title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. rujna 2016.#Herbert Smith Freehills LLP protiv Vijeća Europske unije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti u vezi s raspravama koje prethode donošenju direktive o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda – Odbijanje pristupa – Izuzeće u pogledu zaštite pravnog savjetovanja – Prava obrane – Prevladavajući javni interes.#Predmet T-710/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Pristup dokumentima — Uredba (EZ) br. 1049/2001 — Dokumenti u vezi s raspravama koje prethode donošenju direktive o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda — Odbijanje pristupa — Izuzeće u pogledu zaštite pravnog savjetovanja — Prava obrane — Prevladavajući javni interes“
      U predmetu T‑710/14,

         Herbert Smith Freehills LLP, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupa P. Wytinck, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju E. Rebasti, M. Veiga i M. J. Herrmann, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koje podupire

         Europska komisija, koju zastupaju P. Van Nuffel, J. Baquero Cruz i F. Clotuche‑Duvieusart, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      povodom zahtjeva za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a protiv Odluke Vijeća 18/c/01/14 od 23. srpnja 2014. o odbijanju pristupa određenim dokumentima povezanima s donošenjem Direktive 2014/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda i o stavljanju izvan snage Direktive 2001/37/EZ (SL 2014., L 127, str. 1.),
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kancheva i C. Wetter (izvjestitelj), suci,
      tajnik: M. Junius, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dopisom od 16. travnja 2014. Herbert Smith Freehills LLP podnio je Vijeću Europske unije, na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 70., svezak 1., str. 16.), zahtjev za pristup „svim dokumentima (uključujući interne dokumente i nacrte) koje su sastavili dužnosnici pravne službe Vijeća u vezi s ocjenom koju je pravna služba dala u pogledu pravne osnove prijedloga nove direktive Europskog parlamenta i Vijeća o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda […] u okviru pripreme za sastanke trijaloga u vezi s [tom direktivom] u 2013., kao reakcija na te sastanke ili slijedom tih sastanaka ili koji se na njih odnose”. Osim toga je napomenuo da „[u] okviru daljnjeg postupanja pravne službe Vijeća po tom zahtjevu [očekuje] primiti (barem) dokumente (uključujući interne dokumente i nacrte) u vezi s ispitivanjem ili razmatranjem članka 24. prijedloga [direktive] od strane pravne službe”.

               2

               Vijeće je 4. lipnja 2014. odgovorilo na tužiteljev zahtjev odbivši pristup svim zatraženim dokumentima.

               3

               U toj prvotnoj odluci o odbijanju Vijeće je navelo da njegova pravna služba nije sastavila nijedno pisano mišljenje o pitanjima na koje se odnosi zahtjev. Što se tiče internih dokumenata i nacrta, navelo je ograničen broj dopisa između dužnosnika pravne službe Vijeća, dužnosnika pravnih službi Europskog parlamenta i Europske komisije i zastupnika država članica, i da određeni elementi te korespondencije u prilogu sadržavaju radne verzije članka 24. Prijedloga direktive Europskog parlamenta i Vijeća o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda (u daljnjem tekstu: DDP) i dijelove prijedloga koji se na njega odnose. Vijeće smatra da bi njihovo otkrivanje nanijelo štetu njegovu interesu da zahtijeva i dobiva otvorena, objektivna i cjelovita pravna mišljenja te, što se tiče osobnih podataka, privatnog života osoba koje su sudjelovale u toj razmjeni poruka elektroničke pošte.

               4

               Dopisom od 16. lipnja 2014. tužitelj je podnio ponovni zahtjev za pristup dokumentima na koje se odnosio njegov prvi zahtjev.

               5

               Odlukom od 23. srpnja 2014., koja je tužitelju dostavljena 24. srpnja 2014., Vijeće je odbilo ponovni zahtjev tužitelja i odbilo pristup u njemu navedenim dokumentima (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               6

               Iz sadržaja pobijane odluke proizlazi da su dokumenti koje je tužitelj definirao kao oni kojima je odbijen pristup sljedeći (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: zatraženi dokumenti):

                        —

                        dopis od 21. studenoga 2013., koji je dužnosnik pravne službe Vijeća uputio dužnosnicima pravnih službi Parlamenta i Komisije, u kojem se nalaze preliminarna pravna stajališta o formulaciji članka 24. DDP‑a (u daljnjem tekstu: dokument br. 1);

                        —

                        dopis od 26. studenoga 2013., koji je dužnosnik pravne službe Vijeća uputio pravnom savjetniku države članice, u kojem se nalazi vrlo kratko pojašnjenje glavnog pravnog cilja konkretnog nacrta; priložena radna verzija članka 24. DDP‑a i dijelovi prijedloga Komisije koji se na njega odnose (u daljnjem tekstu: dokument br. 2);

                        —

                        dopis od 2. prosinca 2013., koji je dužnosnik pravne službe Vijeća uputio dužnosnicima pravnih službi Parlamenta i Komisije, u kojem se nalazi vrlo kratka napomena o mogućem tumačenju teksta; priložena radna verzija članka 24. DDP‑a i dijelovi Komisijinog prijedloga koji se na njega odnose (u daljnjem tekstu: dokument br. 3);

                        —

                        dopis od 3. prosinca 2013., koji je dužnosnik pravne službe Vijeća uputio dužnosniku glavne uprave (GU) „B 4B” Glavnog tajništva Vijeća, u kojem se vrlo kratko spominje nacrt iz njegova priloga; priložena radna verzija članka 24. DDP‑a i dijelovi prijedloga Komisije koji se na njega odnose (u daljnjem tekstu: dokument br. 4);

                        —

                        dopis od 4. prosinca 2013., koji je dužnosnik pravne službe Vijeća uputio dužnosnicima Parlamenta i Komisije, u kojem se poziva na presudu i navode kratka preliminarna stajališta o njezinoj relevantnosti (u daljnjem tekstu: dokument br. 5).

               7

               Komisija je u pobijanoj odluci utvrdila da zatraženi dokumenti sadržavaju pravna mišljenja u obliku neformalnih razmjena o preliminarnim pravnim stajalištima u vezi s odredbom DDP‑a koja je bila osobito sporna i o kojoj su se vodile složene i teške rasprave unutar Vijeća i između institucija.

               8

               Nadalje, Vijeće je utvrdilo da se duhanska industrija snažno protivila DDP‑u tijekom zakonodavnog postupka, da je jedan proizvođač duhana pokrenuo sudski postupak pred engleskim sudovima u kojem osporava zakonitost DDP‑a i da je stoga postojala stvarna i predvidiva vjerojatnost upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku. Vijeće je također iznijelo informacije prema kojima je Poljska razmatrala mogućnost podnošenja zahtjeva za poništenje DDP‑a pred Sudom Europske unije. Isto tako, smatralo je da će „odredba o slobodnom prometu” iz članka 24. DDP‑a i analizirana u zatraženim dokumentima neizbježno biti dio najavljenog sudskog postupka. U tim okolnostima Vijeće je smatralo da bi otkrivanje zatraženih dokumenata moglo ugroziti učinkovitost njegove obrane pred sudovima i, slijedom toga, povrijediti načelo jednakosti oružja i prava obrane.

               9

               Vijeće je također istaknulo da dokumenti koje su dužnosnici njegove pravne službe sastavili u neformalnom i preliminarnom kontekstu moraju biti posebno zaštićeni upravo zbog svoje neformalne i privremene naravi. Prema stajalištu Vijeća, otkrivanje takvih dokumenata moglo bi imati znatne posljedice na način na koji djeluje pravna služba i na njezinu slobodu izražavanja stajališta i, u konačnici, ugroziti njezinu sposobnost da zahtijeva i dobije „otvoreno, objektivno i cjelovito” pravno mišljenje.

               10

               Vijeće je stoga zaključilo da su zatraženi dokumenti obuhvaćeni člankom 4. stavkom 2. drugom alinejom Uredbe br. 1049/2001 koji se odnosi na zaštitu pravnog savjetovanja.

               11

               Što se tiče mogućeg postojanja prevladavajućeg interesa koji bi opravdao otkrivanje, Vijeće je smatralo da, uzimajući u obzir osobito osjetljivu narav predmetnih pravnih mišljenja, koja se odnose na pitanja koja bi mogla biti predmet spora, interes transparentnosti i sudjelovanja u zakonodavnom postupku u predmetnom slučaju ne prevladava nad potrebom zaštite pravnih stajališta sadržanih u zatraženim dokumentima koja su, u svakom slučaju, samo preliminarnog karaktera i ne odražavaju službena stajališta Vijeća.

               12

               Što se tiče pitanja može li se odobriti djelomičan pristup, Vijeće je zaključilo da su dijelovi zatraženih dokumenata na koje se odnosi taj zahtjev za djelomičan pristup u cijelosti obuhvaćeni navedenim izuzećem.

