title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 18. srpnja 2013.#Vodafone Omnitel Nv i dr. protiv Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio.#Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/20/EZ – Članak 12. – Administrativne naknade propisane za poduzeća iz predmetnog sektora – Nacionalni propis koji operatore elektroničkih komunikacija obvezuje na plaćanje naknade namijenjene pokrivanju troškova rada državnog regulatornog tijela.#Spojeni predmeti C-228/12 do C-232/12 i C-254/12 do C-258/12.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/20/EZ — Članak 12. — Administrativne naknade nametnute poduzećima iz dotičnog sektora — Nacionalni propisi kojima se operatore elektroničkih komunikacija obvezuje na plaćanje naknade namijenjene za pokrivanje troškova funkcioniranja nacionalnih regulatornih tijela“
      U spojenim predmetima C‑228/12 do C‑232/12 i C‑254/12 do C‑258/12,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija), odlukama od 22. veljače 2012., pristiglima na Sud 14. svibnja 2012. (predmeti C‑228/12 do C‑232/12) i 24. svibnja 2012. (predmeti C‑254/12 do C‑258/12), u postupcima

         Vodafone Omnitel NV (C‑228/12, C‑231/12 i C‑258/12),

         Fastweb SpA (C‑229/12 i C‑232/12),

         Wind Telecomunicazioni SpA (C‑230/12 i C‑254/12),

         Telecom Italia SpA (C‑255/12 i C‑256/12),

         Sky Italia srl (C‑257/12)
      protiv

         Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,

         Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑228/12 do C‑232/12, C‑255/12 i C‑256/12),

         Commissione di Garanzia dell’Attuazione della Legge sullo Sciopero nei Servizi Pubblici Essenziali (C‑229/12, C‑232/12 i C‑257/12),

         Ministero dell’Economia e delle Finanze (C‑230/12)
      uz sudjelovanje:

         Wind Telecomunicazioni SpA (C‑228/12, C‑229/12, C‑232/12, C‑255/12 do C‑258/12),

         Telecom Italia SpA (C‑228/12, C‑230/12, C‑232/12 i C‑254/12),

         Vodafone Omnitel NV (C‑230/12 i C‑254/12),

         Fastweb SpA (C‑230/12, C‑254/12 i C‑256/12),

         Television Broadcasting System SpA (C‑257/12),
      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: E. Jarašiūnas (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Vodafone Omnitel NV, M. Libertini i V. Cerulli Irelli, avvocati,

               —

               za Fastweb SpA, G. Nava, F. Pacciani i V. Mosca, avvocati,

               —

               za Wind Telecomunicazioni SpA, G. M. Roberti, S. Fiorucci, B. Caravita Di Torito, I. Perego i M. Serpone, avvocati,

               —

               za Telecom Italia SpA, F. S. Cantella, F. Cardarelli i F. Lattanzi, avvocati,

               —

               za Sky Italia srl, O. Grandinetti i R. Mastroianni, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. De Stefano, avvocato dello Stato,

               —

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux i T. Materne, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Gonçalves do Cabo, advogado,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 12. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru deset sporova između Vodafone Omnitel NV, Fastweb SpA (u daljnjem tekstu: Fastweb), Wind Telecomunicazioni SpA, Telecom Italia SpA i Sky Italia srl protiv Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Nadzorno tijelo za komunikacije, u daljnjem tekstu: AGCOM), Presidenza del Consiglio dei Ministri (predsjednik Ministarskog vijeća), Commissione di Garanzia dell’Attuazione della Legge sullo Sciopero nei Servizi Pubblici Essenziali (Komisija za jamčenje provedbe zakona o štrajku u nužnim javnim uslugama) i Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija), povodom poništenja odluka kojima se nameće doprinos operatorima koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže i usluge radi pokrivanja svih troškova državnog regulatornog tijela (u daljnjem tekstu: DRT) koji se ne plaćaju iz proračuna države članice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 30. Direktive o ovlaštenju određuje:
               „Za davatelje elektroničkih komunikacijskih usluga mogu se propisati administrativne naknade kako bi se financirale aktivnosti [DRT‑a] upravljanja sustava ovlašćivanja i dodjele prava korištenja. Te naknade treba ograničiti na pokrivanje stvarnih administrativnih troškova tih aktivnosti. U tu je svrhu potrebno omogućiti transparentnost prihoda i rashoda [DRT‑a] kroz godišnje izvještavanje o ukupnom iznosu naplaćenih naknada i nastalih administrativnih troškova. Time će se poduzećima omogućiti provjera ravnoteže između administrativnih troškova i naknada.”

               4

               Članak 12. navedene direktive, naslovljen „Administrativne naknade”, određuje:
               „1.   Sve administrativne naknade propisane za poduzeća koja pružaju uslugu ili mrežu na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja su takve da:

                        (a)

                        u ukupnom iznosu pokrivaju samo administrativne troškove koji će nastati prilikom upravljanja, kontrole i provedbe sustava općeg ovlaštenja, prava korištenja i posebnih obveza iz članka 6. stavka 2., a koji mogu uključiti troškove za međunarodnu suradnju, usklađivanje i normizaciju, analizu tržišta, nadzor nad udovoljavanjem uvjetima i ostalu kontrolu tržišta, kao i regulatorne poslove na izradi i provedbi sekundarnog zakonodavstva i upravnih odluka, kao što su odluke o pristupu i međusobnom povezivanju; i

                        (b)

                        budu propisane po pojedinačnim poduzećima na objektivan, transparentan i proporcionalan način kojim se na najmanju mjeru svode dodatni administrativni troškovi i naknade.

