmu podvrgavaju strožim pravilima od onih kojima podliježu lijekovi.
            43. Treba podsjetiti na to da, iako im je cilj zaštita javnog zdravlja, direktive 2001/83 i 2002/98 nisu donesene na temelju istih članaka UFEU‑a. Tako se Direktiva 2001/83 temelji na članku 114. UFEU‑a, čiji je cilj uspostavljanje i funkcioniranje unutarnjeg tržišta, dok se Direktiva 2002/98 temelji na članku 168. UFEU‑a, koji predviđa visok stupanj zaštite zdravlja ljudi. Članak 168. stavak 4. točka (a) UFEU‑a uistinu određuje da se države članice ne sprečavaju da zadrže ili uvedu strože zaštitne mjere, a ta je odredba izričito preuzeta člankom 4. stavkom 2. Direktive 2002/98.
            44. Ipak, u slučaju kada ta Direktiva nije primjenjiva, valja ustvrditi da jednaka mogućnost nije predviđena ni Direktivom 2001/83 ni člankom 114. UFEU‑a. Iz toga proizlazi da je mogućnost države članice da zadrži ili uvede strože zaštitne mjere na svojem području otvorena samo za područja koja spadaju u područje primjene Direktive 2002/98.
            45. Kao što je utvrđeno u točki 40. ove presude, plazma koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje ulazi u područje primjene Direktive 2002/98 isključivo što se tiče njezinog prikupljanja i ispitivanja te u područje primjene Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, što se tiče njezine prerade, čuvanja i prometa.
            46. Slijedom navedenoga na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 2. Direktive 2002/98, čitan s obzirom na članak 168. UFEU‑a, treba tumačiti na način da dopušta zadržavanje ili uvođenje nacionalnih odredbi koje plazmu koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje, isključivo što se tiče njezinog prikupljanja i ispitivanja, podvrgavaju strožim pravilima od onih kojima podliježu lijekovi.
            Troškovi
            47. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. Direktivu 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004., i Direktivu 2002/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. siječnja 2003. o utvrđivanju standarda kvalitete i sigurnosti za prikupljanje, ispitivanje, preradu, čuvanje i promet ljudske krvi i krvnih sastojaka i o izmjeni Direktive 2001/83/EZ treba tumačiti na način da plazma iz pune krvi namijenjena transfuziji, koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje, ulazi sukladno članku 109. Direktive 2001/83 u područje primjene Direktive 2002/98, što se tiče njezinog prikupljanja i ispitivanja, te u područje Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, što se tiče njezine prerade, čuvanja i prometa, pod uvjetom da odgovara definiciji lijeka sukladno članku 1. točki 2. te direktive.
            2. Članak 4. stavak 2. Direktive 2002/98, čitan s obzirom na članak 168. UFEU‑a, treba tumačiti na način da dopušta zadržavanje ili uvođenje nacionalnih odredbi koje plazmu koja je pripravljena metodom koja uključuje industrijski postupak proizvodnje, isključivo što se tiče njezinog prikupljanja i ispitivanja, podvrgavaju strožim pravilima od onih kojima podliježu lijekovi.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. rujna 2013.#Müller-Boré & Partner Patentanwälte . Rechtsanwälte protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice MBP – Raniji verbalni žig Zajednice ip_law@mbp. – Relativni razlozi za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 40/94 [sadašnji članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009] – Nacionalni znak koji se rabi u trgovačkom prometu mbp.de – Članak 8. stavak 4. točka (b) Uredbe (EZ) br. 40/94 [sadašnji članak 8. stavak 4. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009].#Predmet T-338/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 29. listopada 2015.#Roca Sanitario, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji predstavlja slavine s jednom ručkom – Raniji dizajn Zajednice – Razlog ništavosti – Individualni karakter – Upućeni korisnik – Stupanj slobode dizajnera – Zasićenje stanja tehnike – Različit ukupan dojam – Članak 6. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002.#Predmet T-334/14.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 4. rujna 2014.#Provincie Antwerpen protiv Belgacom NV van publiek recht i Mobistar NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/20/EZ – Članak 6. – Uvjeti koji se mogu postaviti uz opće ovlaštenje i prava na korištenje radijskih frekvencija i brojeva te posebne obveze – Članak 13. – Naknade za korištenje i instalaciju opreme – Regionalni propis prema kojemu poduzeća podliježu plaćanju poreza na poslovne jedinice.#Spojeni predmeti C‑256/13 i C‑264/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/20/EZ — Članak 6. — Uvjeti koji se mogu postaviti uz opće ovlaštenje i prava na korištenje radijskih frekvencija i brojeva te posebne obveze — Članak 13. — Naknade za korištenje i instalaciju opreme — Regionalni propis prema kojemu poduzeća podliježu plaćanju poreza na poslovne jedinice“
      U spojenim predmetima C‑256/13 i C‑264/13,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Hof van beroep te Antwerpen (Belgija) odlukama od 30. travnja i 7. svibnja 2013., koje je Sud zaprimio 10. odnosno 15. svibnja 2013., u postupcima

