Presuda Suda (drugo vijeće) od 27. siječnja 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 75/439/EEZ.#Predmet C-92/03.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 25. rujna 2014. # Diana Grazyte protiv Europske komisije. # Predmet T-86/13 P.


Judgment of the Civil Service Tribunal 17. prosinca 2015. # T protiv Europska komisija. # Javna služba – Socijalna sigurnost – Profesionalna bolest – Članak 73. Pravilnika o osoblju – Zahtjev za priznavanje profesionalnog izvora bolesti – Uzročna veza – Zahtjev za naknadu nematerijalne štete pretrpljene zbog proteka vremena koje je instituciji bilo potrebno da prizna profesionalni izvor bolesti – Obveza donošenja odluke u razumnom roku – Nematerijalna šteta. # Predmet F-134/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 4. veljače 2014. # Free SAS protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-127/12.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. veljače 2014.#Greencarrier Freight Services Latvia SIA protiv Valsts ieņēmumu dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio l’Augstākās tiesas Senāts.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinski zakonik Zajednice – Članak 70. stavak 1. i članak 78. – Carinske deklaracije – Djelomični pregled robe – Uzorkovanje robe – Netočna oznaka – Proširenje rezultata na istovjetnu robu obuhvaćenu ranijim carinskim deklaracijama nakon njenog puštanja – Naknadna provjera – Nemogućnost zahtijevanja dodatnog pregleda robe.#Predmet C‑571/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinski zakonik Zajednice — Članak 70. stavak 1. i članak 78. — Carinske deklaracije — Djelomični pregled robe — Uzorkovanje robe — Netočna oznaka — Proširenje rezultata na istovjetnu robu obuhvaćenu ranijim carinskim deklaracijama nakon njenog puštanja — Naknadna provjera — Nemogućnost zahtijevanja dodatnog pregleda robe“
      U predmetu C‑571/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Augstākās Tiesas Senāts (Latvija), odlukom od 21. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 6. prosinca 2012., u postupku

         Greencarrier Freight Services Latvia SIA

      protiv

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. listopada 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Greencarrier Freight Services Latvia SIA, A. Brunavs, uz asistenciju B. Cera, advokāte,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kucina i K. Freimanis te I. Kalninš, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Keppenne i A. Sauka te B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. prosinca 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 70. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Greencarrier Freight Services Latvia SIA (u daljnjem tekstu: GFSL), društva s ograničenom odgovornošću po latvijskom pravu, protiv Valsts ieņēmumu dienests (latvijska porezna uprava, u daljnjem tekstu: VID), povodom naplate uvoznih carina i nametanja novčane kazne kod naknadne provjere više carinskih deklaracija.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 5. i 6. Carinskog zakonika glase kako slijedi:
               „budući da, s ciljem osiguranja ravnoteže između potreba carinskih tijela s obzirom na osiguranje ispravne primjene carinskog zakonodavstva s jedne strane i prava gospodarskih subjekata na pravedno postupanje s druge strane, ta tijela moraju imati, među ostalim, široka ovlaštenja nadzora, a spomenuti gospodarski subjekti pravo na žalbu; budući da će provedba sustava povodom žalbi u području carina zahtijevati od Ujedinjene Kraljevine da uvede nove upravne postupke koji ne mogu proizvoditi učinke prije 1. siječnja 1995.;
               budući da, s obzirom na to da je vanjska trgovina od najveće važnosti za Zajednicu, carinske formalnosti i provjere treba ukinuti ili barem svesti na najmanju mjeru.“

               4

               Članak 68. tog zakonika predviđa:
               „Radi provjere prihvaćene deklaracije, carinska tijela mogu:

                        (a)

                        provjeriti isprave navedene u deklaraciji i priložene isprave. Carinska tijela mogu zahtijevati od deklaranta da priloži i druge isprave kako bi utvrdila točnost podataka u deklaraciji;

                        (b)

                        pregledati robu i uzeti uzorke za analizu ili za detaljan pregled.“

               5

               Sukladno članku 70. navedenog zakonika:
               „1.   Ako se pregleda samo dio robe navedene u deklaraciji, rezultat takvog djelomičnog pregleda vrijedi za svu robu iz deklaracije. Međutim, deklarant može zahtijevati dodatni pregled robe ako smatra da rezultat djelomičnog pregleda nije primjeren preostaloj deklariranoj robi.
               2.   Za potrebe stavka 1., ako obrazac deklaracije obuhvaća dvije ili više stvari, smatra se da podaci koji se odnose na svaku pojedinu stvar predstavljaju posebnu deklaraciju.“

               6

               Članak 71. istog zakonika glasi kako slijedi:
               „1.   Rezultati provjere deklaracije koriste se u svrhu primjene propisa koji uređuju carinski postupak u koji je roba stavljena.
               2.   Ako deklaracija nije provjeravana, za primjenu propisa iz stavka 1. prihvaćaju se podaci koje je deklarant naveo u deklaraciji.“

               7

               Članak 78. Carinskog zakonika propisuje:
               „1.   Carinska tijela mogu, po službenoj dužnosti ili na zahtjev deklaranta, izmijeniti deklaraciju nakon puštanja robe.
               2.   Carinska tijela mogu, nakon puštanja robe i radi utvrđivanja točnosti podataka navedenih u deklaraciji, provjeriti trgovačke isprave i podatke koji se odnose na uvozne ili izvozne radnje u vezi s tom robom ili naknadne trgovačke radnje u koje su te robe uključene. Takve provjere mogu se izvršiti u prostorijama deklaranta ili svake druge osobe koja je izravno ili neizravno poslovno uključena u navedene radnje ili u prostorijama bilo koje osobe koja posjeduje navedene isprave i podatke u poslovne svrhe. Tijela mogu također pregledati robu, ako je još uvijek dostupna.
               3.   Ako se revizijom deklaracije ili naknadnom provjerom utvrdi da su odredbe, koje uređuju određeni carinski postupak, bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka, carinska tijela,u skladu s bilo kojim utvrđenim odredbama, poduzimaju potrebne mjere da bi se slučaj, sukladno novim raspoloživim podacima, uredio.“

               8

               Sukladno članku 221. stavcima 1. i 3. zakonika:
               „1.   Nakon što se iznos carine proknjiži, dužnika se obavješćuje o iznosu carine u skladu s propisanim postupcima.
               [...]
               3.   Obavještavanje dužnika ne provodi se nakon isteka roka od tri godine od dana kad je carinski dug nastao. […]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               GFSL uvozi iz Rusije, za račun Hantas SIA, kekse i čokoladne prutiće kako bi ih pustili u slobodan promet unutar Europske unije.

               10

               Tijekom mjeseca travnja i svibnja 2007. VID je izvršio inspekciju carina koje je Hantas SIA platio između 1. svibnja 2004. i 31. prosinca 2006. na temelju 35 carinskih deklaracija što ih je ispunio GFSL, koji se trebao smatrati dužnikom u slučaju nastanka carinskog duga.

               11

               Provjeri su uslijedili uzimanje i analiza uzoraka robe sa šest carinskih deklaracija koje je tijekom listopada i studenoga 2005. proveo VID (u daljnjem tekstu: predmetne carinske deklaracije). Na temelju rezultata te provjere VID je uočio da je u 29 carinskih deklaracija podnesenih između 4. lipnja 2004. i 29. studenoga 2005., uključujući šest predmetnih carinskih deklaracija, GFSL deklarirao robu uvezenu u Uniju radi njenog puštanja u slobodan promet prema oznakama kombinirane nomenklature s ciljem njezine klasifikacije u integriranu tarifu Europskih zajednica (TARIC), uspostavljene člankom 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena, koje su bile netočne.

               12

               Odlukom od 31. svibnja 2007. VID je obavijestio GFSL o nastanku carinskog duga, odredio iznose uvozne carine i poreza na dodanu vrijednost, uvećane za zatezne kamate, i izrekao mu novčanu kaznu za nepravilnu primjenu oznaka kombinirane nomenklature.

               13

               Prigovor GFSL‑a na tu odluku odbijen je odlukom VID‑a od 14. rujna 2007.