                  2.   Kad [DRT‑i] propisuju administrativne naknade, tada objavljuju godišnji pregled svojih administrativnih troškova i ukupan iznos naplaćenih naknada. S obzirom na razliku između ukupnog iznosa naknada i administrativnih troškova, vrše se odgovarajuća usklađivanja.”

         Talijansko pravo

               5

               Članak 2. stavak 38. Zakona br. 481 o tržišnom natjecanju i uređenju komunalnih usluga – Osnivanje regulatornih tijela za komunalne usluge (legge n. 481 – Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità – Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità), od 14. studenoga 1995. (GURI br. 270, od 18. studenoga 1995.), je predviđao da se nezavisna tijela dijelom financiraju iznosima iz posebne stavke državnog proračuna, a u preostalom dijelu doprinosima čiji iznos ne može prelaziti tisućiti dio prihoda iz prethodne poslovne godine, a koji plaćaju operatori koji isporučuju dotičnu uslugu. Iznos tog doprinosa i načini njegova plaćanja su bili utvrđeni ministarskim uredbama, koje su u tu svrhu bile donošene svake godine.

               6

               U članku 6. stavku 2. Zakona br. 249 o osnivanju Nadzornog tijela za komunikacije i norme koje se odnose na sustave telekomunikacije i radiotelevizije (legge n. 249 – Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo), od 31. srpnja 1997. (GURI br. 177, od 31. srpnja 1997.), izrijekom se navodi sustav doprinosa koji je već predviđen za druga tijela, te se predviđa mogućnost njegova korištenja za uvođenje, ako je to potrebno, i u skladu s kriterijima koji vode računa o troškovima djelatnosti, naknade za usluge AGCOM‑a u skladu sa zakonom, uključujući i uslugu vođenja registara operatora.

               7

               Zakonskom uredbom br. 259 o zakoniku o elektroničkim komunikacijama (decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche) od 1. kolovoza 2003. (GURI br. 214, od 15. rujna 2003.) AGCOM je naznačen kao DRT.

               8

               Članak 12. stavak 1. Direktive o ovlaštenju je u talijansko pravo prenesen člankom 34. stavkom 1. navedenog Zakonika o elektroničkim komunikacijama, koji glasi:
               „Osim doprinosa navedenih u članku 35., poduzećima koja pružaju mreže i usluge na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja mogu se propisati i administrativne naknade, koje pokrivaju samo administrativne troškove koji će nastati prilikom upravljanja, kontrole i provedbe sustava općeg ovlaštenja, prava korištenja i posebnih obveza iz članka 28. stavka 2., a koji mogu uključiti troškove za međunarodnu suradnju, usklađivanje i normizaciju, analizu tržišta, nadzor nad udovoljavanjem uvjetima i ostalu kontrolu tržišta, kao i regulatorne poslove na izradi i provedbi sekundarnog zakonodavstva i upravnih odluka, kao što su odluke o pristupu i međusobnom povezivanju. Administrativne naknade se određuju pojedinačnim poduzećima na objektivan, transparentan i proporcionalan način kojim se na najmanju mjeru svode dodatni administrativni troškovi i naknade.”

               9

               U talijanskom se pravu razlikuju administrativne naknade koje se odnose na obavljanje zadaća koje uključuju donošenje odluka, a koje su u nadležnosti ministero per lo Sviluppo Economico (ministarstvo za gospodarski razvoj), od doprinosa operatora koji služi za pokrivanje troškova regulatorne djelatnosti povezane sa sustavom općeg ovlaštenja, a koju obavlja isključivo AGCOM.

               10

               Propisi koji se odnose na doprinose u korist neovisnih tijela (među kojima je i AGCOM) izmijenjeni su Zakonom br. 266 o izradi godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Financijski zakon iz 2006.) [legge br. 266 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2006)] od 23. prosinca 2005. (GURI br. 302, od 29. prosinca 2005., u daljnjem tekstu: Zakon br. 266/2005).

               11

               Članak 1. stavak 65. Zakona br. 266/2005 određuje:
               „Počevši od 2007., troškove koji se odnose na funkcioniranje [...] [AGCOM‑a] financirat će dotično tržište, u dijelu koji ne pokriva državni proračun, prema modalitetima određenima važećim zakonodavstvom, i u visini doprinosa utvrđenom odlukom svakog od tijela, poštujući pri tom gornje granice određene zakonom, te će se isplaćivati izravno tim tijelima.”

               12

               Članak 1. stavak 66. Zakona br. 266/2005 određuje:
               „Za potrebe prve primjene za 2006. iznos doprinosa koji plaćaju operatori iz sektora komunikacija [...] utvrđuje se u visini 1,5 promila prihoda navedenih u posljednjoj bilanci potvrđenoj prije dana stupanja ovog zakona na snagu. Za sljedeće godine [AGCOM] može donijeti eventualne izmjene iznosa i modaliteta plaćanja doprinosa, u smislu stavka 65., do najviše 2 promila prihoda navedenih u posljednjoj bilanci potvrđenoj prije donošenja odluke.”

               13

               Iznosi i modaliteti plaćanja doprinosa predviđeni u članku 1. stavku 66. Zakona br. 266/2005 utvrđivani su godišnje sljedećim odlukama AGCOM‑a: odlukom br. 110/06/CONS za 2006., odlukom br. 696/06/CONS za 2007., odlukom br. 604/07/CONS za 2008., odlukom br. 693/08/CONS za 2009., odlukom br. 722/09/CONS za 2010., odlukom br. 599/10/CONS za 2011. i odlukom br. 650/11/CONS za 2012.