         Provincie Antwerpen

      protiv

         Belgacom NV van publiek recht (C‑256/13),

         Mobistar NV (C‑264/13),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. travnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Provincie Antwerpen, G. van Gelder, advocaat,

               —

               za Belgacom NV van publiek recht, H. de Bauw i B. Den Tandt, advocaten,

               —

               za Mobistar NV, T. De Cordier, H. Waem i E. Taelman, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, A. Vandewalle i M. Jacobs, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, K. Szíjjártó i A. Szilágyi, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, E. Karlsson, L. Swedenborg i C. Hagerman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Nicolae, F. Wilman i T. van Rijn, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetima odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 6. i 13. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62., u daljnjem tekstu: Direktiva o ovlaštenju).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju postupaka između Provincie Antwerpen (Pokrajine Antwerpen), s jedne strane, i društva Belgacom NV van publiek recht (u daljnjem tekstu: Belgacom) odnosno društva Mobistar NV (u daljnjem tekstu: Mobistar), s druge strane, u vezi s odlukom prema kojoj ta dva društva podliježu plaćanju općeg pokrajinskog poreza u odnosu na njihove poslovne jedinice smještene na području Provincie Antwerpen.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive o ovlaštenju, pod naslovom „Cilj i opseg [područje primjene]“:
               „1.   Cilj ove Direktive je ostvarenje unutarnjeg tržišta u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga kroz usklađivanje i pojednostavljenje pravila i uvjeta ovlašćivanja s ciljem da se olakša njihovo pružanje u cijeloj Zajednici.
               2.   Ova Direktiva se primjenjuje na ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.“

               4

               Člankom 6. te direktive, pod naslovom „Uvjeti u okviru općeg ovlaštenja i u okviru prava na korištenje radijskih frekvencija i brojeva te posebne obveze“, propisano je:
               „1.   Opće ovlaštenje za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga, prava na korištenje radijskih frekvencija i prava na korištenje brojeva mogu podlijegati jedino uvjetima navedenim u dijelu A, B, i C Priloga. Ti uvjeti su objektivno opravdani u odnosu na dotičnu mrežu ili usluge, nediskriminirajući, proporcionalni i transparentni.
               2.   Posebne obveze koje se mogu nametnuti davateljima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga [...] ili za one koji su određeni za pružanje univerzalne usluge [...], pravno su odvojene od prava i obveza iz općeg ovlaštenja. Kako bi se poduzećima osigurala transparentnost, u općem ovlaštenju se upućuje na kriterije i postupke za uvođenje tih posebnih obveza za pojedinačna poduzeća.
               3.   Opće ovlaštenje sadrži samo uvjete koji se izričito odnose na taj sektor, a koji su navedeni u dijelu A. Priloga i u njemu se ne mogu ponavljati uvjeti koji se na poduzeća primjenjuju na temelju drugog nacionalnog zakonodavstva.
               4.   Države članice ne mogu ponavljati uvjete iz općeg ovlaštenja kod dodjele prava na korištenje radijskih frekvencija ili brojeva.“