               13

               Naposljetku, Vijeće je odbilo pristup osobnim podacima sadržanima u dokumentima na temelju članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               14

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. listopada 2014., uz koju je podnio i zahtjev za ubrzani postupak, tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               15

               Odlukom od 7. studenoga 2014. Opći je sud (osmo vijeće) odbio zahtjev za ubrzani postupak.

               16

               Vijeće je 19. prosinca 2014. podnijelo odgovor na tužbu.

               17

               Replika je podnesena tajništvu Općeg suda 25. veljače 2015.

               18

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 8. siječnja 2015. Komisija je u ovom predmetu zatražila intervenciju u potporu zahtjevima Vijeća. Rješenjem od 3. ožujka 2015. predsjednik osmog vijeća Općeg suda odobrio je zatraženu intervenciju.

               19

               Komisija je 15. travnja 2015. podnijela svoj intervencijski podnesak.

               20

               Tajništvo Općeg suda zaprimilo je odgovor na repliku 16. travnja 2015.

               21

               Očitovanja tužitelja na intervencijski podnesak podnesena su 29. svibnja 2015.

               22

               Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud (peto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.

               23

               Rješenjem od 11. studenoga 2015. Opći sud je na temelju članka 91. točke (c) Poslovnika Općeg suda naložio Vijeću da podnese presliku zatraženih dokumenata i naveo da sukladno članku 104. tog poslovnika ti dokumenti neće biti priopćeni tužitelju. Vijeće je tom rješenju udovoljilo u određenom roku.

               24

               Opći sud na raspravi 22. siječnja 2016. saslušao je izlaganja stranaka i njihove odgovore na usmena pitanja koja im je postavio.

               25

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               26

               Vijeće i Komisija od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               27

               U prilog svojem zahtjevu za poništenje tužitelj iznosi, nakon što je odustao od trećeg tužbenog razloga u replici, dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001, a drugi na povredi članka 4. stavka 6. spomenute uredbe.

         Uvodna očitovanja

               28

               Valja podsjetiti da, u skladu sa svojom uvodnom izjavom 1., Uredba br. 1049/2001 odražava nastojanje izraženo člankom 1. stavkom 2. UEU‑a za obilježavanje novog koraka u procesu stvaranja „sve tješnje povezane unije između naroda Europe”, u kojoj se odluke donose na što otvoreniji način i na razini što je moguće bližoj građanima. Kao što se navodi u uvodnoj izjavi 2. te uredbe, pravo javnog pristupa dokumentima institucija odraz je njihove demokratičnosti (presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 34.; od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 68., i od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, t. 72.).

               29

               U tom smislu, svrha je Uredbe br. 1049/2001, kao što to stoji u njezinoj uvodnoj izjavi 4. i članku 1., dati javnosti najšire moguće pravo pristupa dokumentima (presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 33; od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 69., i od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, t. 73.).

               30

               Dakako, to je pravo ipak podložno određenim ograničenjima utemeljenima na razlozima javnog ili privatnog interesa. Konkretno, Uredba 1049/2001, u skladu sa svojom uvodnom izjavom 11., u članku 4. utvrđuje sustav izuzeća na temelju kojih institucije mogu odbiti pristup dokumentu u slučaju kad bi njegovo otkrivanje ugrozilo neki od interesa zaštićenih tim člankom (presude od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 70. i 71.; od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, t. 74., i od 17. listopada 2013., Vijeće/Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:671, t. 29.).

               31

               Usprkos tomu, budući da ta izuzeća predstavljaju odstupanje od načela što šireg pristupa javnosti dokumentima, potrebno ih je tumačiti i primjenjivati restriktivno (presude od 1. veljače 2007., Sison/Vijeće, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, t. 63.; od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 36.; od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 73., i od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, t. 75.).

               32

               Međutim, sama okolnost da se dokument odnosi na interes zaštićen izuzećem od prava na pristup predviđenim u članku 4. Uredbe br. 1049/2001 ne može biti dostatno opravdanje za primjenu potonjeg (presude od 3. srpnja 2014., Vijeće/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, t. 51., i od 13. travnja 2005., Verein für Konsumenteninformation/Komisija, T‑2/03, EU:T:2005:125, t. 69.).

               33

               Naime, s jedne strane, kada institucija odluči uskratiti pristup zatraženom dokumentu, ona je načelno dužna obrazložiti na koji bi način pristup tom dokumentu mogao konkretno i stvarno ugroziti interes zaštićen izuzećem iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001 na koje se poziva. Štoviše, opasnost od takvog ugrožavanja mora biti razumna, a ne samo hipotetska (presuda od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, točka 76. i navedena sudska praksa).

               34

               S druge strane, kad institucija primjenjuje jedno od izuzeća iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001, ona mora odvagnuti specifičan interes koji je potrebno zaštititi neobjavljivanjem dotičnog dokumenta i opći interes davanja pristupa tom dokumentu, uzimajući u obzir prednosti koje proizlaze, kao što to navodi uvodna izjava 2. Uredbe br. 1049/2001, iz pojačane otvorenosti, odnosno čvršćeg sudjelovanja građana u procesu odlučivanja, kao i veće legitimnosti, učinkovitosti i odgovornosti administracije prema građanima u demokratskom sustavu (presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 45.; od 17. listopada 2013., Vijeće/Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:671, t. 32., i od 3. srpnja 2014., Vijeće/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, t. 53.).

               35

               Osim toga, Sud je također presudio da su u slučaju kad Vijeće djeluje u zakonodavnom svojstvu ta razmatranja očigledno od osobite važnosti, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 6. Uredbe br. 1049/2001, prema kojoj se širi pristup dokumentima treba odobriti upravo u takvom slučaju. Otvorenost u tom pogledu pridonosi jačanju demokracije tako što se građanima omogućuje da provjere sve informacije koje su bile temelj zakonodavnog akta. Naime, mogućnost građana da se upoznaju s temeljima zakonodavne aktivnosti preduvjet je učinkovitog izvršavanja demokratskih prava od strane potonjih (presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 46., i od 17. listopada 2013., Vijeće/Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:671, t. 33.).

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001

               36

               Svojim prvim žalbenim razlogom, koji se sastoji od dva dijela, tužitelj Vijeću prigovara dvije povrede članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001.

               37

               U okviru prvog dijela tužitelj tvrdi da dokumenti br. 1, 2, 3 i 5 nisu obuhvaćeni područjem primjene izuzeća u pogledu pravnog savjetovanja, predviđenog u članku 4. stavku 2. drugoj alineji Uredbe br. 1049/2001.

               38

               U okviru drugog dijela tvrdi da čak i ako dokumenti br. 1, 2, 3 i 5 ulaze u područje primjene članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001, oni bi ipak trebali biti dostavljeni, kao što je to bio dokument br. 4 jer postoji prevladavajući javni interes koji opravdava njihovo otkrivanje.

         Prvi dio prvog tužbenog razloga

               39

               Tužitelj smatra da se izuzeće u pogledu pravnog savjetovanja iz članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001 ne smije proširiti na poruke elektroničke pošte razmijenjene s trećim osobama u okviru zakonodavnog postupka. Naime, dokumenti br. 1, 2, 3 i 5 samo su plod međuinstitucionalne rasprave o sadržaju predloženog zakonodavnog akta. Spomenuto izuzeće primjenjuje se samo na interna mišljenja koja je dala pravna služba institucije o kojoj je riječ. Vijeće je stoga počinilo pogrešku time što se pozvalo na predmetno izuzeće u odnosu na dopise poslane dužnosnicima pravnih službi Parlamenta i Komisije te pravnom savjetniku države članice.

               40

               Vijeće i Komisija osporavaju argumente tužitelja.

               41

               U skladu s člankom 4. stavkom 2. drugom alinejom Uredbe br. 1049/2001 institucije odbijaju pristup dokumentu ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu pravnog savjetovanja, osim ako za njegovo otkrivanje ne postoji prevladavajući javni interes.

               42

               Valja podsjetiti da prema sudskoj praksi Suda, što se tiče izuzeća u vezi s pravnim savjetovanjem predviđenog u članku 4. stavku 2. drugoj alineji Uredbe br. 1049/2001, ispitivanje koje provodi Vijeće kada se od njega zatraži otkrivanje dokumenta mora se nužno provesti u tri koraka koji odgovaraju trima kriterijima iz te odredbe (presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 37., i od 3. srpnja 2014., Vijeće/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, t. 95.).