               14

               Predmetni su propisi potom dopunjeni člankom 2. stavkom 241. Zakona br. 191 o izradi godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Financijski zakon iz 2010.) [legge n. 191 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2010)] od 23. prosinca 2009. (GURI br. 302, od 30. prosinca 2009.), kojim je predviđen prijenos dijela iznosa koje je prikupio AGCOM u korist drugih neovisnih nacionalnih upravnih tijela.

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               15

               Od 1996. su operatori koji u Italiji nude komunalnu uslugu obveznici plaćanja doprinosa na ime operativnih troškova tijela za nadzor tih usluga. Operatori koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge također potpadaju pod navedene propise.

               16

               Obveza plaćanja doprinosa na teret operatora iz sektora elektroničkih komunikacija za potrebe funkcioniranja regulatornih tijela za komunalne usluge uvedena je Zakonom br. 481/1995, od 14. studenoga 1995. Nakon izmjene tog zakona, koja je stupila na snagu 2007., operativne troškove nadzornih tijela kakvo je AGCOM, a koje više ne pokriva državni proračun, pokrivaju operatori iz sektora koji se nalazi u nadležnosti tih tijela. Iznos tog doprinosa utvrđuje se odlukom dotičnog tijela, uz najviše zakonsko ograničenje od 2 promila prihoda navedenih operatora. Doprinos se plaća izravno AGCOM‑u.

               17

               U tom je okviru AGCOM ovlašten utvrditi iznos i modalitete plaćanja doprinosa putem regulatornih akata koji se moraju podnijeti na odobrenje predsjedniku Ministarskog vijeća.

               18

               Naknadno su Zakonom br. 191 od 23. prosinca 2009. o izradi godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Financijski zakon iz 2010.) uvedene i druge odredbe kojima se, kao prvo, još više smanjio dio troškova funkcioniranja AGCOM‑a koji se financiraju iz državnog proračuna i kojima je, kao drugo, do 2012. predviđen sistem prijenosa financiranja od strane određenih nacionalnih tijela, među kojima je i AGCOM, prema drugim nacionalnim tijelima.

               19

               U tom je kontekstu, u pogledu operatora koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge, AGCOM pristupio istrazi kako bi provjerio poštovanje obveze plaćanja doprinosa predviđene Zakonom br. 266/2005.

               20

               Nakon provođenja navedene istrage AGCOM je poslao Vodafone Omnitel NV, Fastweb, Wind Telecomunicazioni SpA, Telecom Italia SpA i Sky Italia srl odluku kojom se svako od navedenih društava obavještava da jedan dio doprinosa namijenjenih pokrivanju AGCOM‑ovih operativnih troškova za 2006. do 2010. godinu nije plaćen te kojim ih se opominje da dospjele iznose plate u roku od 30 dana. Potom su ti operatori sudu koji je uputio zahtjev podnijeli tužbe za poništenje navedenih odluka. Prema zahtjevima za prethodnu odluku, tužitelji iz glavnog postupka osporavaju tražene iznose te ističu da se naknada odnosi na stavke koje nisu izravno povezane s troškovima funkcioniranja tog tijela na ex ante regulaciji tržišta, koja se očituje u dodjelama ovlaštenja.

               21

               Tribunale amministrativo regionale per il Lazio u svojim zahtjevima za prethodnu odluku, analizirajući članak 12. Direktive o ovlaštenju i uvodnu izjavu 13. Direktive 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o izmjeni Direktive 2002/21/EZ o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge, Direktive 2002/19/EZ o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme te Direktive 2002/20/EZ o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (SL L 337, str. 37.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.) izlaže da nacionalni propisi o kojima je riječ u tužbama koje su mu podnesene predviđaju pokrivanje svih troškova AGCOM‑a koje ne pokriva državni proračun, a posredstvom naknada nametnutih privatnim operatorima reguliranog sektora, putem mehanizma koji se temelji na prihodima tih operatora, koji omogućava modulaciju doprinosa koji se od svakoga od njih zahtijeva u skladu s njegovom gospodarskom snagom. Međutim, prema mišljenju tog suda, iz prava Unije proizlazi da su administrativne naknade nametnute operatorima opravdane samo u pogledu troškova koje je DRT stvarno imao, ali ne po osnovi bilo kakvih djelatnosti, nego po osnovi djelatnosti ex ante regulacije tržišta, koja se očituje u dodjelama ovlaštenja. Stoga smatra da bi se naknade koje ubire AGCOM trebale ograničiti na iznos troškova pretrpljenih za potrebe navedene regulacije.

               22

               U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje, koje je na isti način formulirano u predmetima C‑228/12 do C‑232/12 i C‑254/12 do C‑258/12:
               „Treba li sektorske odredbe Zajednice, a osobito odredbe Direktive [o ovlaštenju], tumačiti na način da se protive nacionalnim propisima navedenima u ovom rješenju, odnosno određenije Zakonu [br. 266/2005], posebice zbog načina na koji se on konkretno primjenjuje na regulatornoj razini?”

               23

               Rješenjem predsjednika Suda od 15. lipnja 2012. predmeti C‑228/12 do C‑232/12 i C‑254/12 do C‑258/12 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O zahtjevu za otvaranje usmenog dijela postupka

               24

               Dopisom dostavljenim tajništvu Suda 8. ožujka 2013. Fastweb je zahtijevao otvaranje usmenog dijela postupka, navodeći da se pojavila nova činjenica koja može imati odlučujući utjecaj na odluku Suda. Ta je stranka navela da je 29. studenoga 2012., nakon zaključenja pisanog dijela postupka u ovom predmetima, AGCOM objavio obavijest upućenu talijanskoj vladi kojom je poziva da ne produži nacionalne propise o sustavu financiranja AGCOM‑a iz razloga što nisu sukladni s pravom Unije.