               5

               Članak 13. navedene direktive, pod naslovom „Naknade za prava korištenja i prava na instalaciju opreme“, glasi:
               „Države članice mogu nadležnom tijelu dozvoliti da uvede naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javnog ili privatnog vlasništva koje odražavaju potrebu osiguranja optimalnog korištenja tih resursa. Države članice osiguravaju da su te naknade objektivno opravdane, transparentne, nediskriminirajuće i proporcionalne u odnosu na njihovu namjenu i uzimaju u obzir ciljeve iz članka 8. Direktive 2002/21/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)].“

               6

               Dio B. u prilogu Direktive o ovlaštenju propisuje:
               „Uvjeti koji se mogu postaviti u okviru prava korištenja radijskih frekvencija
               [...]

                        6.

                        Naknade za korištenje u skladu s člankom 13. ove Direktive.

                  [...].“

         Belgijsko pravo

               7

               U skladu s člankom 97. Zakona o preustroju određenih javnih gospodarskih poduzeća (wet betreffende de hervorming van sommige economische overheidsbedrijven), od 21. ožujka 1991. (Belgisch Staatsblad, 27. ožujka 1991., str. 6155.), u verziji mjerodavnoj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon od 27. ožujka 1991.):
               „1.   Pod pretpostavkama koje su propisane u ovom poglavlju, svaki operator javne telekomunikacijske mreže ovlašten je koristiti javno dobro ili nekretnine drugih radi postavljanja kabela, nadzemnih vodova i povezane opreme, kao i za izvođenje svih odgovarajućih radova, uz poštovanje namjene te zakonskih i podzakonskih odredaba koje uređuju korištenje tih dobara.
               [...]
               2.   Postavljeni kabeli, nadzemni vodovi i povezana oprema ostaju vlasništvo operatora dotične javne telekomunikacijske mreže.“

               8

               Članak 98. tog zakona propisuje:
               „1.   Prije postavljanja kabela, nadzemnih vodova i povezane opreme na javno dobro, svaki operator javne telekomunikacijske mreže podnosi tijelu koje upravlja javnim dobrom na odobrenje plan lokacije i posebnih značajki instalacijâ.
               [...]
               2.   To tijelo od operatora dotične javne telekomunikacijske mreže ne može ubirati nikakav porez, pristojbu, namet, teret ili naknadu bilo koje vrste.
               Operator javne telekomunikacijske mreže također ima besplatno pravo puta za kabele, nadzemne vodove i povezanu opremu u javnim ili privatnim građevinama koje se nalaze na javnom dobru.
               [...]“

               9

               U odnosu na razdoblje od 2005. do 2008. godine Provincieraad van de Provincie Antwerpen (Vijeće Pokrajine Antwerpen) donijelo je četiri porezne uredbe kojima je propisan opći porez na poslovne jedinice koje se nalaze na području te pokrajine. Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je tekst bitnih odredbi poreznih uredbi za razdoblje od 2005. do 2007. (u daljnjem tekstu: porezne uredbe 2005.‑2007.) identičan. Porezna uredba za 2008. (u daljnjem tekstu: Porezna uredba 2008.) razlikuje se od prethodnih uredbi s obzirom na iznos propisanog poreza.

               10

               Tako je poreznim uredbama 2005.‑2007. u članku 1. propisano da se opći pokrajinski porez plaća posebno za svaku poslovnu jedinicu koja je definirana kao „pojedinačna ili zajednička površina u bilo kojem obliku[, da su p]ovršine koje međusobno graniče jedna s drugom smatraju se jednom poslovnom jedinicom, pod uvjetom da nisu odvojene javnom cestom, pregradnim zidom i sl.[ i da su d]vije ili više površina koje su međusobno povezane postojanjem iste suglasnosti za priključak na javnu cestu smatraju se jednom poslovnom jedinicom“.