               43

               Na taj način, kao prvo, Vijeće se mora uvjeriti da se dokument čije se razotkrivanje traži doista odnosi na pravno savjetovanje. Kao drugo, mora ispitati ugrožava li razotkrivanje dijelova predmetnog dokumenta za koje je utvrđeno da se odnose na pravno savjetovanje zaštitu koju takvo savjetovanje mora uživati, u smislu da bi otkrivanje nanijelo štetu interesu institucije da zahtijeva pravne savjete i dobiva otvorena, objektivna i cjelovita mišljenja. Kako bi se moglo pozvati na opasnost od ugrožavanja tog interesa, on mora biti razumno predvidljiv, a ne samo hipotetski. Kao treće i konačno, ako Vijeće smatra da otkrivanje dokumenta ugrožava potrebnu zaštitu pravnog savjetovanja kako je upravo definirana, na njemu je da provjeri postoji li prevladavajući javni interes koji opravdava to otkrivanje, neovisno o tome što bi njime bila ugrožena njegova sposobnost traženja pravnih savjeta i dobivanja otvorenih, objektivnih i cjelovitih mišljenja (vidjeti u tom smislu presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 38. do 44., i od 3. srpnja 2014., Vijeće/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, t. 96.).

               44

               Sud je također presudio da se, s obzirom na to da otkrivanje mišljenjâ pravne službe Vijeća danih u okviru zakonodavnih postupaka može ugroziti interes zaštite neovisnosti pravne službe Vijeća, ta opasnost mora odvagnuti u odnosu na prevladavajuće javne interese na kojima počiva Uredba br. 1049/2001. Takav prevladavajući javni interes predstavlja činjenica da otkrivanje dokumenata koji sadržavaju mišljenje pravne službe institucije o pravnim pitanjima koja su se javila tijekom rasprave o zakonodavnim inicijativama može povećati transparentnost i otvorenost zakonodavnog postupka i ojačati demokratsko pravo europskih građana na nadzor informacija koje čine osnovu zakonodavnog akta, kako je utvrđeno osobito u uvodnim izjavama 2. i 6. spomenute uredbe. Iz gore navedenih uvodnih izjava proizlazi da se Uredbom br. 1049/2001 u načelu nameće obveza otkrivanja mišljenja pravne službe Vijeća u vezi sa zakonodavnim postupkom (presuda od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 67. i 68.).

               45

               To utvrđenje međutim ne isključuje mogućnost da se na temelju zaštite pravnog savjetovanja odbije otkrivanje određenog pravnog mišljenja, danog u kontekstu zakonodavnog postupka, koje je osobito osjetljive naravi ili ima osobito širok doseg koji prelazi okvir zakonodavnog postupka o kojem je riječ. U takvom slučaju na odnosnoj instituciji je da detaljno obrazloži odbijanje (presuda od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 69.).

               46

               Kao što to proizlazi iz gornje točke 39., tužitelj u okviru prvog dijela prvog tužbenog razloga dovodi u pitanje prvu fazu ispitivanja koje je provelo Vijeće.

               47

               Kada je riječ o pojmu „pravno savjetovanje”, treba istaknuti da članak 4. Uredbe br. 1049/2001 ne daje osnovu za tumačenje tog pojma koje zastupa tužitelj.

               48

               Kao prvo, treba utvrditi da pojam „pravno savjetovanje” nije definiran u Uredbi br. 1049/2001. Međutim, iz sudske prakse utvrđene presudom od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće (C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 38. i 39.), proizlazi da je pojam „pravno savjetovanje” povezan sa sadržajem dokumenta, a ne njegovim autorom ili adresatima. Kao što to proizlazi iz doslovnog tumačenja izraza „pravno savjetovanje”, riječ je o savjetu koji se odnosi na pravno pitanje, bez obzira na način na koji je to savjetovanje obavljeno. Drugim riječima, za primjenu izuzeća u pogledu zaštite pravnog savjetovanja nije relevantno je li dokument koji sadržava takvo savjetovanje izdan u početnoj, kasnijoj ili konačnoj fazi procesa odlučivanja. Isto tako, na tumačenje tog izraza ne utječe činjenica da je savjetovanje pruženo u formalnom odnosno neformalnom kontekstu.

               49

               Kao drugo, na temelju sadržaja članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001 ne može se zaključiti da se on odnosi samo na savjetovanje koje je institucija pružila ili primila interno.

               50

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće (C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 42.), slijedi da izuzeće u pogledu pravnog savjetovanja predviđeno u članku 4. stavku 2. drugoj alineji Uredbe br. 1049/2001 treba tumačiti na način da se njime želi zaštititi interes institucije da zahtijeva pravne savjete i dobiva otvorena, objektivna i cjelovita mišljenja.

               51

               Iako se načelno institucija obraća vlastitoj pravnoj službi, ništa se ne protivi tomu da institucija takvo mišljenje po potrebi zatraži izvan nje. Takav je primjerice slučaj kada institucija o kojoj je riječ zatraži savjetovanje jednog odvjetničkog ureda.

               52

               Stoga, pitanje je li pravni savjet dobiven od unutarnjeg ili vanjskog autora nije bitno za instituciju koja se poziva na izuzeće u pogledu zaštite savjetovanja.

               53

               Naposljetku, također se ništa ne protivi tomu da institucija koja se poziva na izuzeće u pogledu zaštite pravnog savjetovanja podijeli te savjete s „trećom stranom”. Činjenica da je dokument koji sadržava pravno mišljenje koje je dala institucija poslan pravnim službama drugih institucija ili državi članici sama po sebi ne mijenja narav tog dokumenta.

               54

               Slijedom navedenog, protivno tvrdnjama tužitelja, iz članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001 ne proizlazi da institucija mora dati pravno mišljenje samo za unutarnju uporabu.

               55

               U tom pogledu valja istaknuti da je u predmetnom slučaju, kao što je to istaknulo Vijeće i utvrdio Opći sud nakon podnošenja dokumenata u okviru mjere upravljanja postupkom spomenute u gornjoj točki 23., riječ o razmjeni između triju institucija u okviru trijaloga, što samo po sebi podrazumijeva razmjene „izvan” predmetne institucije.

               56

               Trijalog je tripartitni sastanak u kojem sudjeluju predstavnici Parlamenta, Vijeća i Komisije. Cilj tih kontakata je brzo postići sporazum o svim izmjenama koje su prihvatljive za Parlament i Vijeće. Iako se zakonodavne rasprave koje se vode tijekom trijaloga najčešće odnose na politička pitanja, one se ponekad mogu odnositi na tehnička pravna pitanja. U potonjem slučaju može se dogoditi da pravne službe triju institucija moraju među sobom raspraviti i postići sporazum glede određenog stajališta, koji zatim treba odobriti svaka od triju institucija u skladu sa svojim unutarnjim postupcima.

               57

               Redovni zakonodavni postupak propisan u članku 294. UFEU‑a, u skladu s kojim je donesen DDP, sastoji se od triju faza (prvo čitanje, drugo čitanje i treće čitanje s mirenjem), ali se može okončati u svakoj od tih faza ako Parlament i Vijeće dođu do sporazuma. Iako postupak može zahtijevati do tri faze, povećana uporaba trijaloga pokazuje da do sporazuma često dolazi u prvom čitanju.

               58

               U predmetnom slučaju DDP je donesen na temelju prvog čitanja Parlamenta. S obzirom na kraj mandata Parlamenta i Komisije u lipnju odnosno listopadu 2014., na zahtjev Parlamenta vodili su se pregovori u okviru trijaloga između Parlamenta, Vijeća i Komisije, među ostalim radi dogovora o sadržaju članka 24. DDP‑a i sporazuma o njegovoj formulaciji.

               59

               Razmjene pravnih stajališta između pravnih službi triju institucija kako bi se pronašao kompromis u pogledu zakonodavnog teksta u okviru trijaloga mogu se, ovisno o okolnostima slučaja, kvalificirati pravnim savjetovanjem i stoga mogu biti obuhvaćene izuzećem u pogledu pravnog savjetovanja.

               60

               Naime, pravne službe djeluju na temelju ovlaštenja i u cilju pronalaženja sporazuma. One stoga djeluju ujedno kao pregovarači i kao savjetnici o pravnim pitanjima.

               61

               Naposljetku, što se tiče argumenta tužitelja da dokument br. 2, poruka elektroničke pošte koju je Vijeće poslalo državi članici, dakle, prema tužiteljevom mišljenju, dokument razmijenjen s trećom stranom, nije stoga obuhvaćena područjem primjene izuzeća u pogledu pravnog savjetovanja, treba napomenuti da države članice čine Vijeće. Slijedom navedenog, razmjena između službi Vijeća i stalnih predstavništva država članica u okviru zakonodavnog postupka može biti, ovisno o okolnostima slučaja, obuhvaćena izuzećem u pogledu pravnog savjetovanja predviđenim u članku 4. stavku 2. drugoj alineji Urede br. 1049/2001.

               62

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je Vijeće pravilno smatralo da se sporni dokumenti odnose na pravno savjetovanje u smislu članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001. Stoga treba odbiti prvi dio prvog tužbenog razloga.

         Drugi dio prvog žalbenog razloga

               63

               U okviru drugog dijela tužitelj tvrdi da ako su dokumenti br. 1 do 5 zaštićeni člankom 4. stavkom 2. drugom alinejom Uredbe br. 1049/2001, onda postoji prevladavajući javni interes koji opravdava njihovo otkrivanje.