               25

               U tom pogledu valja istaknuti da, sukladno članku 76. stavku 2. Poslovnika, na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, Sud može odlučiti ne održati raspravu ako procijeni, na temelju podnesaka i očitovanja podnesenih tijekom pisanog dijela postupka, da raspolaže dovoljnim informacijama za donošenje odluke.

               26

               Osim toga valja podsjetiti na to da, na temelju članka 83. svojeg Poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju ovog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda

               27

               Saslušavši nezavisnog odvjetnika, u ovom slučaju Sud smatra da raspolaže svim elementima koji su mu potrebni za odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev i da nova činjenica koju spominje Fastweb nije takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda.

               28

               Stoga se ne može prihvatiti zahtjev Fastweba za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               29

               Talijanska vlada sumnja u dopuštenost zahtjevâ za prethodnu odluku, ističući da u njima nije u dovoljnoj mjeri prikazan činjenični okvir kao ni talijanski propisi koji se primjenjuju u glavnim postupcima.

               30

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao što i proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, da potreba za tumačenjem prava Unije koje je korisno nacionalnom sucu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja, ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se temelje ova pitanja (presude od 17. veljače 2005., Viacom Outdoor, C‑134/03, Zb., str. I‑1167., t. 22.; od 14. prosinca 2006., Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Zb., str. I‑11987., t. 26., i od 17. srpnja 2008., Raccanelli, C‑94/07, Zb., str. I‑5939., t. 24.).

               31

               Podaci sadržani u zahtjevima za prethodnu odluku ne služe samo tome da omoguće Sudu davanje korisnih odgovora, već također da omoguće vladama država članica kao i drugim zainteresiranim strankama podnošenje očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije (rješenje od 2. ožujka 1999., Colonia Versicherung i dr., C‑422/98, Zb., str. I‑1279., t. 5.; presude od 8. studenoga 2007., Schwibbert, C‑20/05, Zb., str. I‑9447., t. 21., te gore navedena presuda Raccanelli, t. 25.).

               32

               U ovom su predmetu izlaganje činjenica iz glavnih predmeta u zahtjevima za prethodnu odluku – koje je doduše sažeto – kao i opis primjenjivog nacionalnog prava, omogućili strankama glavnog postupka i vladama država članica da podnesu očitovanja u pogledu upućenog pitanja, kao što se vidi po pisanim očitovanjima koja su Sudu predale navedene stranke glavnog postupka, kao i talijanska, belgijska, nizozemska i portugalska vlada te Europska komisija. S obzirom na navedene zahtjeve za prethodnu odluku, Sud raspolaže s dovoljno činjeničnih i pravnih elemenata za tumačenje odredbi prava Unije o kojima je riječ, kao i za davanje korisnog odgovora na postavljeno pitanje.

               33

               U tim okolnostima treba zaključiti da su zahtjevi za prethodnu odluku dopušteni.

         Meritum

               34

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da se protivi propisima države članice, kakvi su oni iz glavnih postupaka, prema kojima su poduzeća koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge obveznici plaćanja naknade namijenjene pokrivanju svih troškova DRT‑a koje ne financira država, a čiji se iznos utvrđuje s obzirom na prihode tih poduzeća.

               35

               U tom pogledu treba podsjetiti da Direktiva o ovlaštenju ne propisuje samo pravila u vezi s postupkom odobravanja općih ovlaštenja ili prava na korištenje radijskih frekvencija ili brojeva, kao i u vezi sa sadržajem tih ovlaštenja, nego i pravila u vezi s vrstom pa čak i opsegom novčanih naknada koje su povezane s navedenim postupcima, a koje države članice mogu ubirati od poduzeća u sektoru elektroničkih komunikacijskih usluga (vidjeti, po analogiji, presude od 18. rujna 2003., Albacom i Infostrada, C‑292/01 i C‑293/01, Zb., str. I‑9449., t. 35. i 36.; od 21. srpnja 2011., Telefónica de España, C‑284/10, Zb., str. I‑6991., t. 18., te od 27. lipnja 2013., Vodafone Malta i Mobisle Communications, C‑71/12, t. 20.).

               36

               Pravni bi okvir kojim se jamči sloboda elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, ustanovljen Direktivom o ovlaštenju, bio lišen korisnog učinka ako bi države članice bile slobodne utvrđivati porezne terete koje poduzetnici iz tog sektora moraju snositi (vidjeti, po analogiji, gore navedene presude Albacom i Infostrada, t. 38., i Telefónica de España, t. 19.).

               37

               Kada je riječ o administrativnim naknadama za financiranje djelatnosti DRT‑a u području upravljanja sustavom dodjele prava korištenja, koje su nametnute poduzećima koja pružaju uslugu ili mrežu, njih uređuje članak 12. Direktive o ovlaštenju koji Direktiva 2009/140, koju je spomenuo sud koji je uputio zahtjev, nije izmijenila.

               38

               Iz članka 12. stavka 1. točke (a) Direktive o ovlaštenju proizlazi da države članice poduzećima koja pružaju usluge ili mreže na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja radijskih frekvencija i brojeva mogu propisati samo administrativne naknade koje pokrivaju administrativne troškove koji će nastati prilikom upravljanja, kontrole i provedbe sustava općeg ovlaštenja, prava korištenja i posebnih obveza iz članka 6. stavka 2. te direktive, a koji mogu uključivati troškove za međunarodnu suradnju, usklađivanje i normizaciju, analizu tržišta, nadzor nad udovoljavanjem uvjetima i ostalu kontrolu tržišta, kao i regulatorne poslove na izradi i provedbi sekundarnog zakonodavstva i upravnih odluka, kao što su odluke o pristupu i međusobnom povezivanju.