               11

               Prema članku 1. B stavku 2. navedenih poreznih uredbi, opći pokrajinski porez plaćaju „pravne osobe osnovane u skladu s belgijskim ili stranim pravom koje su obveznici poreza na društva uključujući pravne osobe u likvidaciji, koje na dan 1. siječnja 2007. na području Provincie Antwerpen imaju jednu ili više poslovnih jedinica koje ta pravna osoba koristi ili drži radi korištenja.“

               12

               Članak 2. B navedenih poreznih uredbi propisuje da taj porez načelno iznosi 99 eura po poslovnoj jedinici s površinom od 1000 m2 ili manjom površinom.

               13

               Porez propisan Poreznom uredbom 2008., donesenom 5. listopada 2007., također se plaća za svaku poslovnu jedinicu koja se nalazi na području Provincie Antwerpen. Članak 1. B stavak 2. te porezne uredbe sadrži identičan tekst kao i Porezne uredbe 2005.‑2007.

               14

               Na temelju članka 8. stavka 1. i 2. Porezne uredbe 2008.:
               „Porezni obveznik duguje porez za svaku poslovnu jedinicu koja se nalazi na području Provincie Antwerpen, bez obzira na naziv, koju koristi ili drži radi korištenja.
               Oporeziva poslovna jedinica je svaka površina koja je namijenjena za poslovne svrhe ili se koristi u poslovne svrhe, koja se drži radi takvog korištenja ili koja pridonosi ostvarivanju [ili] provedbi poslovnih svrha.“

               15

               Člankom 11. navedene porezne uredbe propisano je da iznos poreza koji treba platiti po poslovnoj jedinici s površinom od 1000 m2 ili manjom površinom načelno iznosi 135 eura.

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               16

               Belgacom i Mobistar pružatelji su elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.

               17

               Iz zahtjevâ za prethodnu odluku proizlazi da su Belgacom i Mobistar na području Provincie Antwerpen postavili znatan broj jarbola, stupova i antena mobilne radiotelefonije koji su potrebni za pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga.

               18

               Na temelju poreznih uredbi navedenih u točki 9. ove presude tijela Provincie Antwerpen donijela su porezna rješenja u vezi s porezom koji je Belgacom morao platiti za 2007. i 2008., a Mobistar za razdoblje od 2005. do 2007., u odnosu na njihove poslovne jedinice koje se nalaze na području Provincie Antwerpen.

               19

               Belgacom i Mobistar uložili su prigovor guverneru Provincie Antwerpen protiv navedenih poreznih rješenja. Nakon što su ti prigovori odbijeni, navedena društva podnijela su tužbu na Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Prvostupanjski sud u Antwerpenu), koji je poništio navedena porezna rješenja. Provincie Antwerpen je protiv prvostupanjskih presuda uložila žalbu sudu koji je uputio ovaj zahtjev.

               20

               Pored toga, iz zahtjevâ za prethodnu odluku proizlazi da se Grondwettelijk Hof (Ustavni sud) izjasnio o ustavnosti članka 98. stavka 2. Zakona od 21. ožujka 1991. u presudi od 15. prosinca 2011., kojom je potvrdio da ta odredba ne zabranjuje pokrajinama da oporezuju gospodarsku djelatnost telekomunikacijskih operatorâ u svrhu ostvarivanja prihoda proračuna ili u druge svrhe, a koja se na području pokrajine ostvaruje na način da se na javnom dobru ili privatnoj nekretnini nalaze jarboli, stupovi ili antene mobilne radiotelefonije koji se koriste za tu djelatnost.