               14

               Ta odluka o odbijanju bila je predmetom tužbe za poništenje pred administratīvā rajona tiesa (prvostupanjski upravni sud), koja je djelomično prihvaćena odlukom od 29. lipnja 2009., koju je potvrdio Administratīvā apgabaltiesa (regionalni žalbeni upravni sud). Potonji sud odlučio je presudom od 8. prosinca 2011. da je, iako su uvozne carine, porez na dodanu vrijednost i novčana kazna koji se tiču robe navedene u carinskim deklaracijama bili pravilno ustanovljeni, odluka od 14. rujna 2007. morala, naprotiv, biti poništena u preostalom dijelu zato što je VID, kršeći članak 70. stavak 1. Carinskog zakonika, pogrešno primijenio rezultate provjere robe navedene u predmetnim carinskim deklaracijama na robu obuhvaćenu u 23 druge carinske deklaracije podnesene između 4. lipnja 2004. i 6. rujna 2005. (u daljnjem tekstu: ranije carinske deklaracije), odnosno robu koja je bila uvezena više od godinu dana prije provjeravane robe. VID stoga nije mogao utvrditi da su na robu u pitanju bile primijenjene netočne oznake pa GFSL nije bio obvezan pružiti dokaze o objektivnim svojstvima te robe, tim manje što više nije bio u mogućnosti dati izvršiti provjeru te robe.

               15

               VID i GFSL podnijeli su kasacijsku žalbu protiv te presude pred Augstākās Tiesas Senāts (Senat vrhovnog suda).

               16

               U prilog svojoj žalbi VID je istaknuo da je roba koja je bila predmetom ranijih carinskih deklaracija bila istovjetna onoj iz predmetnih carinskih deklaracija, istog sastava, naziva, izgleda i proizvođača, što potvrđuju podaci iz potvrda koje je potonji pružio. VID bi stoga osnovano mogao, sukladno načelu ekonomičnosti postupka, ne provjeriti ostatak robe i primijeniti rezultate utvrđivanja istovjetnosti na drugu istovjetnu robu s obzirom na to da je GFSL bio dužan pružiti elemente koji dokazuju razliku između robe.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev napominje međutim da su ranije carinske deklaracije bile izvršene više od godinu dana prije predmetnih carinskih deklaracija za koje su bili uzeti uzorci. Ali prema GFSL‑u, objektivno nije moguće nakon carinskog postupka podvrgnuti pregledu robu koja je bila predmetom ranijih carinskih deklaracija niti koristiti pravo zahtjeva dodatnog pregleda.

               18

               U tim okolnostima Augstākās Tiesas Senāts odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li moguće tumačiti članak 70. stavak 1. prvi podstavak [Carinskog zakonika] na način da se rezultati pregleda dijela robe navedene u carinskoj deklaraciji mogu proširiti na robu navedenu u drugim ranijim carinskim deklaracijama, za koju nije bio izvršen djelomičan pregled nego je ona bila deklarirana pod istom oznakom kombinirane nomenklature, koja je potjecala od istog proizvođača i čiji su naziv i sastav, prema podacima iznesenim u potvrdama spomenutog proizvođača, bili jednaki onima robe navedene u deklaraciji a za koju su uzorci bili uzeti radi djelomičnog pregleda?
                        Drugim riječima:
                        Uključuje li pojam ,deklaracija' u smislu članka 70. stavka 1. prvog podstavka [Carinskog zakonika] također deklaracije [o robi] za koju nisu bili uzeti uzorci, ali u kojima je bila deklarirana istovjetna roba (roba je bila deklarirana pod istom oznakom kombinirane nomenklature, potjecala je od istog proizvođača, a naziv i sastav robe naznačeni u potvrdama proizvođača bili su jednaki)?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: je li dopustivo proširiti rezultate djelomičnog pregleda predviđenog člankom 70. stavkom 1. prvim podstavkom [Carinskog zakonika] na deklaracije za koje deklarant iz objektivnih razloga nije u mogućnosti zahtijevati dodatan pregled sukladno članku 70. stavku 1. drugom podstavku jer ne može podvrgnuti robu provjeri sukladno članku 78. stavku 2. istog [zakonika]?“

         O prethodnim pitanjima

               19

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u osnovi pita može li se članak 70. stavak 1. Carinskog zakonika tumačiti na način da carinskim tijelima dopušta proširenje rezultata djelomičnog pregleda robe navedene u carinskoj deklaraciji, izvršenog na temelju uzoraka uzetih iz potonje, na robu navedenu u ranijim carinskim deklaracijama koje je na carini podnio isti deklarant, a koja nije bila i više ne može biti predmetom takvog pregleda jer je roba već bila puštena, kada iz pisanih naznaka koje je pružio deklarant proizlazi da sva roba koja potpada pod istu oznaku kombinirane nomenklature potječe od istog proizvođača i istovjetnog je i naziva i sastava.

               20

               Valja podsjetiti da, na temelju članka 68. Carinskog zakonika, carinska tijela mogu provjeriti carinske deklaracije bilo putem provjere isprava navedenih u deklaraciji i priloženih isprava bilo putem pregleda robe popraćenog uzimanjem uzoraka za analizu ili za detaljan pregled.

               21

               U tom posljednjem slučaju članak 70. stavak 1. tog zakonika predviđa da, kad se pregled odnosi samo na dio robe koja je predmet jedne te iste deklaracije, rezultati tog pregleda vrijede za cjelokupnu robu pod tom deklaracijom, pod uvjetom da deklarant na carini može zahtijevati dodatan pregled kada smatra da rezultati djelomičnog pregleda ne vrijede za ostatak deklarirane robe.

               22

               Ta općenita odredba tako uspostavlja presumpciju ujednačene kvalitete koja carinskim tijelima omogućava proširiti rezultate djelomičnog pregleda robe koja je predmet iste deklaracije na svu robu pod tom istom deklaracijom (vidjeti u tom smislu presude od 7. rujna 2006., Nowaco Germany, C-353/04, Zb., str. I-7357., t. 54 i 55., te od 24. studenoga 2011., Gebr. Stolle, C-323/10 do C-326/10, Zb., str. I-12177., t. 100. i 101.).

               23

               Cilj je spomenute odredbe u tom pogledu zajamčiti brze i učinkovite postupke puštanja robe u slobodan promet ne obvezujući carinska tijela na podroban pregled sve robe koja je predmetom carinske deklaracije, što ne odgovara ni interesu gospodarskih subjekata, koji uglavnom žele zatražiti puštanje robe kako bi mogli brzo staviti na tržište robu koju deklariraju, ni interesu spomenutih tijela za koja bi temeljit pregled deklarirane robe podrazumijevao znatno povećanje opsega posla (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2004., Derudder, C-290/01, Zb., str. I-2041., t. 45.).

               24

               Valja ustvrditi da iz formulacije članka 70. stavka 1. Carinskog zakonika, a i iz sustava članaka 68. do 74. tog zakonika proizlazi da se ta mogućnost proširenja rezultata djelomičnog pregleda tiče samo one robe koja je predmet „iste deklaracije“ kada carinska tijela pregledavaju robu tijekom razdoblja koje prethodi puštanju robe od strane potonjih tijela (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Derudder, t. 43.).

               25

               Ista odredba stoga ne dopušta carinskim tijelima, u predmetu kao što je ovaj u glavnom postupku, proširiti rezultate djelomičnog pregleda robe navedene u carinskoj deklaraciji na robu iz ranijih carinskih deklaracija koja je već bila predmetom puštanja od strane tih tijela.

               26

               To ipak ne znači da carinska tijela ne mogu dovesti u pitanje takve ranije carinske deklaracije.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi (vidjeti osobito presude od 8. ožujka 2007., Campina, C-45/06, Zb., str. I-2089., t. 30., i od 14. listopada 2010., Fuß, C-243/09, Zb., str. I-9849., t. 39.).

               28

               Kao što su češka i španjolska vlada napomenule u svojim pisanim očitovanjima, nakon puštanja robe navedene u carinskoj deklaraciji, carinska tijela mogu po službenoj dužnosti, po potrebi, izmijeniti takvu deklaraciju na temelju članka 78. Carinskog zakonika (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2005., Overland Footwear, C-468/03, Zb. str. I-8937., t. 62., 64. i 66.).

               29

               Prema članku 78. stavku 2. tog zakonika, nakon puštanja robe, carinska tijela mogu doista provjeriti trgovačke isprave i podatke koji se odnose na uvozne ili izvozne radnje u vezi s tom robom ili na naknadne trgovačke radnje u koje je ona bila uključena te također mogu pregledati robu ako je im još uvijek dostupna.

               30

               Ta odredba znači omogućuje carinskim tijelima da preispitaju ranije carinske deklaracije koje nisu bile predmet provjera na temelju članka 68. Carinskog zakonika i s kojima se stoga postupalo na temelju članka 71. stavka 2. tog zakonika, prema tekstu koji se tamo nalazi (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2011., DP grup, C-138/10, Zb., str. I-8369., t. 37.).