               39

               Takve naknade mogu pokrivati samo troškove koji se odnose na aktivnosti navedene u prethodnoj točki, a koji ne mogu uključivati troškove koji se odnose na druge zadaće (vidjeti, po analogiji, presude od 9. rujna 2006., i-21 Germany i Arcor, C‑392/04 i C‑422/04, Zb., str. I‑8559., t. 29., 32., 34. i 35., kao i gore navedenu presudu Telefónica de España, t. 23.).

               40

               Stoga, kako to navodi sud koji je uputio zahtjev, naknade koje se određuju na temelju članka 12. Direktive o ovlaštenju nisu namijenjene pokrivanju administrativnih troškova svih vrsta koje ima DRT.

               41

               Nadalje, Direktiva o ovlaštenju ne predviđa ni način utvrđivanja iznosa administrativnih naknada koje se može odrediti na temelju članka 12. navedene direktive, ni modalitete njihova ubiranja. Međutim, s jedne strane, iz članka 12. stavka 2. navedene direktive u vezi s njezinom uvodnom izjavom 30. proizlazi da navedene naknade moraju pokrivati stvarne administrativne troškove koji proizlaze iz aktivnosti navedenih u točki 38. ove presude te moraju biti u ravnoteži s tim troškovima. Stoga ukupni prihod država članica ostvaren na ime navedene naknade ne može prelaziti ukupne troškove tih aktivnosti (vidjeti, po analogiji, gore navedenu presudu Telefónica de España, t. 27.). S druge strane, članak 12. stavak 1. točka (b) Direktive o ovlaštenju obvezuje države članice da navedene administrativne naknade dijele između poduzeća na objektivan, transparentan i proporcionalan način.

               42

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je ostavljeno na volju državama članicama da poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge propišu naknadu u svrhu financiranja aktivnosti DRT‑a, ali pod uvjetom da je ta naknada isključivo namijenjena za pokrivanje troškova aktivnosti navedenih u članku 12. stavku 1. točki (a) Direktive o ovlaštenju, da ukupni prihod ostvaren na ime navedene naknade ne prelazi ukupne troškove tih aktivnosti i da se ta naknada dijeli između poduzeća na objektivan, transparentan i proporcionalan način, što treba provjeriti sud koji je postavio prethodno pitanje.

               43

               Imajući sva navedena razmatranja u vidu, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 12. Direktive o ovlaštenju treba tumačiti na način da se on ne protivi propisu države članice, poput onoga u glavnom postupku, ne temelju kojega su poduzeća koja pružaju elektroničku komunikacijsku mrežu ili uslugu obveznici naknade namijenjene pokrivanju svih troškova DRT‑a i koje ne financira država, čiji je iznos određen u ovisnosti o prihodima koje ta poduzeća ostvaruju, pod uvjetom da je ta naknada isključivo namijenjena za pokrivanje troškova aktivnosti navedenih u stavku 1. točki (a) te odredbe, da ukupni prihod ostvaren na ime navedene naknade ne prelazi ukupne troškove tih aktivnosti i da se ta naknada dijeli između poduzeća na objektivan, transparentan i proporcionalan način, što treba provjeriti sud koji je postavio prethodno pitanje.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 12. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) treba tumačiti na način da se on ne protivi propisu države članice, poput onoga u glavnom postupku, ne temelju kojega su poduzeća koja pružaju elektroničku komunikacijsku mrežu ili uslugu obveznici naknade namijenjene pokrivanju svih troškova državnog regulatornog tijela i koje ne financira država, čiji je iznos određen u ovisnosti o prihodima koje ta poduzeća ostvaruju, pod uvjetom da je ta naknada isključivo namijenjena za pokrivanje troškova aktivnosti navedenih u stavku 1. točki (a) te odredbe, da ukupni prihod ostvaren na ime navedene naknade ne prelazi ukupne troškove tih aktivnosti i da se ta naknada dijeli između poduzeća na objektivan, transparentan i proporcionalan način, što treba provjeriti sud koji je postavio prethodno pitanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. travnja 2014.#„4finance“ UAB protiv Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba i Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Direktiva 2005/29/EZ – Nepoštena poslovna praksa – Piramidalni sustav promidžbe – Relevantnost eventualnog uloga potrošača danog s ciljem primanja naknade – Tumačenje pojma ,ulog’.#Predmet C‑515/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      3. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Direktiva 2005/29/EZ — Nepoštena poslovna praksa — Piramidalni sustav promidžbe — Relevantnost eventualnog uloga potrošača danog s ciljem primanja naknade — Tumačenje pojma ‚ulog’“
      U predmetu C‑515/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Visoki upravni sud Litve), odlukom od 29. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 14. studenoga 2012., u postupku

         „4finance“ UAB

      protiv

         Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba,

         Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za „4finance“ UAB, G. Velička, glavni direktor,

               —

               za litavsku vladu, R. Janeckaitė, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Steiblytė i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. prosinca 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi) (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između „4finance“ UAB (u daljnjem tekstu: 4finance) i Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba (Nacionalnog ureda za zaštitu prava potrošača) te Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos Finansų ministerijos (Nacionalne porezne inspekcije pri Ministarstvu financija) povodom novčane kazne koja je izrečena tom društvu za kršenje litavskog zakona kojim se zabranjuje nepoštena poslovna praksa prema potrošačima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 8., 9., 11. i 17. Direktive 2005/29 određuju:

                        „(8)

                        Ova Direktiva izravno štiti gospodarske interese potrošača od nepoštene poslovne prakse poslovnog subjekta prema potrošaču. [...]