               21

               U okviru postupaka koji se vode pred sudom koji je uputio zahtjev Belgacom i Mobistar postavili su pitanje o suglasnosti konkretnih poreznih rješenja s Direktivom o ovlaštenju. Usto navedena društva tvrde da ocjena koju je dao Grondwettelijk Hof u vezi s konkretnim općim pokrajinskim porezom nije u skladu sa sudskom praksom Suda, odnosno s presudom Vodafone España i France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11, EU:C:2012:446), u kojoj je Sud zauzeo stav prema kojem države članice ne mogu ubirati dodatne poreze ili naknade za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, osim onih koji su predviđeni tom direktivom.

               22

               S obzirom na tu presudu Suda, Hof van beroep te Antwerpen dvoji oko toga je li tumačenje članka 98. stavka 2. Zakona od 21. ožujka 1991. koje je prihvatio Grondwettelijk Hof u skladu s člancima 6. i 13. Direktive o ovlaštenju.

               23

               U tim je okolnostima Hof van beroep te Antwerpen odlučio prekinuti postupak te u predmetima C‑256/13 i C‑264/13 uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 6. i 13. Direktive [o ovlaštenju] tumačiti tako da se protive oporezivanju gospodarske djelatnosti telekomunikacijskih operatorâ od strane tijela vlasti države članice u svrhu ostvarivanja prihoda proračuna ili u druge svrhe, a koja se ostvaruje na njezinom državnom području ili dijelu državnog područja na način da se na javnom dobru ili privatnoj nekretnini nalaze jarboli, stupovi ili antene [mobilne radiotelefonije] koji se koriste za tu djelatnost?“

               24

               Rješenjem predsjednika Suda od 6. lipnja 2013. predmeti C‑256/13 i C‑264/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnom pitanju

               25

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 6. i 13. Direktive o ovlaštenju tumačiti tako da se protive oporezivanju operatorâ koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge općim porezom na poslovne jedinice, i to na temelju činjenice da se na javnom dobru ili privatnoj nekretnini nalaze jarboli, stupovi ili antene mobilne radiotelefonije koji su im potrebni za obavljanje djelatnosti.

               26

               Valja istaknuti da se članak 6. Direktive o ovlaštenju odnosi na uvjete i posebne obveze koji se mogu postaviti uz opće ovlaštenje i prava na korištenje radijskih frekvencija ili brojeva. Taj članak propisuje da opće ovlaštenje za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga, prava na korištenje radijskih frekvencija i brojeva mogu podlijegati jedino uvjetima navedenim u dijelu A, B, i C Priloga toj direktivi.

               27

               U tom pogledu iz dijela B točke 6. Priloga Direktivi o ovlaštenju proizlazi da je naknada za korištenje radijskih frekvencija u skladu s člankom 13. navedene direktive jedan od uvjeta koji se može postaviti u okviru tih prava.

               28

               U ovom slučaju, iz zahtjevâ za prethodnu odluku ne proizlazi da je konkretni porez jedan od uvjeta i posebnih obveza koji su taksativno navedeni u Prilogu Direktivi o ovlaštenju, a koje se postavljaju u okviru općeg ovlaštenja ili u okviru prava na korištenje radijskih frekvencija na temelju članka 6. Direktive o ovlaštenju. Stoga taj članak Direktive o ovlaštenju nije relevantan za predmete u glavnim postupcima.

               29

               Kada je riječ o pitanju protivi li se članak 13. Direktive o ovlaštenju oporezivanju dotičnih poduzeća porezom poput onog u glavnom postupku, valja napomenuti da je Sud već izrazio stav prema kojem Direktiva o ovlaštenju ne propisuje samo pravila u vezi s postupkom odobravanja općih ovlaštenja ili prava na korištenje radijskih frekvencija ili brojeva, kao i u vezi sa sadržajem tih ovlaštenja, nego i pravila u vezi s vrstom pa čak i opsegom novčanih naknada koje su povezane s navedenim postupcima, a koje države članice mogu ubirati od poduzeća u sektoru elektroničkih komunikacijskih usluga (presuda Vodafone Malta i Mobisle Communications, C‑71/12, EU:C:2013:431, t. 20. kao i navedena sudska praksa).