               31

               Ne postoje prepreke da u tu svrhu carinska tijela pristupe proširenju rezultata djelomičnog pregleda robe navedene u carinskoj deklaraciji na robu iz ranijih carinskih deklaracija koju su ta tijela već pustila kad je ta roba istovjetna, što je na samom sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Utvrđivanje istovjetnosti robe može se temeljiti ponajprije na provjeri trgovačkih isprava i podataka koji se odnose na uvozne ili izvozne radnje u vezi s tom robom ili na naknadne trgovačke radnje u koje je ta roba bila uključena, a osobito na temelju podataka koje je deklarant pružio na carini, prema kojima ta roba dolazi od istog proizvođača i ima naziv, izgled i sastav istovjetan onoj robi koja je bila predmetom ranijih carinskih deklaracija.

               32

               Takvu mogućnost proširenja opravdava sâm cilj Carinskog zakonika, kojim se želi, sukladno uvodnoj izjavi 5. tog zakonika, osigurati ispravna primjena davanja koja su njime predviđena, uz istodobno jamstvo, kako proizlazi iz točke 23. ove presude, brzih i učinkovitih postupaka u interesu kako gospodarskih subjekata tako i carinskih tijela, oslobađajući ova potonja od obveze sustavne provjere sve robe koja je predmet carinske deklaracije, ograničavajući time što je više moguće, sukladno uvodnoj izjavi 6. istog zakonika, carinske formalnosti i provjere (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Derudder, t. 42. i 45.).

               33

               Ta je mogućnost također sukladna posebnoj logici članka 78. Carinskog zakonika, koji usklađuje carinski postupak sa stvarnom situacijom ispravljajući materijalne pogreške ili propuste kao i pogrešna tumačenja primjenjivog prava (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Overland Footwear, t. 63.; presudu od 14. siječnja 2010., Terex Equipment i dr., C-430/08 i C-431/08, Zb., str. I-321., t. 56., i od 12. srpnja 2012., Südzucker i dr., C‑608/10, C‑10/11 i C‑23/11, t. 47.).

               34

               U tom je smislu bez utjecaja to što deklarant na carini više nije u mogućnosti, u predmetu kao što je ovaj u glavnom postupku, zahtijevati dodatni pregled robe u pitanju i, po potrebi, dodatno uzimanje uzoraka.

               35

               Naime, članak 78. Carinskog zakonika primjenjuje se načelno nakon puštanja robe, u trenutku kada ta roba više nije dostupna (vidjeti gore navedenu presudu Overland Footwear, t. 66.).

               36

               U svakom slučaju, kako je istaknula većina zainteresiranih koji su podnijeli pisana očitovanja, iz formulacije članka 78. stavka 2. Carinskog zakonika proizlazi da se naknadna provjera carinskih deklaracija može izvršiti na temelju pisanih isprava a da carinska tijela ne moraju fizički provjeriti robu jer je takva provjera predviđena samo ako je roba „još uvijek dostupna“ (vidjeti u tom smislu presudu od 22. studenoga 2012., Digitalnet i dr., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 i C‑383/11, t. 66. i 67.).

               37

               U tim uvjetima, kad su roba koja je bila predmetom djelomičnog pregleda i roba navedena u ranijim carinskim deklaracijama istovjetne, osobito s obzirom na činjenicu da iz provjere trgovačkih isprava i podataka koji se odnose na uvozne ili izvozne radnje u vezi s tom robom ili naknadne trgovačke radnje u koje je ta roba bila uključena, a osobito s obzirom na činjenicu da prema podacima koje je pružio deklarant na carini ta roba potječe od istog proizvođača i ima identičan naziv, izgled kao i sastav, što je na samom sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, carinska tijela mogu proširiti rezultate tog djelomičnog pregleda na potonju robu.

               38

               Važno je međutim da deklarant na carini raspolaže pravom da može osporiti takvo proširenje, osobito kada, kao u glavnom postupku, usprkos podacima koje je sâm pružio u svojim carinskim deklaracijama, smatra da rezultat djelomičnog pregleda robe navedene u deklaraciji nije moguće primijeniti na robu navedenu u ranijim carinskim deklaracijama, podnoseći svaki dokazni element koji bi mogao poduprijeti navod koji dokazuje neistovjetnost robe u pitanju (vidjeti, per analogiam, gore navedenu presudu Derudder, t. 42.).

               39

               U tom pogledu valja naglasiti da je opća i apstraktna potvrda kakvu je iznio GFSL u svojim pisanim očitovanjima Sudu, prema kojoj su, kad je riječ o prehrambenim proizvodima kao što su oni u glavnom postupku, različiti čimbenici mogli izmijeniti njihov kemijski sastav, osobito udjel škroba, ne može biti ni od kakve važnosti kada takve okolnosti, pod pretpostavkom da su dokazane, nisu mogle dovesti do toga da deklarant na carini pruži podatke različite od onih koje je pružio u pogledu robe koja je bila predmetom djelomičnog pregleda ili, po potrebi, zahtijevati izmjenu tih deklaracija, tako da nije dokazano ni iskazano da bi takvi čimbenici mogli utjecati na klasificiranje tih proizvoda u kombiniranoj nomenklaturi. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da izvrši svaku procjenu u tom smislu.

               40

               Na kraju, valja napomenuti da iako članak 78. Carinskog zakonika ne propisuje nikakav poseban rok za izmjenu carinskih deklaracija, sukladno članku 221. stavku 3. tog zakonika, carinska tijela mogu poslati obavijest o novom carinskom dugu u roku od tri godine počevši od dana nastanka tog duga.

               41

               Međutim, u ovom slučaju, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev izvrši provjere, iz elemenata koji su pruženi Sudu slijedi, kako je i GFSL potvrdio u odgovoru na pitanje koje je postavio Sud na raspravi, da je taj rok poštovan jer, kako proizlazi iz točaka 11. i 12. ove presude, prva izmijenjena carinska deklaracija nosi datum od 4. lipnja 2004. dok je obavijest o novom carinskom dugu priopćena 31. svibnja 2007.

               42

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da se članak 70. stavak 1. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da, s obzirom na to da je primjenjiv samo na robu koja je bila predmetom „iste deklaracije“, kada carinska tijela pregledavaju robu tijekom razdoblja koje prethodi puštanju spomenute robe, ta odredba ne dopušta tim tijelima, u predmetu kao što je ovaj u glavnom postupku, proširiti rezultate djelomičnog pregleda robe navedene u carinskoj deklaraciji na robu iz ranijih carinskih deklaracija koju su ta ista tijela već pustila.

               43

               Naprotiv, članak 78. navedenog zakonika treba se tumačiti na način da omogućava proširenje rezultata djelomičnog pregleda robe navedene u carinskoj deklaraciji, izvršenog na temelju uzoraka koji su od nje uzeti, na robu navedenu u ranijim carinskim deklaracijama koje je isti deklarant ranije podnio na carini, koja nije bila niti više može biti predmetom takvog pregleda jer je roba već puštena, kad je roba istovjetna, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 70. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92, od 12. listopada 1992., o Carinskom zakoniku Zajednice treba se tumačiti na način da, s obzirom na to da je primjenjiv samo na robu koja je bila predmetom „iste deklaracije“, kada tu robu carinska tijela pregledaju tijekom razdoblja koje prethodi puštanju spomenute robe, ta odredba ne dopušta tim tijelima, u predmetu kao što je ovaj u glavnom postupku, proširiti rezultate djelomičnog pregleda robe navedene u carinskoj deklaraciji na robu navedenu u ranijim carinskim deklaracijama čije puštanje su ta ista tijela već odobrila.