               64

               U tom pogledu poziva se na presudu od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće (C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 46.). Iz nje proizlazi da se pravna mišljenja dana u kontekstu zakonodavnog postupka načelno moraju otkriti i da se njihovim otkrivanjem može povećati transparentnost i otvorenost zakonodavnog postupka i ojačati demokratsko pravo europskih građana na nadzor informacija koje čine osnovu zakonodavnog akta. Tužitelj u tom kontekstu napominje da se zatraženi dokumenti odnose na bitan element ustavnog poretka Europske unije, odnosno pravnu osnovu DDP‑a, što je povezano s načelom dodjeljivanja sadržanim u članku 5. UEU‑a. Osim toga, taj je bitan element također predmet pitanja u vezi s tumačenjem postavljenim pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (upravno vijeće), Ujedinjena Kraljevina), što, prema tužiteljevom mišljenju, također pokazuje postojanje znatnog javnog interesa.

               65

               Vijeće, koje podupire Komisija, osporava činjenicu da u području zakonodavstva uvijek postoji prevladavajući interes koji opravdava otkrivanje zatraženih dokumenata. Obje se institucije u tom pogledu pozivaju na određena mišljenja dana o članku 24. DDP‑a, koja su osjetljiva i sporna. Njihovo otkrivanje ugrozilo bi interes traženja i dobivanja otvorenih, objektivnih i cjelovitih mišljenja, sposobnost Vijeća i Komisije da utvrde i prilagode svoju obranu tijekom budućeg sudskog postupka i neometanost te integritet pravnih rasprava pred sudovima Unije. S obzirom na te opasnosti, navodni prevladavajući javni interes koji opravdava otkrivanje i na koji se tužitelj poziva ne prevladava nad javnim interesom zaštite predmetnog pravnog savjetovanja.

               66

               Najprije treba utvrditi da tužitelj nije istaknuo prigovor s kojim bi osporio postojanje stvarne, razumno predvidljive i ne samo hipotetske opasnosti da bi otkrivanje svih zatraženih dokumenata ugrozilo zaštitu pravnog savjetovanja u smislu članka 4. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1049/2001. Okolnost da je tužitelj u svojim dopisima izrazio sumnju glede osobito osjetljive naravi predmetnih dokumenata pripada isključivo u okvir odvagivanja, s jedne strane, interesa Vijeća za zaštitu predmetnih mišljenja i, s druge strane, prevladavajućeg interesa koji opravdava otkrivanje tog mišljenja. Slijedom navedenog, ispitivanje koje je Vijeće provelo u vezi s postojanjem stvarne opasnosti da bi otkrivanje zatraženih dokumenata moglo ugroziti njegov interes da zahtijeva pravne savjete i dobiva otvorena, objektivna i cjelovita mišljenja nije predmet ovog spora.

               67

               Budući da bi otkrivanje pravnog mišljenja moglo ugroziti zaštićeni interes, ta opasnost mora se odvagnuti u odnosu na prevladavajuće interese na kojima počiva Uredba br. 1049/2001. Kao što proizlazi iz sudske prakse iz gornje točke 34., na odnosnoj instituciji je da odvagne specifičan interes koji je potrebno zaštititi neotkrivanjem predmetnog dokumenta i, među ostalim, opći interes davanja pristupa tom dokumentu, uzimajući u obzir prednosti koje proizlaze, kao što to navodi uvodna izjava 2. Uredbe br. 1049/2001, iz pojačane otvorenosti, odnosno čvršćeg sudjelovanja građana u procesu odlučivanja kao i veće legitimnosti, učinkovitosti i odgovornosti administracije prema građanima u demokratskom sustavu.

               68

               Prevladavajući javni interes koji može opravdati otkrivanje dokumenta ne mora nužno biti različit od načela na kojima počiva Uredba br. 1049/2001 (vidjeti u tom smislu presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 74. i 75., i od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija, C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738, t. 92.).

               69

               Međutim, navođenje samo općih razloga ne može biti dovoljno za utvrđenje da prevladavajući javni interes ima prednost pred razlozima koji opravdavaju odbijanje otkrivanja predmetnih dokumenata (vidjeti u tom smislu presude od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 158.; od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija, C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738, t. 93.; od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 105., i od 2. listopada 2014., Strack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, t. 131.).

               70

               U predmetnom slučaju iz pobijane odluke proizlazi da, prema mišljenju Vijeća, nijedan prevladavajući javni interes ne opravdava otkrivanje zatraženih dokumenata. Vijeće je u biti smatralo, kao što proizlazi iz točke 26. pobijane odluke, sažete u gornjoj točki 11., da s obzirom na osobito osjetljivu narav predmetnih pravnih mišljenja, koja se odnose na pitanja koja mogu biti predmet spora, interes transparentnosti i sudjelovanja u zakonodavnom postupku u predmetnom slučaju ne prevladava nad potrebom zaštite pravnih stajališta iznesenih u zatraženim dokumentima.

               71

               Nijedan od tužiteljevih argumenata sažetih u gornjoj točki 64. ne može dovesti u pitanje tu ocjenu.

               72

               Kao prvo, što se tiče argumenta da transparentnost potrebna za razumijevanje zakonodavnog postupka sama po sebi predstavlja javni interes koji se mora zaštititi i da ga je Vijeće propustilo uzeti u obzir, s obzirom na sudsku praksu navedenu u gornjoj točki 69. treba smatrati da tako opći razlog ne može biti osnova za utvrđenje da načelo transparentnosti u predmetnom slučaju ima osobitu važnost i stoga može prevladati nad razlozima koji opravdavaju odbijanje pristupa zatraženim dokumentima (vidjeti, u tom smislu i analogijom, presudu od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 157. i 158.).

               73

               Kao drugo, što se tiče argumenta da je prevladavajući javni interes također utvrđen na temelju činjenice da se vodi spor pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (upravno vijeće), treba podsjetiti da tužitelj djeluje za račun društva British American Tobacco UK Ltd, koje je 27. lipnja 2014. pokrenulo spomenuti postupak, osporavajući valjanost DDP‑a, a osobito njegova članka 24., s obzirom na članak 114. UFEU‑a i zatražilo od tog suda da Sudu Europske unije uputi zahtjev za prethodnu odluku o valjanosti DDP‑a. Međutim, činjenica da je tužitelj pokrenuo postupak pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (upravno vijeće) upućuje na to da je ovdje više riječ o privatnom interesu nego o prevladavajućem javnom interesu. Osim toga, tužitelj je, u iščekivanju da spomenuti sud uputi zahtjev za prethodnu odluku, zatražio provođenje ubrzanog postupka (vidjeti gornju točki 14.), tvrdeći da ima jasan interes za dobivanje pristupa predmetnim dokumentima kako bi bolje pripremio očitovanja u očekivanom prethodnom postupku, čime je potvrdio svoj privatni interes.

               74

               Valja napomenuti da, kada je riječ o tužiteljevoj potrebi da se odobri otkrivanje zatraženih dokumenata na temelju prevladavajućeg interesa kako bi mogao bolje pripremiti svoje sudjelovanje u gore navedenom sudskom postupku, taj argument kao takav ne predstavlja javni interes koji opravdava otkrivanje i koji može prevladavati nad zaštitom povjerljivosti u smislu članka 4. Uredbe br. 1049/2001. Uzimajući u obzir opće načelo pristupa dokumentima iz članka 15. UFEU‑a i uvodne izjave 1. i 2. spomenute uredbe, taj interes mora biti objektivnog i općenitog karaktera te se ne smije pomiješati s pojedinačnim ili privatnim interesima.

               75

               Stoga se, s obzirom na prethodno navedeno, drugi dio prvog tužbenog razloga ne može prihvatiti.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 4. stavka 6. Uredbe br. 1049/2001

               76

               Tužitelj u okviru drugog tužbenog razloga tvrdi da Vijeće nije pravilno primijenilo članak 4. stavak 6. Uredbe br. 1049/2001 jer nije odobrilo djelomičan pristup zatraženim dokumentima. Ugrožavanje zaštite pravnog savjetovanja moglo je biti znatno smanjeno da su dijelovi poruka elektroničke pošte izostavljeni. Osim toga, smatra da se mora barem odobriti dostava privremenih radnih verzija članka 24. DDP‑a, priloženih dokumentima br. 2, 3 i 4.

               77

               U tom smislu treba podsjetiti da, u skladu s člankom 4. stavkom 6. Uredbe br. 1049/2001, ako se jedno ili više izuzeća iz navedenog članka odnose samo na jedan dio zatraženog dokumenta, drugi se dijelovi dokumenta otkrivaju.