               30

               Stoga, prema ustaljenoj sudskoj praksi u vezi s Direktivom o ovlaštenju, države članice ne mogu ubirati dodatne poreze ili naknade u odnosu na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, osim onih koji su predviđeni tom direktivom (vidjeti presudu Vodafone España i France Telecom España, EU:C:2012:446, t. 28. kao i navedenu sudsku praksu).

               31

               Kada je riječ o članku 13. Direktive o ovlaštenju, valja napomenuti da se taj članak odnosi na uvjete pod kojima se mogu ubirati naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod nekretnina u javnom ili privatnom vlasništvu (vidjeti u tom smislu presudu Vodafone Malta i Mobisle Communications, EU:C:2013:431, t. 19.).

               32

               Na temelju tog članka Direktive o ovlaštenju, države članice mogu uvjetovati prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili prava na instalaciju opreme plaćanjem naknade koja ima za cilj osigurati optimalno korištenje tih resursa (vidjeti u tom smislu presudu Belgacom i dr., C‑375/11, EU:C:2013:185, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Izraz „resursi“i izraz „instalacija“ iz članka 13. ukazuju na materijalnu infrastrukturu koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga odnosno na stvarnu instalaciju tih resursa na dotičnoj nekretnini u javnom ili privatnom vlasništvu (vidjeti u tom smislu presudu Vodafone España i France Telecom España, EU:C:2012:446, t. 32.).

               34

               Međutim, članak 13. Direktive o ovlaštenju ne obuhvaća sve naknade kojima podliježe infrastruktura koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.

               35

               Naime, Direktiva o ovlaštenju primjenjuje se u skladu s člankom 1. stavkom 2. na ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, a članak 13. obuhvaća samo naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod nekretnina u javnom ili privatnom vlasništvu koje odražavaju potrebu osiguranja optimalnog korištenja tih resursa.

               36

               Međutim, u konkretnom slučaju iz zahtjevâ za prethodnu odluku proizlazi da dotičnom porezu u glavnom postupku podliježu pravne osobe osnovane u skladu s belgijskim ili stranim pravom koje na području Provincie Antwerpen imaju poslovnu jedinicu koju ta pravna osoba koristi ili drži radi korištenja, i to bez obzira na vrstu poslovne jedinice, kao i djelatnost obveznika toga poreza. Iznos tog poreza ovisi o površini koju zauzimaju poslovne jedinice. Porezni obveznici stoga nisu samo operatori koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge ili korisnici pravâ propisanih člankom 13. Direktive o ovlaštenju.

               37

               Slijedom toga, činjenica koja dovodi do nastanka porezne obveze o kojoj je riječ u glavnom postupku nije u vezi s odobravanjem prava korištenja radijskih frekvencija ili prava na instalaciju opreme u smislu članka 13. Direktive o ovlaštenju. Stoga takav porez nije naknada u smislu toga članka pa slijedom toga ne ulazi u područje primjene te direktive.

               38

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja na postavljeno pitanja valja odgovoriti tako da članke 6. i 13. Direktive o ovlaštenju treba tumačiti na način da se ne protive oporezivanju operatorâ koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge općim porezom na poslovne jedinice, i to na temelju činjenice da se na javnom dobru ili privatnoj nekretnini nalaze jarboli, stupovi ili antene mobilne radiotelefonije koji su im potrebni za obavljanje djelatnosti.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članke 6. i 13. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) treba tumačiti tako da se ne protive oporezivanju operatorâ koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge općim porezom na poslovne jedinice, i to na temelju činjenice da se na javnom dobru ili privatnoj nekretnini nalaze jarboli, stupovi ili antene mobilne radiotelefonije koji su im potrebni za obavljanje djelatnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 20. lipnja 2002. # Gerard Mulligan i drugi protiv Minister for Agriculture and Food, Ireland i Attorney General. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court - Irska. # Predmet C-313/99.