                     Naprotiv, članak 78. navedene uredbe treba tumačiti na način da dopušta carinskim tijelima proširiti rezultate djelomičnog pregleda robe navedene u carinskoj deklaraciji, izvršenog na temelju uzoraka koji su od nje uzeti, na robu navedenu u ranijim carinskim deklaracijama koje je na carini podnio isti deklarant, koja nije bila niti više može biti predmetom takvog pregleda, jer je puštanje već odobreno, kad je roba istovjetna, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. lipnja 2016.#Estrella Rodríguez Sánchez protiv Consum Sociedad Cooperativa Valenciana.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social de Barcelona.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2010/18/EU – Revidirani Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu koji su sklopili BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP i ETUC – Usklađivanje profesionalnog i obiteljskog života – Povratak s rodiljnog dopusta radnice članice zadruge – Zahtjev za smanjenje i promjenu radnog vremena – Situacija koja ne ulazi u područje primjene klauzule 6. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma – Nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.#Predmet C-351/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      16. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2010/18/EU — Revidirani Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu koji su sklopili BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP i ETUC — Usklađivanje profesionalnog i obiteljskog života — Povratak s rodiljnog dopusta radnice članice zadruge — Zahtjev za smanjenje i promjenu radnog vremena — Situacija koja ne ulazi u područje primjene klauzule 6. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma — Nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku“
      U predmetu C‑351/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Radni sud br. 33 u Barceloni, Španjolska), odlukom od 15. srpnja 2014., koju je Sud zaprimio 22. srpnja 2014., u postupku

         Estrella Rodríguez Sánchez

      protiv

         Consum Sociedad Cooperativa Valenciana,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Consum Sociedad Cooperativa Valenciana, C. Durá Valero i C. Villarino Moreno, abogados,

               —

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér, G. Koós i A. Pálfy, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, S. Pardo Quintillán i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje klauzule 1. točke 2., klauzule 6. točke 1. i klauzule 8. točke 2. revidiranog Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu, sklopljenog 18. lipnja 2009. (u daljnjem tekstu: revidirani Okvirni sporazum), koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 2010/18/EU od 8. ožujka 2010. o provedbi revidiranog Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu koji su sklopili BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP i ETUC te o stavljanju izvan snage Direktive 96/34/EZ (SL 2010., L 68, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 276.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Estrelle Rodríguez Sánchez i Consum Sociedad Cooperativa Valenciana (u daljnjem tekstu: Consum SCV) u vezi s odbijanjem Consuma SCV da E. Rodríguez Sánchez odobri zahtjev za promjenu njezina radnog vremena.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktivom 2010/18 stavljena je izvan snage, s učinkom od 8. ožujka 2012., Direktiva Vijeća 96/34/EZ od 3. lipnja 1996. o Okvirnom sporazumu o roditeljskom dopustu koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1996., L 145, str. 4.) [neslužbeni prijevod].

               4

               Članak 1. Direktive 2010/18 propisuje:
               „Ovom Direktivom stupa na snagu revidirani Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu [...]”

               5

               Članak 3. stavak 1. te direktive određuje:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom ili osiguravaju da socijalni partneri sporazumno uvedu potrebne mjere najkasnije do 8. ožujka 2012. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
               [...]”

               6

               Preambula revidiranog Okvirnog sporazuma navodi, među ostalim, kako slijedi:
               „Ovim Okvirnim sporazumom [...] revidira se Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu koji je zaključen 14. prosinca 1995. i utvrđuju se minimalni zahtjevi o roditeljskom dopustu, kao važno sredstvo za usklađivanje profesionalnih i obiteljskih obaveza te promicanje jednakih mogućnosti i postupanja prema muškarcima i ženama.
               [...]
               I. Opće odredbe

               [...]

                        3.

                        Uzimajući u obzir Povelju [Europske unije] o temeljnim pravima od 7. prosinca 2000. i njezine članke 23. i 33. koji se odnose na jednakost između muškaraca i žena te usklađivanje profesionalnog, privatnog i obiteljskog života,
                        [...]

                        15.

                        Budući da je ovaj sporazum Okvirni sporazum kojim se utvrđuju minimalni zahtjevi i odredbe o roditeljskom dopustu, koji nije isto što i rodiljni dopust i izbivanje s posla zbog više sile, državama članicama i socijalnim partnerima se prepušta utvrđivanje uvjeta za pristup i za načine primjene kako bi se u obzir moglo uzeti stanje u svakoj državi članici pojedinačno.
                        [...]”

               7

               Klauzula 1. točka 2. revidiranog Okvirnog sporazuma određuje:
               „Ovaj sporazum primjenjuje se na sve zaposlene muškarce i žene koji imaju ugovor o radu ili o radnom odnosu kako je definiran zakonom, kolektivnim ugovorima i/ili praksom na snazi u svakoj državi članici.”

               8

               U skladu s klauzulom 2. točkom 1. revidiranog Okvirnog sporazuma:
               „Ovim sporazumom se zaposlenim muškarcima i ženama daje individualno pravo na roditeljski dopust za rođenje ili posvojenje djeteta kako bi se o tom djetetu skrbili do određene dobi, a najkasnije do osme godine života, što će definirati države članice i/ili socijalni partneri.”

               9

               Klauzula 3. točka 1. revidiranog Okvirnog sporazuma određuje:
               „Uvjeti za pristup korištenju i detaljna pravila za primjenu roditeljskog dopusta definiraju se zakonom i/ili kolektivnim ugovorima u državama članicama, uz uvjet da se poštuju minimalni zahtjevi ovog sporazuma. [...]
               [...]”

               10

               Klauzula 6. revidiranog Okvirnog sporazuma, naslovljena „Povratak na posao”, propisuje u točki 1.:
               „Radi promicanja bolje usklađenosti, države članice i/ili socijalni partneri poduzimaju potrebne mjere osiguranja da zaposlene osobe po povratku s roditeljskog dopusta mogu na određeno vrijeme zatražiti promjene svog radnog vremena i/ili rasporeda. Poslodavci takav zahtjev razmatraju i na njega odgovaraju vodeći računa o svojim potrebama i o potrebama zaposlenih osoba.
               O pojedinostima vezanim za ovaj stavak odlučuje se u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima i/ili praksom.”

               11

               Klauzula 8. revidiranog Okvirnog sporazuma, naslovljena „Završne odredbe”, propisuje, među ostalim:
               „[...]

                        2.

                        Provedba odredaba iz ovog sporazuma ne predstavlja valjani temelj za smanjenje opće razine zaštite koja se zaposlenim osobama pruža na području obuhvaćenom ovim sporazumom. Ovim se ne dovodi u pitanje pravo država članica i/ili socijalnih partnera da razvijaju vlastite zakonodavne, regulatorne ili ugovorne odredbe, u svjetlu promjenljivih okolnosti (uključujući uvođenje neprenosivosti), uz uvjet da se poštuju minimalni zahtjevi predviđeni postojećim sporazumom.
                        [...]

                        4.

                        Države članice donose potrebne zakone i druge propise usklađene s odlukom Vijeća u roku od dvije godine od njezina donošenja, ili osiguravaju da socijalni partneri uvedu potrebne mjere potpisivanjem sporazuma do isteka tog roka. [...]
                        [...]”

         Španjolsko pravo

               12

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da za prijenos Direktive 2010/18 nisu donesene posebne mjere u španjolskom pravnom poretku. U svojim očitovanjima Komisija ističe da joj je Kraljevina Španjolska notificirala da je prenošenje navedene direktive već osigurano odredbama Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba et texto refundido de la Ley des Estatudo de los Trabajadores (Kraljevski zakonodavni dekret 1/1995 o odobrenju kodificiranog teksta Zakona o radu) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.; u daljnjem tekstu: Zakon o radu).

         Zakon o radu

               13

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Zakona o radu:
               „Ovaj zakon primjenjuje se na radnike koji dobrovoljno uz naknadu pružaju svoje usluge za račun drugoga, u organizaciji i pod upravljanjem druge fizičke ili pravne osobe koja se naziva poslodavac ili poduzetnik. [...]”

               14

               Ley 39/1999 para promover la conciliación de la vida familiar y laboral de las personas trabajadoras (Zakon 39/1999 za poticanje usklađivanja obiteljskog i profesionalnog života radnika) od 5. studenoga 1999. (BOE br. 266 od 6. studenoga 1999., str. 38934.) donio je različite promjene u odnosu na Zakon o radu.

               15

               Obrazloženje navedenog zakona sadržava, među ostalim, sljedeća pojašnjenja:
               „[...] na području Zajednice majčinstvo i očinstvo u najširem su smislu uređeni [Direktivom Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL 1992., L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.) i Direktivom 96/34]. Prva se odnosi na majčinstvo s gledišta zdravlja i sigurnosti na radu trudnih radnica, radnica koje su rodile ili doje. Druga direktiva o Okvirnom sporazumu o roditeljskom dopustu koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC predviđa roditeljski dopust i izbivanje s posla zbog više sile kao važna sredstva za usklađivanje profesionalnog i obiteljskog života i promicanje jednakih mogućnosti i jednakog postupanja između muškaraca i žena.
               Ovim zakonom osigurava se prenošenje smjernica međunarodnog zakonodavstva i zakonodavstva Zajednice u španjolsko pravo i prelazi minimalna razina zaštite predviđena u tim smjernicama. [...]”