               78

               U predmetnom slučaju, Vijeće je u pobijanoj odluci smatralo da su dijelovi korespondencije na koje se odnosio tužiteljev zahtjev za pristup bili u potpunosti obuhvaćeni izuzećem u pogledu pravnog savjetovanja i da je stoga bilo nemoguće odobriti djelomičan pristup.

               79

               Vijeće je u odgovoru na tužbu također dodalo da otkrivanje pozdravnih formulacija ili trivijalnih logističkih informacija sadržanih u navedenim porukama elektroničke pošte tužitelju ne bi pružilo nikakve relevantne informacije te bi stoga bilo beskorisno.

               80

               U tom pogledu treba napomenuti, kao što je to učinilo Vijeće, da u skladu s ustaljenom sudskom praksom institucije mogu odbiti djelomičan pristup ako ispitivanje predmetnih dokumenata pokaže da je spomenuti djelomičan pristup besmislen jer, kada bi se dijelovi tih dokumenata otkrili, oni ne bi bili ni od kakve koristi podnositelju zahtjeva za pristup (presuda od 12. srpnja 2001., Mattila/Vijeće i Komisija, T‑204/99, EU:T:2001:190, t. 69.).

               81

               Slijedom navedenog, budući da su dijelovi predmetnih dokumenata na koje se odnosi tužiteljev zahtjev za pristup u potpunosti obuhvaćeni izuzećem u pogledu zaštite pravnog savjetovanja i da se ostali dijelovi odnose samo na pozdravne formulacije i trivijalne logističke informacije, Vijeće je s pravom zaključilo da djelomičan pristup nema nikakvog smisla.

               82

               Kad je riječ o radnim verzijama teksta članka 24. DPT‑a, priloženima dokumentima br. 2, 3 i 4, treba utvrditi da su mišljenja razmijenjena između triju pravnih službi odražena u tekstu tih verzija preko funkcije „Evidentiranje promjena” i da su u cijelosti dio pravnog savjetovanja. Stoga se može primijeniti isto obrazloženje kao i ono navedeno u gornjim točkama 71. do 75.

               83

               Iz toga proizlazi da drugi tužbeni razlog treba odbiti, a slijedom toga i tužbu u njezinoj cijelosti.

         Troškovi

               84

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, istom valja naložiti snošenje vlastitih troškova kao i troškova Vijeća, sukladno zahtjevu potonjeg.

               85

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Komisija će stoga snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Herbert Smith Freehills LLP snosit će vlastite troškove, kao i troškove Vijeća Europske unije.

                           3.

                           Europska komisija snosit će vlastite troškove.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Objavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. rujna 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Prvostupanjskog suda (žalbeno vijeće) od 8. rujna 2009. # Europska zaklada za stručnu izobrazbu (ETF) protiv Pia Landgren. # Žalba - Javna služba. # Predmet T-404/06 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 20. svibnja 2010.#Agrana Zucker GmbH protiv Bundesminister für Land- und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Predmet C-365/08.


title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 21. svibnja 2015. (Ulomci).#Senz Technologies BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Spojeni predmeti T-22/13 i T-23/13.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima T‑22/13 i T‑23/13,
            Senz Technologies BV, sa sjedištem u Delftu (Nizozemska), koji zastupaju W. Hoyng i C. Zeri, a zatim W. Hoyng i I. de Bruijn, avocats ,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupaju F. Mattina, a zatim A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            druga strana postupka pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest
            Impliva BV, sa sjedištem u Mijdrechtu (Nizozemska), koju zastupaju C. Gielen i A. Verschuur, avocats ,
            povodom dviju tužbi podnesenih protiv dviju odluka trećeg žalbenog vijeća OHIM‑a od 26. rujna 2012. (predmeti R 2453/2010‑3 i R 2459/2010‑3), koje se odnose na postupak povodom ništavosti između Implive BV i Senz Technologiesa BV,
            OPĆI SUD (peto vijeće),
            u sastavu: A. Dittrich (izvjestitelj), predsjednik, J. Schwarcz i V. Tomljenović, suci,
            tajnik: J. Weychert, administratorica,
            uzimajući u obzir tužbe podnesene tajništvu Općeg suda 16. siječnja 2013.,
            uzimajući u obzir replike OHIM‑a podnesene tajništvu Općeg suda 30. travnja 2013.,
            uzimajući u obzir odgovore na tužbu intervenijenta podnesene tajništvu Općeg suda 19. travnja 2013.,
            uzimajući u obzir replike podnesene tajništvu Općeg suda 22. srpnja 2013.,
            uzimajući u obzir odgovore na tužbu OHIM‑a podnesene tajništvu Općeg suda 11. studenoga 2013.,
            uzimajući u obzir rješenje od 2. listopada 2014. o spajanju predmeta T‑22/13 i T‑23/13 u svrhu usmenog postupka i presude,
            nakon rasprave održane 27. studenoga 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            [ omissis ]
            Zahtjevi stranaka
            13. U svojim tužbama tužitelj od Općeg suda kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 zahtijeva da:
            – poništi pobijane odluke;
            – prihvati argumente iznesene pred njim i proglasi registraciju spornih dizajna valjanom;
            – naloži OHIM‑u snošenje vlastitih troškova i naloži intervenijentu, u predmetu u kojem je intervenirao, snošenje vlastitih troškova i tužiteljevih troškova.
            14. Tužitelj je na raspravi kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 povukao svoj drugi dio tužbenog zahtjeva kojim je zahtijevao da Opći sud proglasi registraciju spornog dizajna valjanom.
            15. OHIM od Općeg suda kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 zahtijeva da:
            – odbije tužbe;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            16. U svojem odgovoru na tužbu intervenijent od Općeg suda kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 zahtijeva da:
            – odbije tužbe u cijelosti ili, podredno, vrati predmet OHIM‑u ili, podredno tomu, sporne dizajne proglasi ništavima;
            – naloži tužitelju snošenje, uz vlastitih troškova, njemu nastalih troškova, uključujući troškove nastale u postupku pred žalbenim vijećem.
            17. Intervenijent je na raspravi kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 povukao svoj drugi dio zahtjeva kojim je od Općeg suda zahtijevao da vrati predmet OHIM‑u.
            Pravo
            [ omissis ]
            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002
            [ omissis ]
            26. Smatra se da je dizajn bio učinjen dostupnim kad stranka koja tvrdi da je otkriven dokaže postojanje događaja kojima se čini to otkrivanje. Kako bi se pobila ta pretpostavka, stranka koja osporava otkrivanje treba u dovoljnoj pravnoj mjeri dokazati da su okolnosti u tom slučaju mogle opravdano predstavljati prepreku tomu da su ti događaji mogli biti poznati poslovnim krugovima specijaliziranima u dotičnom sektoru u redovitom poslovanju.
            27. Pretpostavka propisana člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002 primjenjuje se neovisno o mjestu gdje su se dogodili događaji kojima se čini to otkrivanje jer iz prve rečenice tog članka proizlazi da nije potrebno da su događaji kojima se čini to otkrivanje nastali na području Unije kako bi se smatralo da je dizajn učinjen dostupnim javnosti u cilju primjene članaka 5. i 6. te uredbe (presuda od 13. veljače 2014., H. Gautzsch Großhandel, C‑479/12, Zb., EU:C:2014:75, t. 33.).
            28. Valja pojasniti da je pitanje jesu li osobe koje čine dio poslovnih krugova specijaliziranih u dotičnom sektoru mogle s opravdanim razlozima imati saznanja o događajima koji su se odvili izvan područja Unije činjenično pitanje, a odgovor na njega ovisi o tome kako sud za dizajn Zajednice procijeni okolnosti svojstvene svakom predmetu (presuda H. Gautzsch Großhandel, točka 27. gore, EU:C:2014:75, t. 34.).
            29. Kako bi se provela ocjena koju je Sud naveo, valja ispitati može li se na temelju činjeničnih elemenata, koje treba podnijeti stranka koja osporava otkrivanje, smatrati da ti poslovni krugovi nisu imali stvarne mogućnosti saznati za postojanje događaja kojima se čini to otkrivanje, uzimajući u obzir ono što se može zahtijevati od tih poslovnih krugova kako bi imali saznanje o prijašnjem stanju stvari. Ti se činjenični elementi mogu, kao iznimka, odnositi na sastav poslovnih krugova, njihove kvalifikacije, običaje i ponašanja, opseg njihovih djelatnosti, njihovu prisutnost na događajima na kojima su dizajni predstavljeni, obilježja dizajna u pitanju, kao što je njihova međuovisnost s drugim proizvodima ili sektorima, i obilježja proizvoda u koje je dizajn u pitanju uklopljen, među ostalim, i stupanj stručnosti dotičnog proizvoda. U svakom slučaju, dizajn ne može biti učinjen dostupnim u redovitom poslovanju ako bi ga poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru mogli otkriti slučajno.
            [ omissis ]
            36. Kad je riječ o argumentu prema kojem kišobran obuhvaćen ranijim patentom nije nikad proizveden, što ni OHIM ni intervenijent nisu osporili, valja utvrditi da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 ni u kojem slučaju ne zahtijeva da je raniji dizajn na koji se poziva stranka koja se protivi registraciji bio u upotrebi u svrhu proizvodnje ili stavljanja proizvoda na tržište.
            37. Međutim, činjenica da dizajn nije bio sadržan u proizvodu bila bi važna samo pod pretpostavkom da je tužitelj tvrdio da se poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru općenito nisu savjetovali s registrima patenata ili da poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru uglavnom nisu pridavali važnost patentima, osobito američkima. Pod takvim pretpostavkama, argument o nepostojanju kišobrana obuhvaćenih ranijim patentom na tržištu činio bi malo vjerojatnom činjenicu da su poslovni krugovi u dotičnom sektoru mogli imati saznanja o ranijem patentu putem drugih podataka. U ovom slučaju činjenica da kišobran naznačen ranijim patentom nije nikad proizveden dokazuje da poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru nisu mogli imati saznanja o ranijem patentu putem javnosti, djelatnosti stavljanja na tržište ili putem kataloga. Međutim, tom se činjenicom ne može dokazati da poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru nisu mogli iz opravdanih razloga o tome imati saznanja na drugi način, primjerice pomoću online pretraživanja američkog registra patenata.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  – Navedene su samo one točke ove presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (peto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništavaju se odluke trećeg žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 26. rujna 2012. (presude R 2453/2010‑3 i R 2459/2010‑3).
            2. Društvo Impliva BV snosit će, uz vlastite troškove, i trećinu troškova društva Senz Technologies BV.
            3. Društvo Senz Technologies snosit će dvije trećine vlastitih troškova.
            4. OHIM će snositi vlastite troškove.