                        (9)

                        Ova Direktiva ne dovodi u pitanje [pojedinačne tužbe] onih kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta. [...] Financijske usluge i nepokretna imovina, zbog njihove složenosti i svojstvenih visokih rizika, iziskuju detaljne uvjete, uključujući pozitivno obvezivanje trgovaca. Iz tog razloga, u području financijskih usluga i nepokretne imovine, ovom Direktivom ne dovodi se u pitanje pravo država članica da djeluju i izvan granica njezinih odredaba kako bi zaštitile gospodarske interese potrošača. [...]

         [...]

               (11)

               Visoki stupanj usklađenosti postignut usklađivanjem nacionalnih odredaba putem ove Direktive stvara zajednički visok stupanj zaštite potrošača. Ovom Direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača. Njome se također postavljaju pravila o agresivnoj poslovnoj praksi koja trenutačno nisu uređena na razini Zajednice.

         [...]

               (17)

               Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadrži cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. Popis se može izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.“

               4

               Članak 1. Direktive 2005/29 određuje:
               „Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.“

               5

               Članak 2. točka (d) navedene direktive predviđa:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        d)

                        ‘poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

                  [...]“

               6

               Članak 3. stavak 1. iste direktive glasi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom.“

               7

               Članak 5. Direktive 2005/29 glasi:
               „1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
               2.   Poslovna praksa je nepoštena:

                        (a)

                        ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
                        i

                        (b)

                        ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.

                  [...]
               4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:

                        (a)

                        zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;
                        ili

                        (b)

                        agresivna poslovna praksa kako je određena u člancima 8. i 9.

                  5.   Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.“

               8

               Prilog I. Direktivi 2005/29, naslovljen „Poslovna praksa koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom“, u točki 14. određuje:
               „Uspostavljanje, vođenje ili promidžba piramidalnog sustava promidžbe, pri čemu potrošač daje ulog kako bi mogao dobiti određenu naknadu, i to prije svega zbog toga jer je uveo u sustav nove potrošače, a ne zbog toga jer je kupio ili konzumirao proizvod.“

         Litavsko pravo

               9

               Članak 7. točka 22. Zakona o nepoštenoj poslovnoj praksi, u verziji koja je bila primjenjiva u vrijeme činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, određuje:
               „Pretpostavlja se da je poslovna praksa zavaravajuća ako se manifestira u obliku stvaranja piramidalnog sustava raspodjele dobara koji potrošačima nudi mogućnost stjecanja naknade zbog toga što su, u biti, u sustav uveli nove potrošače, a ne zbog toga što su kupili ili konzumirali proizvode, odnosno u obliku vođenja ili promidžbe tog sustava.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Tužitelj u glavnom postupku, 4finance, jest društvo koje poštom u kratkom roku odobrava kredite malih iznosa. Njemu je odlukom Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba od 28. srpnja 2011. dosuđeno plaćanje novčane kazne u iznosu od 8000 litavskih lita (LTL) zbog kršenja članka 7. točke 22. Zakona o nepoštenoj poslovnoj praksi. Iz te odluke proizlazi da je 4finance, između 26. listopada 2010. i 15. veljače 2011., provelo oglašivačku kampanju kojom bi se uspostavio „piramidalni sustav raspodjele dobara koji potrošačima nudi mogućnost stjecanja naknade zbog toga što su, u biti, u sustav uveli nove potrošače, a ne zbog toga što su kupili ili konzumirali proizvode“.

               11

               Ta je odluka potvrđena presudom Vilniaus apygardos administracinis teismas (Regionalnog upravnog suda u Vilniusu) od 25. listopada 2011., protiv koje je 4finance uložio žalbu pred Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Visokim upravnim sudom Litve).

               12

               Što se tiče činjenica koje se stavljaju na teret 4financea, sud koji je uputio zahtjev iznosi kako je to društvo svakom novom klijentu nudilo premiju od 20 LTL za registraciju svakoga drugoga novoga klijenta koji je u sustav uveden njegovom zaslugom. Da bi postao klijent 4financea, novi je klijent trebao prilikom registracije na njegovoj mrežnoj stranici platiti troškove registracije u iznosu od 0,01 LTL.

               13

               U tom se kontekstu sud koji je uputio zahtjev u prvom redu pita o tumačenju točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 kao i o sukladnosti članka 7. točke 22. Zakona o nepoštenoj poslovnoj praksi s tom odredbom. U tom pogledu on ističe da ta odredba litavskog prava, iako je vjerna verzijama te direktive na njemačkom i litavskom jeziku, ne odgovara njezinim drugim jezičnim verzijama, kao što su one na španjolskom, francuskom i poljskom jeziku. Naime, one u navedenoj točki 14. sadrže izraze prema kojima „potrošač daje ulog kako bi mogao dobiti određenu naknadu, i to prije svega zbog toga što je u sustav uveo nove potrošače, a ne zbog toga što je kupio ili konzumirao proizvod“. Međutim verzije iste odredbe na njemačkom i litavskom jeziku ne predviđaju taj kriterij davanja uloga od strane potrošača.