               16

               Nakon što je Zakon o radu izmijenjen Zakonom 39/1999, članak 37. stavci 5. i 6. Zakona o radu određuju:
               „5.   Osoba koja kao skrbnik neposredno brine o djetetu mlađem od 6 godina [...] ima pravo, uz razmjerno smanjenje plaće, na skraćenje radnog vremena u iznosu od najmanje jedne trećine do najviše jedne polovice njegova trajanja. [...]
               6.   Konkretna promjena radnog vremena i određivanje razdoblja primjene [...] skraćenog radnog vremena, predviđen[og] [u stavku 5.] ovog članka, jest na radniku, u okviru njegova redovnog radnog vremena. [...]”

               17

               Zakon 39/1999 sadržava „Prvu dodatnu odredbu” koja glasi kako slijedi:
               „Prednosti utvrđene u ovom zakonu mogu koristiti radnici članovi ili radnici suradnici radnih zadruga kao i radnici zadružnih udruženja radnika tijekom razdoblja rodiljnog dopusta, rizika tijekom trudnoće, posvojenja i udomljenja, neovisno o sustavu socijalne sigurnosti kojem pripadaju, s posebnostima svojstvenima odnosu između članova društva.”

               18

               Ley Orgánica 3/2007 para la igualdad efectiva de mujeres y hombres (Organski zakon 3/2007 za postizanje stvarne ravnopravnosti između žena i muškaraca) od 22. ožujka 2007. (BOE br. 71 od 23. ožujka 2007., str. 12611.) također je izmijenio Zakon o radu.

               19

               Nastavno na navedene izmjene, članak 34. stavak 8. Zakona o radu određuje:
               „Radnik ima pravo promijeniti trajanje i raspored svojeg radnog vremena radi ostvarenja svojeg prava na usklađivanje privatnog, obiteljskog i profesionalnog života prema pravilima utvrđenima u kolektivnom ugovoru ili sporazumu s poslodavcem, u svakom slučaju poštujući odredbe kolektivnog ugovora.”

               20

               U skladu s člankom 48. stavkom 4. Zakona o radu:
               „U slučaju poroda, ugovorne se obveze prekidaju u trajanju od šesnaest tjedana neprekidno [...]. Razdoblje prekida rasporedit će se prema izboru nositeljice prava na dopust pod uvjetom da šest tjedana mora iskoristiti neposredno nakon poroda. [...]”

         Propisi o zadrugama
      – Zakon 8/2003 o zadrugama Autonomne zajednice Valencije

               21

               U skladu s člankom 89. Ley 8/2003 de Cooperativas de la Comunidad Valenciana (Zakon 8/2003 o zadrugama Autonomne zajednice Valencije) od 24. ožujka 2003. (BOE br. 87 od 11. travnja 2003., str. 14308.):
               „1.   Radne zadruge udružuju fizičke osobe koje svojim radom na nepuno ili puno radno vrijeme obavljaju gospodarsku ili profesionalnu djelatnost proizvodnje dobara ili pružanja usluga trećima. Radnici članovi mogu biti one osobe koje imaju zakonsku sposobnost sklapanja ugovora o radnom odnosu [...].
               [...]
               3.   Odnos radnika članova i zadruge odnos je između članova društva i stoga, statuti, unutarnji pravilnik ili opća skupština moraju utvrditi profesionalni status člana, koji mora uređivati barem ova sljedeća područja:

                        a)

                        oblik organizacije radnog odnosa;

                        b)

                        funkcionalnu i/ili zemljopisnu mobilnost;

                        c)

                        klasifikaciju radnih mjesta;

                        d)

                        uređenje blagdana, praznika i godišnjih odmora;

                        e)

                        trajanje radnog vremena, promjene radnog mjesta i tjedni odmor;

                        f)

                        razloge privremenog prekida ili prestanka radnog odnosa;

                        g)

                        društvene predujmove: [...]

                        h)

                        druga prava i obveze članova, u odnosu na radni odnos, koje po mišljenju zadruge treba utvrditi.

                  U svakom slučaju, uređenje trajanja radnog vremena, tjednog odmora, blagdana, praznika, godišnjih odmora i razloga privremenog prekida ili prestanka radnog odnosa u ugovoru o osnivanju treba poštovati minimum predviđen državnim zakonodavstvom o zadrugama.
               [...]
               U svim pitanjima koja se odnose na radne zadruge koja nisu izričito uređena ovim zakonom, odnos između članova dodatno je uređen odredbama predviđenima u tu svrhu u državnom zakonu o zadrugama.”

         – Zakon 27/1999 o zadrugama

               22

               Članak 80. Ley 27/1999 de Cooperativas (Zakon 27/1999 o zadrugama) od 16. srpnja 1999. (BOE br. 170 od 17. srpnja 1999., str. 27027.) određuje među ostalim:
               „1.   Radne zadruge su one čiji je cilj pružiti svojim članovima zaposlenje koje oni obavljaju osobno i neposredno, u nepunom ili punom radnom vremenu, putem zajedničke organizacije proizvodnje dobara ili pružanja usluga trećima. [...] Odnos radnika člana i zadruge jest odnos između članova društva.
               [...]
               4.   Radnici članovi imaju periodično pravo u roku koji ne prelazi mjesec dana na isplate pod nazivom ,društveni predujmovi', koje se ostvaruju iz viškova zadruge, a nije riječ o plaći, te ovise o sudjelovanju u zadružnoj aktivnosti.
               5.   Mjesto rada radnika članova i samih članova podložno je standardima u području zdravlja i zaštite na radu, koji se primjenjuju uzimajući u obzir posebnosti odnosa između članova društva i samoupravljačkog odnosa koji se uspostavlja između radnika članova i njihove zadruge.
               [...]”

         Unutarnji pravilnik Consuma SCV

               23

               U skladu s člankom 14.7. Unutarnjeg pravilnika Consuma SCV:
               „Radnik član ima pravo promijeniti trajanje i raspored svojeg radnog vremena radi ostvarenja svojeg prava na usklađivanje privatnog, obiteljskog i profesionalnog života pod uvjetima koje sporazumno utvrđuje s nadređenim u odgovarajućoj jedinici proizvodnje, pri čemu u slučaju da nema sporazuma, o tom pitanju odlučuje socijalni odbor, nakon što sasluša obje strane, nastojeći pronaći rješenja pomoću kojih se to pravo doista može ostvariti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               24

               Consum SCV je zadruga uređena Zakonom 8/2003. Raspolaže mrežom supermarketa te ima društveni cilj, među ostalim, pružanja stabilnog zaposlenja svojim radnicima članovima.

               25

               E. Rodríguez Sánchez jest radnica članica Consuma SCV, raspoređena u odjel „blagajna/punjenje” u jednom trgovačkom centru. Ona je s Consumom SCV 25. lipnja 2012. potpisala zadružni ugovor, na koji se primjenjuju statuti društva i osobito Unutarnji pravilnik. Njezin raspored i radno vrijeme bili su, u tjednim smjenama, prijepodne od ponedjeljka do subote (od 8.00 do 15.00) i poslijepodne od ponedjeljka do subote (od 15.00 do 22.00) te dvije nedjelje mjesečno (od 8.30 do 15.00).

               26

               E. Rodríguez Sánchez rodila je 19. kolovoza 2013. Pri kraju rodiljnog dopusta, 27. prosinca 2013., podnijela je zahtjev u kojem je zatražila skraćenje radnog vremena na 30 sati tjedno i raspoređivanje u prijepodnevnu smjenu od 9.00 do 15.00, od ponedjeljka do petka, pozivajući se na skrb o svojem djetetu i temeljeći svoj zahtjev na članku 37. stavcima 5. i 6. Zakona o radu.

               27

               Consum SCV 24. siječnja 2014. udovoljio je navedenom zahtjevu za skraćenje radnog vremena, ali nije odobrio drugi od tih zahtjeva, ističući da bi prihvaćanjem njezina zahtjeva došlo do viška osoblja na radnim mjestima u prijepodnevnom radnom vremenu.

               28

               E. Rodríguez Sánchez u veljači 2014. podnijela je tužbu protiv tog odbijanja Juzgadu de lo Social no 33 de Barcelona (Radni sud br. 33 u Barceloni, Španjolska).