    ---documentbreak---

         PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)
      21. svibnja 2015. (
            *1
         )
      „Dizajn Zajednice — Postupak povodom ništavosti — Registrirani dizajni Zajednice koji predstavlja kišobrane — Razlog ništavosti — Otkrivanje ranijeg dizajna — Raniji dizajn koji predstavlja američki patent — Poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru — Upućeni korisnik — Stupanj pažnje upućenog korisnika — Modni proizvodi — Stupanj slobode dizajnera — Individualni karakter — Različit ukupan dojam — Zahtjev za proglašenje ništavosti“
      U spojenim predmetima T‑22/13 i T‑23/13,

         Senz Technologies BV, sa sjedištem u Delftu (Nizozemska), koji zastupaju W. Hoyng i C. Zeri, a zatim W. Hoyng i I. de Bruijn, avocats,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupaju F. Mattina, a zatim A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      druga strana postupka pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Impliva BV, sa sjedištem u Mijdrechtu (Nizozemska), koju zastupaju C. Gielen i A. Verschuur, avocats,
      povodom dviju tužbi podnesenih protiv dviju odluka trećeg žalbenog vijeća OHIM‑a od 26. rujna 2012. (predmeti R 2453/2010‑3 i R 2459/2010‑3), koje se odnose na postupak povodom ništavosti između Implive BV i Senz Technologiesa BV,
      OPĆI SUD (peto vijeće),
      u sastavu: A. Dittrich (izvjestitelj), predsjednik, J. Schwarcz i V. Tomljenović, suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbe podnesene tajništvu Općeg suda 16. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir replike OHIM‑a podnesene tajništvu Općeg suda 30. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir odgovore na tužbu intervenijenta podnesene tajništvu Općeg suda 19. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir replike podnesene tajništvu Općeg suda 22. srpnja 2013.,
      uzimajući u obzir odgovore na tužbu OHIM‑a podnesene tajništvu Općeg suda 11. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir rješenje od 2. listopada 2014. o spajanju predmeta T‑22/13 i T‑23/13 u svrhu usmenog postupka i presude,
      nakon rasprave održane 27. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         [omissis]

         Zahtjevi stranaka

               13

               U svojim tužbama tužitelj od Općeg suda kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijane odluke;

                        —

                        prihvati argumente iznesene pred njim i proglasi registraciju spornih dizajna valjanom;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje vlastitih troškova i naloži intervenijentu, u predmetu u kojem je intervenirao, snošenje vlastitih troškova i tužiteljevih troškova.

               14

               Tužitelj je na raspravi kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 povukao svoj drugi dio tužbenog zahtjeva kojim je zahtijevao da Opći sud proglasi registraciju spornog dizajna valjanom.

               15

               OHIM od Općeg suda kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbe;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               16

               U svojem odgovoru na tužbu intervenijent od Općeg suda kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbe u cijelosti ili, podredno, vrati predmet OHIM‑u ili, podredno tomu, sporne dizajne proglasi ništavima;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje, uz vlastitih troškova, njemu nastalih troškova, uključujući troškove nastale u postupku pred žalbenim vijećem.

               17

               Intervenijent je na raspravi kako u predmetu T‑22/13 tako i u predmetu T‑23/13 povukao svoj drugi dio zahtjeva kojim je od Općeg suda zahtijevao da vrati predmet OHIM‑u.

         Pravo

         [omissis]

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002

         [omissis]

               26

               Smatra se da je dizajn bio učinjen dostupnim kad stranka koja tvrdi da je otkriven dokaže postojanje događaja kojima se čini to otkrivanje. Kako bi se pobila ta pretpostavka, stranka koja osporava otkrivanje treba u dovoljnoj pravnoj mjeri dokazati da su okolnosti u tom slučaju mogle opravdano predstavljati prepreku tomu da su ti događaji mogli biti poznati poslovnim krugovima specijaliziranima u dotičnom sektoru u redovitom poslovanju.

               27

               Pretpostavka propisana člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002 primjenjuje se neovisno o mjestu gdje su se dogodili događaji kojima se čini to otkrivanje jer iz prve rečenice tog članka proizlazi da nije potrebno da su događaji kojima se čini to otkrivanje nastali na području Unije kako bi se smatralo da je dizajn učinjen dostupnim javnosti u cilju primjene članaka 5. i 6. te uredbe (presuda od 13. veljače 2014., H. Gautzsch Großhandel, C‑479/12, Zb., EU:C:2014:75, t. 33.).

               28

               Valja pojasniti da je pitanje jesu li osobe koje čine dio poslovnih krugova specijaliziranih u dotičnom sektoru mogle s opravdanim razlozima imati saznanja o događajima koji su se odvili izvan područja Unije činjenično pitanje, a odgovor na njega ovisi o tome kako sud za dizajn Zajednice procijeni okolnosti svojstvene svakom predmetu (presuda H. Gautzsch Großhandel, točka 27. gore, EU:C:2014:75, t. 34.).

               29

               Kako bi se provela ocjena koju je Sud naveo, valja ispitati može li se na temelju činjeničnih elemenata, koje treba podnijeti stranka koja osporava otkrivanje, smatrati da ti poslovni krugovi nisu imali stvarne mogućnosti saznati za postojanje događaja kojima se čini to otkrivanje, uzimajući u obzir ono što se može zahtijevati od tih poslovnih krugova kako bi imali saznanje o prijašnjem stanju stvari. Ti se činjenični elementi mogu, kao iznimka, odnositi na sastav poslovnih krugova, njihove kvalifikacije, običaje i ponašanja, opseg njihovih djelatnosti, njihovu prisutnost na događajima na kojima su dizajni predstavljeni, obilježja dizajna u pitanju, kao što je njihova međuovisnost s drugim proizvodima ili sektorima, i obilježja proizvoda u koje je dizajn u pitanju uklopljen, među ostalim, i stupanj stručnosti dotičnog proizvoda. U svakom slučaju, dizajn ne može biti učinjen dostupnim u redovitom poslovanju ako bi ga poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru mogli otkriti slučajno.

                  [omissis]

               36

               Kad je riječ o argumentu prema kojem kišobran obuhvaćen ranijim patentom nije nikad proizveden, što ni OHIM ni intervenijent nisu osporili, valja utvrditi da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 ni u kojem slučaju ne zahtijeva da je raniji dizajn na koji se poziva stranka koja se protivi registraciji bio u upotrebi u svrhu proizvodnje ili stavljanja proizvoda na tržište.

               37

               Međutim, činjenica da dizajn nije bio sadržan u proizvodu bila bi važna samo pod pretpostavkom da je tužitelj tvrdio da se poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru općenito nisu savjetovali s registrima patenata ili da poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru uglavnom nisu pridavali važnost patentima, osobito američkima. Pod takvim pretpostavkama, argument o nepostojanju kišobrana obuhvaćenih ranijim patentom na tržištu činio bi malo vjerojatnom činjenicu da su poslovni krugovi u dotičnom sektoru mogli imati saznanja o ranijem patentu putem drugih podataka. U ovom slučaju činjenica da kišobran naznačen ranijim patentom nije nikad proizveden dokazuje da poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru nisu mogli imati saznanja o ranijem patentu putem javnosti, djelatnosti stavljanja na tržište ili putem kataloga. Međutim, tom se činjenicom ne može dokazati da poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru nisu mogli iz opravdanih razloga o tome imati saznanja na drugi način, primjerice pomoću online pretraživanja američkog registra patenata.