               14

               U drugom redu, u slučaju da Sud smatra da je dani ulog potrošača neizostavni element da bi se promidžbeni sustav mogao smatrati piramidalnim promidžbenim sustavom u smislu Direktive 2005/29, sud koji je uputio zahtjev od Suda traži tumačenje pojma „ulog“. Smatra da je, s jedne strane, bitno znati može li se ukupno dani iznos, koliko god on bio nizak, smatrati ulogom i, s druge strane, je li uplata simboličnog iznosa, kao što je onaj iz glavnog postupka, dovoljna za zabranu sustava. U tom pogledu ističe da je iznos od 0,01 LTL koji novi klijent uplaćuje na račune 4financea najniži iznos koji je tehnički moguće prenijeti, da je svrha naloga za plaćanje samo točna identifikacija tog klijenta u cilju omogućivanja sklapanja ugovora o kreditu i da se uplaćenim prilozima financiralo samo u vrlo maloj mjeri premije isplaćene u svrhu promidžbenog mehanizma.

               15

               To je kontekst u kojem je Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li točku 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 [...] tumačiti u smislu da se činjenicu uspostavljanja, vođenja ili promidžbe piramidalnog sustava promidžbe smatra poslovnom praksom koja je u svim okolnostima zavaravajuća jedino ako se od potrošača zahtijeva davanje uloga kako bi mogao dobiti određenu naknadu, i to prije svega zbog toga što je u sustav uveo nove potrošače, a ne zbog toga što je kupio ili konzumirao proizvod?

                        2.

                        Ako je potrebno da potrošač dâ ulog u zamjenu za pravo dobivanja naknade, ima li iznos uloga koji je potrošač dao u zamjenu za dobivanje određene naknade, i to prije svega zbog toga što je u sustav uveo nove potrošače, a ne zbog toga što je kupio ili konzumirao proizvod, utjecaj na kvalifikaciju piramidalnog sustava promidžbe kao zavaravajuće poslovne prakse u smislu točke 14. Priloga I. Direktivi [2005/29]? Mogu li se ulozi koje su dali potrošači, a koji su isključivo simboličnog iznosa i koji su plaćeni u cilju omogućivanja identifikacije potrošača, smatrati ulogom u zamjenu za dobivanje naknade u smislu točke 14. Priloga I. direktivi?

                        3.

                        Treba li točku 14. Priloga I. Direktivi [2005/29] tumačiti u smislu da se piramidalni sustav promidžbe smatra zavaravajućom poslovnom praksom samo ako je potrošaču koji je već u sustavu plaćena naknada i to prije svega zbog toga što je u sustav uveo nove potrošače, a ne zbog toga što je kupio ili konzumirao proizvod, ili je važna i mjera u kojoj je naknada plaćena potrošačima u sustavu za uvođenje novih potrošača financirana naknadama novih članova? U tom slučaju, treba li naknada isplaćena već registriranim sudionicima u piramidalnom sustavu promidžbe u cijelosti ili većim dijelom biti financirana prilozima novopridošlih članova u taj sustav?“

         O prethodnim pitanjima

               16

               Svojim pitanjima, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita Sud o uvjetima pod kojima se piramidalni sustav promidžbe može smatrati „piramidalnim sustavom promidžbe“ u smislu točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 i prema tome u svim okolnostima biti zabranjen.

               17

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da članak 7. točka 22. Zakona o nepoštenoj poslovnoj praksi vjerno prenosi verzije točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 na njemačkom i litavskom jeziku. Međutim, prema sudu koji je uputio zahtjev, potonja odredba određuje, u nekoliko drugih jezičnih verzija, dodatan uvjet za zabranu piramidalnog promidžbenog sustava, prema kojem „potrošač daje ulog“ u cilju omogućivanja korištenja sustava. Taj sud pita Sud uvjetuje li ta ista točka 14. obvezu potrošača za davanje takvog uloga. U slučaju potvrdnog odgovora, želi znati mora li se svaki iznos, neovisno o njegovoj visini, kvalificirati kao ulog u smislu navedene točke 14.

               18

               Konačno, sud koji je uputio zahtjev pita Sud je li za kvalifikaciju piramidalnog sustava promidžbe potrebno da se utvrdi da je naknada koju potrošač može primiti financirana, djelomično ili u potpunosti, ulozima koje su prije dali drugi potrošači.

               19

               Valja podsjetiti na to da sukladno ustaljenoj sudskoj praksi potreba za jedinstvenom primjenom i tumačenjem akta prava Unije isključuje njegovo razmatranje u jednoj od njegovih jezičnih verzija, no uvjetuje da ga se tumači uzimajući u obzir stvarnu volju njegovog autora kao i cilj koji želi postići, osobito u svjetlu svih jezičnih verzija (vidjeti presudu Internetportal und Marketing, C‑569/08, EU:C:2010:311, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               20

               U tom pogledu treba istaknuti da zabrana piramidalnih sustava promidžbe počiva na tri zajednička uvjeta u svim jezičnim verzijama točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29. Kao prvo, takva se promidžba temelji na obećanju da će potrošač imati mogućnost ostvariti ekonomsku korist. Zatim, ostvarenje tog obećanja ovisi o ulasku drugih potrošača u sustav. Konačno, većina prihoda kojima se financira naknada obećana potrošačima nije rezultat stvarne ekonomske aktivnosti.

               21

               Naime, utvrđeno je da uslijed izostanka stvarne ekonomske aktivnosti koja omogućuje stvaranje dovoljnih prihoda u cilju financiranja naknade obećane potrošačima takav sustav promidžbe nužno počiva na ekonomskom doprinosu svojih sudionika jer mogućnost da član tog sustava dobije naknadu u biti ovisi o naknadama koje uplaćuju dodatni članovi.