               29

               U ožujku 2014. postupak je prekinut na inicijativu navedenog suda kako bi se mogao pokrenuti postupak na temelju članka 34. stavka 8. Zakona o radu. E. Rodríguez Sánchez je tako Consumu SCV poslala novi zahtjev koji se temeljio na toj odredbi i na njezinu pravu na usklađivanje obiteljskog i profesionalnog života, navodeći u tom pogledu da mora prilagoditi svoje radno vrijeme radnom vremenu dječjeg vrtića svojeg djeteta.

               30

               Consum SCV složio se sa skraćenim radnim vremenom, ali nije odgovorio na zahtjev za promjenu radnog vremena niti je navedeni zahtjev uputio socijalnom odboru iz članka 14.7. svojeg unutarnjeg pravilnika.

               31

               Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Radni sud br. 33 u Barceloni) naglašava da se spor između stranaka u ovom trenutku ograničava samo na pitanje moguće prilagodbe radnog vremena i rasporeda na temelju članka 34. stavka 8. Zakona o radu s obzirom na to da je prihvaćeno skraćeno radno vrijeme na temelju članka 37. stavka 5. tog zakona.

               32

               U tom kontekstu, navedeni sud se pita može li klauzula 6. točka 1. revidiranog Okvirnog sporazuma utjecati na rješenje spora koji se pred njim vodi.

               33

               U tom smislu on navodi da bi kao prvo trebalo utvrditi je li odnos između radnika člana i zadruge obuhvaćen područjem primjene revidiranog Okvirnog sporazuma, kako je definiran u klauzuli 1. točki 2. navedenog sporazuma.

               34

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da ako dotični odnos ne predstavlja ugovor o radu ili o radnom odnosu u smislu navedene klauzule 1. točke 2., tada bi trebalo postaviti pitanje o dosegu klauzule 8. točke 2. tog okvirnog sporazuma. Naime, s obzirom na to da iz Prve dodatne odredbe Zakona 39/1999 proizlazi da je španjolski zakonodavac proširio primjenu Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu iz priloga Direktivi 96/34 na radnike članove, trebalo bi utvrditi bi li to proširenje u kontekstu provedbe revidiranog Okvirnog sporazuma značilo smanjenje opće razine zaštite radnika, čime bi se povrijedila klauzula 8. točka 2. tog sporazuma.

               35

               Kao treće, pod pretpostavkom da je klauzula 6. točka 1. revidiranog Okvirnog sporazuma primjenjiva na situaciju poput one u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev pita je li ta klauzula pravilno prenesena u nacionalno pravo s obzirom na članak 34. stavak 8. Zakona o radu i članak 14. stavak 7. Unutarnjeg pravilnika Consuma SCV.

               36

               Kao četvrto i posljednje, ako bi iz odgovora na prethodno pitanje proizlazilo da klauzula 6. točka 1. revidiranog Okvirnog sporazuma nije pravilno prenesena, postavlja se pitanje ima li ta klauzula izravan horizontalni učinak uzimajući u obzir, s jedne strane, okolnost da navedena klauzula propisuje jasne obveze i, s druge strane, da je revidirani Okvirni sporazum provedbeni instrument općeg načela jednakog postupanja koje je sadržano u člancima 23. i 33. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               37

               U tim je okolnostima Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Radni sud br. 33 u Barceloni) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ulazi li u područje primjene Direktive 2010/18 o [revidiranom Okvirnom sporazumu], kako je definirano u klauzuli 1. točki 2. [revidiranog Okvirnog sporazuma], odnos radnice članice radne zadruge poput onog uređenog člankom 80. Zakona 27/1999 o zadrugama i člankom 89. Zakona 8/2003 o zadrugama Autonomne zajednice Valencije koji se u okviru prava Unije može smatrati ,ugovorom o radu', iako je u nacionalnim propisima i sudskoj praksi kvalificiran kao ,odnos između članova društva'?

                  U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, podredno se postavlja drugo.

                        2.

                        Treba li klauzulu 8. točku 2. [revidiranog Okvirnog sporazuma] i, točnije, dio prema kojemu ,provedba odredaba iz ovog sporazuma ne predstavlja valjani temelj za smanjenje opće razine zaštite koja se zaposlenim osobama pruža na području obuhvaćenom ovim sporazumom' tumačiti na način da država članica koja nije izričito prenijela Direktivu 2010/18 ne može smanjiti opseg zaštite koji je definirala prilikom prenošenja prethodne Direktive 96/34?

                  Samo u slučaju pozitivnog odgovora na neko od prethodna dva pitanja i ocjene da je Direktiva 2010/18 mjerodavna za radni odnos poput tužiteljičinog, opravdano je, zbog razloga koji će biti izneseni, postaviti sljedeća dva pitanja.

                        3.

                        Treba li klauzulu 6. [revidiranog Okvirnog sporazuma], integriranog u Direktivu 2010/18, tumačiti na način da obvezuje na to da se unutarnjim propisom ili sporazumom kojima se prenosi direktiva upotpune i pojasne obveze poslodavaca da ,razmatraju' i ,odgovaraju' na zahtjeve svojih radnika za ,promjene radnog vremena i/ili rasporeda' po povratku s roditeljskog dopusta, vodeći računa o svojim potrebama i potrebama radnika, pri čemu nije moguće smatrati ispunjenom obvezu prenošenja putem unutarnjeg propisa zakonodavca ili društva ako se učinkovito korištenje tog prava podvrgava isključivo pukoj diskrecijskoj ocjeni poduzetnika o tome hoće li udovoljiti navedenim zahtjevima?

                        4.

                        Treba li smatrati [da] u slučaju neprenošenja klauzula 6. [revidiranog Okvirnog sporazuma] – u svjetlu članka 3. Direktive [2010/18] i ,završnih odredaba' sadržanih u klauzuli 8. [revidiranog Okvirnog sporazuma] – ima, kao minimalni standard prava Unije, ,izravan horizontalni' učinak?”

         Dopuštenost prethodnih pitanja

               38

               Kao što to proizlazi iz postavljenih pitanja i pripadajućih navoda u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, kako su sažeti u točkama 31. do 36. ove presude, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li klauzulu 6. točku 1. revidiranog Okvirnog sporazuma, koja je predmet trećeg i četvrtog pitanja, tumačiti na način da može utjecati na rješenje spora povodom kojeg postupa sud koji je uputio zahtjev. U odnosu na prvo i drugo pitanje treba navesti da se njima, prije ispitivanja navedene klauzule, samo nastoji provjeriti ulazi li odnos kao što je to odnos tužiteljice u glavnom postupku i Consuma SCV, u kojem je ona radnica članica, u područje primjene revidiranog Okvirnog sporazuma zato što, u skladu s prvim pitanjem, takav odnos predstavlja ugovor o radu ili o radnom odnosu u smislu klauzule 1. točke 2. navedenog okvirnog sporazuma, odnosno zato što bi, u skladu s drugim pitanjem, u slučaju nemogućnosti takvog kvalificiranja odbijanje primjene odredaba revidiranog Okvirnog sporazuma na takvu radnicu članicu u ovom slučaju predstavljalo smanjenje opće razine zaštite radnika koje je zabranjeno klauzulom 8. točkom 2. tog okvirnog sporazuma.

               39

               Međutim, odmah valja podsjetiti da se klauzula 6. točka 1. revidiranog Okvirnog sporazuma odnosi, kao što to proizlazi iz samog njezina teksta, na situacije u kojima zaposlena osoba želi „po povratku s roditeljskog dopusta” promijeniti svoje radno vrijeme i/ili raspored.

               40

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je u glavnom postupku E. Rodríguez Sánchez podnijela zahtjev za smanjenje i naknadnu promjenu svojeg radnog vremena prilikom svojeg povratka s rodiljnog dopusta.

               41

               S obzirom na tu okolnost, Sud se 10. lipnja 2015. na temelju članka 101. Poslovnika obratio sudu koji je uputio zahtjev kako bi razjasnio u kojoj mjeri bi se u ovom slučaju odgovor na postavljena pitanja mogao stvarno pokazati korisnim za rješenje spora u glavnom postupku.

               42

               Navedeni sud odgovorio je u rješenju od 13. srpnja 2015., među ostalim, da je dopust, po čijem je isteku E. Rodríguez Sánchez podnijela predmetni zahtjev, iskorišten na temelju članka 48. stavka 4. Zakona o radu. Prema mišljenju tog suda, rodiljni dopust koji se koristi na tom temelju u Španjolskoj obuhvaća i roditeljski dopust iz klauzule 2. revidiranog Okvirnog sporazuma.