                  [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (peto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se odluke trećeg žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 26. rujna 2012. (presude R 2453/2010‑3 i R 2459/2010‑3).

                           2.

                           Društvo Impliva BV snosit će, uz vlastite troškove, i trećinu troškova društva Senz Technologies BV.

                           3.

                           Društvo Senz Technologies snosit će dvije trećine vlastitih troškova.

                           4.

                           OHIM će snositi vlastite troškove.

                           Dittrich

                           Schwarcz

                           Tomljenović

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. svibnja 2015.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke ove presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. ožujka 2007.#KVZ retec GmbH protiv Republik Österreich.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Austrija.#Predmet C-176/05.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. srpnja 2013.#Gábor Csonka i dr. protiv Magyar Állam.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Fővárosi Bíróság.#Upotreba motornih vozila – Osiguranje od građanskopravne odgovornosti – Direktiva 72/166/EEZ – Članak 3. stavak 1. – Direktiva 84/5/EEZ – Članak 1. stavak 4. prvi podstavak – Insolventnost osiguravatelja – Neplaćanje naknade štete od strane tijela koje naknađuje štetu.#Predmet C-409/11.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Upotreba motornih vozila — Osiguranje od građanskopravne odgovornosti — Direktiva 72/166/EEZ — Članak 3. stavak 1. — Direktiva 84/5/EEZ — Članak 1. stavak 4. prvi podstavak — Insolventnost osiguravatelja — Neplaćanje naknade štete od strane tijela koje naknađuje štetu“
      U predmetu C‑409/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Fővárosi Bíróság (Mađarska), odlukom od 12. srpnja 2011., koju je Sud zaprimio 1. kolovoza 2011., u postupku

         Gábor Csonka,

         Tibor Isztli,

         Dávid Juhász,

         János Kiss,

         Csaba Szontágh

      protiv

         Magyar Állam,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, E. Levits, J.‑J. Kasel, M. Safjan i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. rujna 2012.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, K. Veres i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B. Simon, K.‑P. Wojcik i K. Talabér‑Ritz, u svojstvu agenata,

         nakon saslušanja prijedloga odluke nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. listopada 2012.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3., stavka 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL L 103 str. 1), izmijenjena i dopunjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (SL L 149, str. 14., u daljnjem tekstu: Prva direktiva).

               2

               Ovaj zahtjev podnesen je u postupku između, s jedne strane, Csonke, Isztlija, Juhásza, Kissa i Szontágha te, s druge strane, Magyar Állam (Mađarska) glede odgovornosti potonje koja je nastala, prema tužiteljima, zbog nepravilnog prenošenja direktive u mađarski pravni poredak.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Propisi Unije u području osiguranja od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila kodificirani su Direktivom 2009/103/EZ Parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.). Međutim, ta direktiva nije bila na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka, na koje se slijedom toga primjenjuju direktive na snazi prije te kodifikacije, osobito Prva direktiva i Druga direktiva Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1984 L 8, str. 17), izmijenjena i dopunjena Direktivom 2005/14 (u daljnjem tekstu: Druga direktiva).

         Prva direktiva

               4

               Iz prve i druge uvodne izjave Prve direktive razvidno je da je ta direktiva donesena uzimajući u obzir činjenicu da su granične kontrole osiguravateljnog pokrića od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, čiji cilj je bio zaštita interesa osoba koje bi mogle biti žrtvama nezgode prouzročene takvim vozilima, bile posljedica različitosti nacionalnih propisa iz tog područja te da su „te različitosti [bile] takve prirode da su ometale slobodno kretanje osoba unutar Zajednice” čime se „neposredno utjecalo na uspostavu i funkcioniranje zajedničkog tržišta” [neslužbeni prijevod]. Peta uvodna izjava iste direktive naglašavala je potrebu za „usvajanjem mjera u svrhu daljnje liberalizacije pravila o kretanju osoba i motornih vozila koji putuju među državama članicama” [neslužbeni prijevod].

               5

               U tu svrhu u članku 3. stavku 1. Prve direktive bilo je navedeno:
               „Podložno članku 4., svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića trebaju biti određeni na temelju tih mjera.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Člankom 4. te iste direktive državama članicama se omogućavalo odstupanje od odredaba članka 3. predmetne direktive u odnosu na vozila koja pripadaju određenim osobama kao i određene vrste vozila ili vozila koja imaju posebne pločice.

         Druga direktiva

               7

               U šestoj uvodnoj izjavi Druge direktive bilo je navedeno „da je potrebno predvidjeti tijelo koje će jamčiti da žrtva ne ostane bez naknade u slučaju kada je nezgodu prouzročilo neosigurano ili nepoznato vozilo; da je važno previdjeti, bez izmjenjivanja odredaba koje države članice primjenjuju s obzirom na supsidijarnost ili ravnopravnost naknade štete isplaćene od strane tog tijela kao i pravila koja se primjenjuju u odnosu na subrogaciju, da se žrtva takve nezgode može izravno obratiti tom tijelu kao prvom kontaktnom mjestu” [neslužbeni prijevod] te da bi „međutim, državama članicama trebalo […] dati mogućnost da u određenim ograničenim slučajevima primjenjuju izuzeća u pogledu isplate naknade štete od strane tog tijela i da predvide da naknada imovinske štete koju prouzroči nepoznato vozilo može biti ograničena ili isključena zbog opasnosti od prijevara”. U osmoj uvodnoj izjavi iste direktive bilo je dodano da „kako bi se ublažio financijski teret tog tijela, države članice mogu predvidjeti primjenu određenih samopridržaja kada tijelo osigurava naknadu imovinske štete prouzročene neosiguranim vozilima ili, ovisno o slučaju, ukradenim ili na silu pribavljenim vozilima” [neslužbeni prijevod].

               8

               U članku 1. stavku 1. i 4. Druge direktive bilo je propisano:
               „1.   Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [prve direktive] obvezno pokriva imovinsku štetu i tjelesne ozljede.
               [...]
               4.   Svaka država članica osniva ili ovlašćuje tijelo sa zadatkom osiguranja naknade štete, barem u granicama obveze osiguranja za imovinsku štetu ili tjelesne ozljede prouzročene nepoznatim vozilom ili vozilom za koje obveza osiguranja utvrđena stavkom 1. nije ispunjena.
               Prvi podstavak ne dovodi u pitanje pravo država članica da naknadu štete od strane tog tijela smatraju supsidijarnom ili ravnopravnom, kao ni pravo da reguliraju zahtjeve između tog tijela i osobe ili osoba odgovornih za nezgodu i drugih osiguravatelja ili ustanova za socijalno osiguranje koji su dužni nadoknaditi štetu žrtvi u pogledu iste nezgode. Međutim, države članice ne smiju dopustiti tijelu da isplatu naknade štete učini ovisnom o tome da žrtva na bilo koji način mora dokazati da odgovorna osoba nije u mogućnosti ili odbija isplatiti naknadu štete.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Člancima 1. stavkom 6. i 2. Druge direktive državama članicama se dopuštalo da isključe isplatu naknade štete tijela osnovanog u skladu s člankom 1. stavkom 4. te direktive u određenim slučajevima ili da odrede, prilikom isplate naknade štete od strane tog tijela, primjenu određenih samopridržaja.

               10

               Člankom 1. stavkom 7. Druge direktive predviđalo se da: „[s]vaka država članica primjenjuje svoje zakone i druge propise na isplatu naknade štete od strane tog tijela, ne dovodeći u pitanje bilo koju drugu praksu koja je povoljnija za žrtvu.” [neslužbeni prijevod].

         Mađarsko pravo

               11

               U skladu s člancima 14. i 15. uredbe vlade br. 190/2004 o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti za štetu imatelja motornih vozila (Korm. Rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról, u daljnjem tekstu: uredba vlade br. 190/2004), koja je bila na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka, Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI (Garancijski fond za naknadu štete udruženja mađarskih osiguravatelja) intervenirao je kao supsidijarno odgovoran za štetu štetnika, u svrhu naknade te štete oštećeniku, jedino u slučajevima ako štetnik nije imao obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti, ako je imatelj motornog vozila koje je prouzročilo nesreću nepoznat ili ako je šteta prouzročena od strane vozila koje nije bilo registrirano za upotrebu u prometu ili koje je povučeno iz prometa.

               12

               Uredba vlade br. 190/2004 prestala je važiti na temelju članka 67. Zakona br. LXII iz 2009. o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (2009. évi LXII törnévy a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításról).