               22

               Takav sustav mora nužno biti „piramidalan“ u smislu da je za njegovu održivost nužno pristupanje sve većeg broja novih sudionika za financiranje naknada koje se isplaćuju članovima koji su već u sustavu. Također podrazumijeva da najnoviji članovi imaju najmanje mogućnosti za primitak naknade za svoj ulog. Taj sustav prestaje biti održiv kad rast broja članova koji bi za postizanje održivosti sustava u teoriji trebao težiti beskonačnom više nije dovoljan za financiranje naknada obećanih svim sudionicima.

               23

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je uvjet za kvalifikaciju „piramidalnog sustava promidžbe“ u smislu točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 to da svi članovi takvog sustava daju financijski ulog.

               24

               To je tumačenje potkrijepljeno ciljem Direktive 2005/29, koja sukladno svojoj uvodnoj izjavi 8. „izravno štiti gospodarske interese potrošača od nepoštene poslovne prakse poslovnog subjekta prema potrošaču” i koja, prema svojem članku 1., osigurava „visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača“ (presuda Köck, C‑206/11, EU:C:2013:14, t. 29. i navedena sudska praksa). Kao što navodi nezavisna odvjetnica u točki 32. svojeg mišljenja, bez financijskog uloga potrošača teško je identificirati ekonomsko ponašanje koje je potrebno zaštiti na temelju te direktive.

               25

               Nadalje, tekst većine jezičnih verzija točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 potvrđuje da je ulog potrošača konstitutivni element piramidalnog sustava promidžbe u smislu te odredbe.

               26

               Što se tiče pitanja treba li se svaki iznos, neovisno o njegovoj visini, koji je dao član u sustavu promidžbe, smatrati ulogom u smislu točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29, treba navesti da ta odredba ne predviđa nikakav najniži iznos u jezičnim verzijama koje spominju postojanje financijskog uloga potrošača (vidjeti, po analogiji, presudu Purely Creative i dr., C‑428/11, EU:C:2012:651, t. 30.). Nadalje, cilj uspostave veće pravne sigurnosti u identifikaciji nepoštene poslovne prakse, predviđen u uvodnoj izjavi 17. iste direktive, ne bi bio osiguran ako bi države članice mogle određivati koje se iznose može smatrati financijskim ulogom. Dakle, pojam uloga potrošača uključuje svaki financijski ulog s njegove strane, bez obzira na njegov iznos.

               27

               U drugom redu, iz točaka 20. do 22. ove presude nužno proizlazi da je za kvalifikaciju „piramidalnog sustava promidžbe“ u smislu točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 nužno postojanje veze između uloga koje su dali novi članovi i naknada koje su dobili članovi koji su otprije u sustavu.

               28

               To se tumačenje potvrđuje tekstom nekoliko jezičnih verzija točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29, iz kojih proizlazi da financiranje naknade koju potrošač može dobiti ovisi „u biti” ili „prije svega” o ulozima koje su prije dali novi sudionici u sustavu.

               29

               Suprotno tvrdnjama litavske vlade, takvo tumačenje točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 nikako ne ugrožava cilj osiguranja povećane razine zaštite potrošača.

               30

               U tom pogledu valja navesti da se prakse zabranjene na temelju članka 5. te direktive dijele u dvije kategorije.

               31

               S jedne strane, Prilog I. Direktivi 2005/29 sadrži poslovne prakse koje su u svim okolnostima nepoštene i koje prema tome nije potrebno ocjenjivati u svakom pojedinačnom slučaju na temelju odredaba članaka 5. do 9. te direktive. S druge strane, prakse koje se ne nalaze u tom prilogu mogu se proglasiti nepoštenima nakon ispitivanja njihovih karakteristika u svakom pojedinačnom slučaju u pogledu kriterija propisanih u navedenim člancima 5. do 9. (presude Purely Creative i dr., EU:C:2012:651, t. 45. kao i Köck, EU:C:2013:14, t. 35.).

               32

               Iz toga proizlazi da su predmet apsolutne zabrane samo poslovne prakse koje najviše štete potrošačima, ali i da se praksa koja se ne nalazi u Prilogu I. Direktivi 2005/29 može isto tako zabraniti nakon specifične i konkretne ocjene koja omogućuje zaključak o njezinoj nepoštenosti u smislu članaka 5. do 9. iste direktive.

               33

               U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su u okviru sustava promidžbe koji je uspostavio 4finance premije isplaćene već postojećim članovima samo vrlo malim dijelom financirane novčanim ulozima traženima od novih članova. U takvom sustavu čini se dakle da nije ispunjen drugi uvjet iz točke 27. ove presude. Ako je to slučaj, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, taj sustav ne može dakle biti predmet zabrane na temelju točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29.

               34

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da točku 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 treba tumačiti na način da piramidalni sustav promidžbe predstavlja poslovnu praksu koja je u svim okolnostima nepoštena ako takav sustav od potrošača zahtijeva novčani ulog, bez obzira na njegov iznos, kako bi mogao dobiti određenu naknadu, i to prije svega zbog toga što je u sustav uveo nove potrošače, a ne zbog toga što je kupio ili konzumirao proizvod.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Točka 14. Priloga I. Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi“) treba se tumačiti na način da piramidalni sustav promidžbe predstavlja poslovnu praksu koja je u svim okolnostima nepoštena ako takav sustav od potrošača zahtijeva novčani ulog, bez obzira na njegov iznos, kako bi mogao dobiti određenu naknadu, i to prije svega zbog toga što je u sustav uveo nove potrošače, a ne zbog toga što je kupio ili konzumirao proizvod.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. svibnja 2009.#Assitur Srl protiv Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Milano.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia - Italija.#Direktiva 92/50/EEZ.#Predmet C-538/07.