               43

               Međutim, u tom pogledu treba navesti da pravo Unije razlikuje pojam „rodiljnog dopusta” iz Direktive 92/85 i „roditeljskog dopusta”, kako se koristi u revidiranom Okvirnom sporazumu, te da točka 15. općih odredaba tog okvirnog sporazuma uostalom izričito pojašnjava da taj sporazum utvrđuje minimalne zahtjeve i odredbe o roditeljskom dopustu, „koji nije isto što i rodiljni dopust”.

               44

               Naime, kao što je to Sud već naveo u vezi s točkom 9. općih odredaba Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu u prilogu Direktivi 96/34, koja je sročena u istovrsnom izričaju kao točka 15. općih odredaba revidiranog Okvirnog sporazuma, roditeljski dopust odobrava se roditeljima kako bi se mogli brinuti za svoje dijete te se može iskoristiti sve do određene dobi djeteta, koja može biti do osme godine života. Rodiljni dopust ima drukčiji cilj. Njime se nastoji zaštititi biološko stanje žene i poseban odnos između nje i njezina djeteta u razdoblju nakon trudnoće i poroda, izbjegavajući smetnje u tom odnosu do kojih bi moglo doći nagomilavanjem obveza zbog istodobnog obavljanja profesionalne djelatnosti (vidjeti presudu od 14. travnja 2005., Komisija/Luksemburg, C‑519/03, EU:C:2005:234, t. 32.).

               45

               Osim toga, treba podsjetiti da je Sud presudom od 19. rujna 2013., Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571), već odlučio o kvalifikaciji, s obzirom na pravo Unije, dopusta koji majka koristi u trenutku rođenja djeteta na temelju članka 48. stavka 4. Zakona o radu.

               46

               U vezi s tim dopustom, Sud je naveo da Direktiva 92/85 u članku 8. upravo jamči pravo na rodiljni dopust u trajanju od najmanje četrnaest tjedana neprekidno, uključujući obvezno razdoblje od najmanje dva tjedna raspoređena prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom te je podsjetio da ako zakonodavni akt ženama daje više od četrnaest tjedana rodiljnog dopusta, to ne znači da se takav dopust ne može smatrati rodiljnim dopustom koji je predviđen navedenim člankom 8. Sud je u tom pogledu također pojasnio da se dopust kao što je to onaj iz članka 48. stavka 4. Zakona o radu ne odnosi na „roditeljski dopust” u smislu Direktive 96/34 (presuda od 19. rujna 2013., Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, t. 45. i 46.).

               47

               Doista, ocjene Suda u presudi od 19. rujna 2013., Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571), u vezi s Direktivom 96/34 i Okvirnim sporazumom o roditeljskom dopustu koji joj je priložen, jednako vrijede i što se tiče Direktive 2010/18 i revidiranog Okvirnog sporazuma koji u tom području nisu donijeli novine, kao što to proizlazi iz točke 15. općih odredaba i klauzule 2. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma.

               48

               Iz svega prethodnog proizlazi da se klauzula 6. točka 1. revidiranog Okvirnog sporazuma, koja se odnosi na situacije povratka na posao nakon „roditeljskog dopusta”, ne može tumačiti na način da obuhvaća i situaciju povratka s „rodiljnog dopusta” u smislu Direktive 92/85, kao što je to situacija u kojoj se nalazila tužiteljica u glavnom postupku kada je podnijela zahtjev naveden u točki 40. ove presude.

               49

               Rješenjem od 16. ožujka 2016., koje je Sud zaprimio 17. ožujka 2016., sud koji je uputio zahtjev također je priopćio Sudu određena razmatranja nastavno na mišljenje nezavisnog odvjetnika od 3. ožujka 2016. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u tom je rješenju izložio razloge zbog kojih smatra da Sud ne bi trebao preoblikovati treće pitanje na način kako je to predložio nezavisni odvjetnik u svojem mišljenju, nego da bi trebao donijeti odluku o navedenom pitanju kako je ono početno postavljeno u odluci kojom se upućuju prethodna pitanja. Stoga je sud koji je uputio zahtjev zatražio od Suda da nezavisnog odvjetnika pozove na dopunu njegova mišljenja ili, podredno, da se njegovo mišljenje prihvati kao pojašnjenje temeljem članka 101. Poslovnika.

               50

               U tom pogledu valja odmah podsjetiti da Statut Suda Europske unije i Poslovnik ne predviđaju mogućnost da stranke ili sud koji upućuje zahtjev podnose očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika. Usto, u skladu s člankom 101. Poslovnika, jedino Sud može zatražiti pojašnjenje od suda koji je uputio zahtjev (vidjeti presudu od 13. svibnja 2015., Rabal Cañas, C‑392/13, EU:C:2015:318, t. 32.).

               51

               Međutim, u mjeri u kojoj se može smatrati da je rješenjem od 16. ožujka 2016. sud koji je uputio zahtjev posebno namjeravao dopuniti pojašnjenja koja je naveo u svojem rješenju od 13. srpnja 2015. odgovarajući na zahtjev Suda za pojašnjenja u okviru ovog predmeta, valja pojasniti kako slijedi.

               52

               Čini se da u navedenom rješenju od 16. ožujka 2016. sud koji je uputio zahtjev predlaže da, s obzirom na to da je nakon početnog zahtjeva E. Rodríguez Sánchez za promjenu njezina radnog vremena, koji je postavljen prilikom njezina povratka s rodiljnog dopusta, uslijedio ponovljeni zahtjev na temelju druge nacionalne pravne osnove tijekom postupka pred navedenim sudom, kao što to proizlazi iz točke 29. ove presude, a imajući u vidu protek vremena između ta dva zahtjeva, više ne bi trebalo smatrati da je taj drugi zahtjev podnesen prilikom povratka tužiteljice u glavnom postupku s rodiljnog dopusta.

               53

               Međutim, u tom pogledu treba navesti da čak i pod pretpostavkom da se može smatrati da zbog proteka vremena između ta dva zahtjeva drugi zahtjev ne treba više smatrati zahtjevom podnesenim nakon rodiljnog dopusta, ipak se taj drugi zahtjev ne može smatrati ni zahtjevom za promjenu radnog vremena ili rasporeda koji je podnesen po „povratku s roditeljskog dopusta” u smislu klauzule 6. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma s obzirom na to da tužiteljica u glavnom postupku nije ni u kojem slučaju u situaciji „povratka” na rad po isteku takvog dopusta.

               54

               Doista, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (vidjeti osobito presudu od 24. travnja 2012., Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud je dužan ispitati uvjete pod kojima mu je nacionalni sud uputio predmet, kako bi provjerio je li nadležan za odlučivanje. Naime, duh suradnje koji treba vladati u okviru postupka povodom prethodnog pitanja podrazumijeva da nacionalni sud, sa svoje strane, poštuje funkciju koja je povjerena Sudu, a to je da pridonosi sudovanju u državama članicama, a ne da iznosi savjetodavna mišljenja o općim ili hipotetskim pitanjima (vidjeti osobito presudu od 24. travnja 2012., Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Naime, opravdanost prethodnog pitanja nije u davanju takvih mišljenja, nego u stvarnoj potrebi učinkovitog rješenja spora (vidjeti osobito presudu od 8. rujna 2010., Winner Wetten, C‑409/06, EU:C:2010:503, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               57

               U tom pogledu, odbijanje odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud moguće je samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti presudu od 24. travnja 2012., Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               58

               Kao prvo, kad je riječ o trećem pitanju, valja podsjetiti da se ono u biti odnosi na problematiku pod kojim se uvjetima može smatrati da nacionalne odredbe ili sporazumi između socijalnih partnera osiguravaju pravilno prenošenje u unutarnje pravo klauzule 6. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma te ispunjavaju li odredbe kao što su to članak 34. stavak 8. Zakona o radu ili članak 14.7. Unutarnjeg pravilnika Consuma SCV te uvjete.

               59

               Međutim, u točkama 48. i 53. ove presude već je navedeno da je očito da situacija kao što je to ona u kojoj se nalazi tužiteljica u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene klauzule 6. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma, čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev, pa nije vidljivo kako bi odgovor Suda na to treće pitanje mogao na bilo koji način utjecati na ishod spora u glavnom postupku.

               60

               Doista, u tom se pogledu može podsjetiti da se Sud u brojnim prilikama proglasio nadležnim za odlučivanje o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na odredbe prava Unije u situacijama u kojima se činjenice u glavnom postupku nalaze izvan područja primjene prava Unije, ali u kojima su spomenute odredbe tog prava učinjene primjenjivima nacionalnim pravom zbog upućivanja potonjeg na sadržaj tih odredaba (vidjeti osobito presudu od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               61

               Sud je presudio da kada se nacionalno zakonodavstvo, radi uređenja situacija koje ne ulaze u područje primjene dotičnog akta Unije, usklađuje s rješenjima koja je usvojio navedeni akt, tada postoji očit interes Unije da se preuzete odredbe tog akta ujednačeno tumače radi izbjegavanja budućih različitih tumačenja (vidjeti osobito presudu od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               62

               Stoga je tumačenje Suda odredaba prava Unije u situacijama koje nisu obuhvaćene njegovim područjem primjene opravdano kad je nacionalno pravo na izravan i bezuvjetan način te odredbe učinilo primjenjivima na takve situacije, kako bi se osiguralo istovjetno postupanje u tim situacijama i u onima koje su obuhvaćene područjem primjene prava Unije (vidjeti osobito presudu od 18. listopada 2012., Nolan, EU:C:2012:638, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               63

               Međutim, u ovom slučaju ni iz pojašnjenja sadržanih u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje kao ni iz pojašnjenja koja je donio sud koji je uputio zahtjev odgovarajući na zahtjev Suda za pojašnjenja, što je navedeno u točki 41. ove presude, nipošto ne proizlazi da se u španjolskom pravu, u vezi s klauzulom 6. točkom 1. revidiranog Okvirnog sporazuma u situaciji kao što je to situacija u kojoj se nalazi tužiteljica u glavnom postupku, radi o takvoj situaciji iz prethodne točke ove presude.

               64

               Posebice, kad je riječ o članku 34. stavku 8. Zakona o radu, čija je primjena bit spora u glavnom postupku kao što to naglašava sud koji je uputio zahtjev i kao što se na to podsjeća u točki 31. ove presude, taj sud ističe u svojem rješenju od 16. ožujka 2016., navedenom u točki 49. ove presude, da navedena nacionalna odredba, za koju španjolska vlada smatra da je učinila suvišnom prenošenje klauzule 6. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma u nacionalno pravo, ne uvjetuje nastavkom rada nakon roditeljskog dopusta pristup pravu koje je uspostavljeno tom nacionalnom odredbom, što je razumljivo kada se roditeljski dopust uzima na nepuno vrijeme.

               65

               U tom pogledu valja primijetiti da se navedena nacionalna odredba, koja je unesena u Zakon o radu Organskim zakonom 3/2007 za postizanje stvarne ravnopravnosti između žena i muškaraca od 22. ožujka 2007., odnosno više od dvije godine prije sklapanja revidiranog Okvirnog sporazuma, nije posebno odnosila na situacije povratka s dopusta, nego je općenito utvrdila pravo svih radnika na promjenu trajanja i rasporeda njihova radnog vremena radi ostvarenja njihova prava na usklađivanje privatnog, obiteljskog i profesionalnog života prema pravilima utvrđenima u kolektivnom ugovoru ili sporazumu s poslodavcem.

               66

               U tim okolnostima valja navesti da tvrdnja suda koji je uputio zahtjev, navedena u točki 64. ove presude, nije dostatna za utvrđenje da bi klauzula 6. točka 1. revidiranog Okvirnog sporazuma, koja se odnosi na mogućnost radnika da zatraži promjenu svojeg radnog vremena po povratku s roditeljskog dopusta, postala izravno i bezuvjetno primjenjiva donošenjem odredbe španjolskog prava kojom bi se na tu klauzulu upućivalo u situacijama povratka s rodiljnog dopusta ili u drugim situacijama koje se ne odnose na povratak s roditeljskog dopusta, kao ni za utvrđenje da bi se na taj način nacionalno zakonodavstvo uskladilo, u odnosu na rješenja kojima bi se uredile takve situacije koje ne ulaze u područje primjene navedene odredbe prava Unije, s rješenjima na koja se primjenjuje potonja odredba, a radi osiguranja jednakog postupanja u tim situacijama i u situacijama koje ulaze u to područje primjene.

               67

               Dakle, s obzirom na prethodno navedenu okolnost da situacija kao što je to ona u kojoj se nalazi tužiteljica u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene klauzule 6. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma te uzimajući u obzir sudsku praksu na koju se podsjeća u točkama 55. do 57. ove presude, treće pitanje koje se odnosi na navedenu klauzulu 6. točku 1. mora se smatrati nedopuštenim.

               68

               Kao drugo, kad je riječ o četvrtom pitanju, valja navesti da s obzirom na to da je očito da cilj klauzule 6. točke 1. revidiranog Okvirnog sporazuma nije njezina primjena u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, odgovor na pitanje kojim se u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da u slučaju nepostojanja nacionalnih mjera za prenošenje te klauzule, ta klauzula može imati izravan „horizontalni” učinak, lišen je relevantnosti u svrhe rješenja spora u glavnom postupku.

               69

               Naime, čak i pod pretpostavkom da navedenoj odredbi valja priznati takav izravan horizontalni učinak, zainteresirana se osoba ne može pozvati na taj učinak jer se tužiteljica u glavnom postupku ne nalazi u situaciji koja ulazi u područje primjene te odredbe.

               70

               Iz toga slijedi da se s obzirom na sudsku praksu na koju se podsjeća u točkama 55. do 57. ove presude četvrto pitanje mora smatrati nedopuštenim.

               71

               Naposljetku, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev postavio prvo i drugo pitanje, koja se na odgovarajući način odnose na klauzulu 1. točku 2. i klauzulu 8. točku 2. revidiranog Okvirnog sporazuma, samo pod pretpostavkom, kao što je to već navedeno u točki 38. ove presude, moguće primjene klauzule 6. točke 1. tog Okvirnog sporazma u okviru spora u glavnom postupku, na njih nije potrebno odgovarati u ovom slučaju. Naime, s obzirom na nedopuštenost trećeg i četvrtog pitanja koja se odnose na navedenu klauzulu 6. točku 1., nije vidljivo u čemu bi odgovori na ta prva dva pitanja u ovom slučaju mogli utjecati na bilo koji način na ishod spora koji je u tijeku u glavnom postupku te, dakle, u čemu bi ta pitanja imala veze s činjeničnim stanjem i predmetom navedenog spora pa se primjenom sudske prakse na koju se podsjeća u točkama 55. do 57. ove presude ta pitanja moraju smatrati nedopuštenima.

               72

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku mora proglasiti nedopuštenim.

         Troškovi

               73

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Radni sud br. 33 u Barceloni, Španjolska) nije dopušten.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (treće vijeće) od 20. lipnja 2013.#Her Majesty's Commissioners of Revenue and Customs protiv Paul Newey, agissant sous le nom commercial Ocean Finance.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Predmet C-653/11.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 30. travnja 2009.#Lidl Magyarország Kereskedelmi bt protiv Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.#Zahtjev za prethodnu odluku: Fővárosi Bíróság - Mađarska.#Slobodno kretanje robe.#Predmet C-132/08.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. rujna 2017.#Alexios Anagnostakis protiv Europske komisije.#Žalba – Institucionalno pravo – Građanska inicijativa kojom se poziva Europska komisija da podnese zakonodavni prijedlog o ukidanju javnog duga za države članice u stanju nužde – Zahtjev za registraciju – Komisijino odbijanje – Očito nepostojanje Komisijinih ovlasti – Uredba (EU) br. 211/2011 – Članak 4. stavak 2. točka (b) – Obveza obrazlaganja – Članak 122. UFEU‑a – Članak 136. UFEU‑a – Povreda.#Predmet C-589/15 P.

text: unsupported format


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 9. travnja 2014. # Thierry Rouffaud protiv Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD). # Predmet F-59/13.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 6. srpnja 2017.#Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM) protiv Europske komisije.#Državne potpore – Potpore koje je Francuska provela u korist SNCM-a – Potpore za restrukturiranje i mjere donesene u vezi s privatizacijskim planom – Kriterij privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu – Odluka kojom se potpore proglašavaju nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem – Socijalna politika država članica – Ponovno pokretanje formalnog istražnog postupka – Obveza obrazlaganja – Jednako postupanje – Članak 41. Povelje o temeljnim pravima.#Predmet T-1/15.