               13

               Tim se zakonom, koji je stupio na snagu 1. siječnja 2010., uspostavlja novi fond za naknadu štete te se u članku 29. stavku 3. propisuje da taj fond „pokriva tražbinu koju oštećenik ima prema osiguravatelju nad kojim se vodi stečajni postupak, uzimajući u obzir pravila predviđena policom osiguranja ili zakonom za ostvarivanje prava na naknadu štete.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               MAV Àltalános Biztosító Egyesület (u daljnjem tekstu: MAV) je društvo za osiguranje osnovano kao neprofitna udruga koja je svojim članovima nudila proizvode po sniženim cijenama, uz posebnost da osiguranici tog društva također preuzimaju obveze kao članovi udruženja.

               15

               Između 2003. i 2008., Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete (Državno tijelo za nadzor financijskih subjekata) uputilo je društvu MAV petnaest poziva kojima je naredilo tom društvu postupanje u skladu sa propisima koji uređuju njeno djelovanje. Budući da djelovanje koje je u skladu s pravnim propisima nije bilo moguće ponovno uspostaviti, to nadzorno tijelo povuklo je, s učinkom od 15. kolovoza 2008., dozvolu društvu MAV za obavljanje njegove djelatnosti. MAV, čija je imovina nestala, proglašen je insolventnim.

               16

               Tužitelji u glavnom postupku ugovorili su, kao imatelji motornih vozila, policu osiguranja s društvom MAV koja je pokrivala građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe njihovih vozila.

               17

               Tijekom razdoblja između srpnja 2006. do srpnja 2008. tužitelji u glavnom postupku prouzročili su štetu svojim vozilima.

               18

               Zbog insolventnosti MAV nije bio u mogućnosti ispuniti obveze koje je imao kao osiguravatelj. Sijedom toga, tužitelji u glavnom postupku morali su sami nadoknaditi štetu uzrokovanu njihovim vozilima.

               19

               Tužitelji su stoga podnijeli tužbu radi naknade štete protiv Magyar Állam na temelju štete koja im je navodno prouzročena zbog, po njihovom mišljenju, nepravilnog prenošenja Prve direktive.

               20

               Tužitelji u glavnom postupku ističu da iako mađarsko pravo predviđa, sa učinkom od 1. siječnja 2010., isplatu naknade štete od tijela odgovornog za naknadu štete prouzročene osiguranim vozilom u slučaju insolventnosti osiguravatelja, takva mjera se ne primjenjuje na građanskopravnu odgovornost u pogledu nezgoda koje su se dogodile prije tog dana, kao što su nezgode za koje su tužitelji odgovorni. Oni smatraju da je time što je propustila poduzeti potrebne mjere da se osigura, u istim okolnostima, isplata naknade štete u slučaju šteta koje su nastala prije navedenog dana, Magyar Állam povrijedio svoje obveze koje proizlaze iz prava Unije, a osobito iz članka 3. Prve direktive, zbog čega snosi odgovornost.

               21

               U takvim okolnostima Fővárosi Bíróság, sada Fővárosi Törvényszék, odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Je li Magyar Állam u trenutku prouzročenja štete od strane tužitelja provela [Prvu direktivu], osobito s obzirom na obveze navedene u članku 3. te iste direktive te može li se smatrati da ta direktiva ima izravan učinak u odnosu na tužitelje?

                        2)

                        Može li na temelju prava Unije na snazi pojedinac, čija su prava povrijeđena zbog propuštanja države da provede Prvu direktivu, zahtijevati od države koja nije ispunila obvezu da postupi u sladu s odredbama te direktive na način da se u odnosu na tu državu izravno pozove na pravna pravila [Unije] u svrhu ostvarivanja jamstava koje je ta država morala osigurati temeljem tih pravila?

                        3)

                        Može li na temelju prava [Unije] na snazi pojedinac čije je pravo povrijeđeno zbog propuštanja države da provede [Prvu direktivu] tražiti naknadu štete od države na temelju tog propusta u prenošenju?

                        4)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na gore navedena pitanja, postoji li odgovornost za štetu Magyar Állam u odnosu na tužitelje ili u odnosu na oštećenike iz prometnih nezgoda koju su prouzročile tužitelji? [...]

                        5)

                        Može li država biti odgovorna za štetu ako je šteta posljedica pogreške u zakonodavnoj djelatnosti?

                        6)

                        Je li uredba vlade br. 190/2004 [...] na snazi od 1. siječnja 2010. [...] u skladu s odredbama [Prve direktive] ili je Mađarska propustila prenijeti u mađarsko pravo obveze koje su propisane tom direktivom?”

         O prethodnim pitanjima

         O prvom dijelu prvog pitanja i o šestom pitanju

               22

               Nacionalni sud tim pitanjima u suštini pita mora li se članak 3. stavak 1. Prve direktive tumačiti na način da uključuje, u okviru obveza nametnutih državama članicama tom direktivom, obvezu osnivanja tijela koje će osigurati naknadu štete žrtvama prometnih nezgoda u slučaju u kojem su osobe odgovorne za štetu ugovorile policu osiguranja koja pokriva građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, ali je osiguravatelj postao insolventan.

               23

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti osobito presudu od 22. studenoga 2012., Brain Products, C‑219/11, točka 13. i navedenu sudsku praksu).

               24

               U tom smislu, valja utvrditi da je formulacija članka 3. stavka 1. Prve direktive vrlo općenita, s obzirom da zahtijeva da svaka država članica „[...] poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem” [neslužbeni prijevod]. Kao što je to napomenuo nezavisni odvjetnik u točki 26. svojeg prijedloga odluke, iz te odredbe proizlazi da su države članice u svoje nacionalne pravne poretke dužne uvesti opću obvezu osiguravanja vozila.

               25

               S obzirom na općenitost formulacije članka 3. stavka 1. Prve direktive, mora se odrediti opseg takve obveze država članica uzimajući u obzir kontekst i ciljeve te odredbe.

               26

               U tom smislu, valja napomenuti da Prva direktiva čini dio niza direktiva čijim donošenjem su postupno definirane obveze država članica na području građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila. Iz uvodnih izjava Prve i Druge direktive proizlazi da je njihov cilj, s jedne strane, osigurati slobodno kretanje kako vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije tako i osoba koje putuju tim vozilima te, s druge strane, osigurati da žrtve nezgoda prouzročenih tim vozilima uživaju usporedivo postupanje, bez obzira na mjesto na području Unije gdje se nezgoda dogodila (vidjeti osobito presudu od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, točka 26. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Polazeći od takvog konteksta, Prva direktiva, upotpunjena Drugom direktivom i kasnijim direktivama, nameće dužnost državama članicama da osiguraju da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovom području bude pokrivena osiguranjem te određuje, između ostalog, vrste šteta i koje treće oštećene osobe to osiguranje treba pokrivati (vidjeti posebno presudu Marques Almeida, gore navedenu, točka 27. te navedenu sudsku praksu).

               28

               Člankom 3. stavkom 1. Prve direktive, tumačenim u vezi s kasnijim direktivama, nameće se stoga dužnost svakoj državi članici da osigura da, podložno odstupanjima predviđenim u članku 4. Prve direktive, svaki vlasnik ili imatelj vozila koje se uobičajeno nalaze na njezinom području ugovori s društvom za osiguranje policu osiguranja koja pokriva, najmanje u granicama utvrđenim pravom Unije, njegovu građanskopravnu odgovornost koja nastaje u vezi s tim vozilom.

               29

               Važnost koju zakonodavac Unije pridaje zaštiti oštećenika navela ga je da dopuni takvo rješenje na način da zahtjeva od država članica, u skladu s člankom 1. stavkom 4. Druge direktive, osnivanje tijela čija je uloga osigurati, najmanje u granicama predviđenim pravom Unije, naknadu imovinske štete te štete nastale tjelesnim ozljedama prouzročene nepoznatim vozilom ili vozilom za koje nije ispunjena obveza osiguranja iz stavka 1. istog članka, a koji upućuje na članak 3. stavak 1. Prve direktive. U svrhu ublažavanja financijskog tereta tog tijela, države članice mogle su isključiti isplatu naknade štete u određenim slučajevima ili predvidjeti primjenu samopridržaja.

               30

               Shodno tomu, intervencija takvog tijela zamišljena je kao krajnja mjera, predviđena jedino u slučaju kada je šteta bila prouzročena nepoznatim vozilom ili vozilom za koje nije ispunjena obveza osiguranja iz članka 3. stavka 1. Prve direktive (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company i Evans, C‑442/10, Zb., str. I‑12639., točka 41.)

               31

               U odnosu na utvrđivanje konkretnih okolnosti u kojima se može smatrati da obveza osiguranja u smislu spomenute odredbe nije ispunjena, od značaja je, kao što je napomenuo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojeg prijedloga odluke, da se zakonodavac Unije nije ograničio na to da odredi da tijelo mora isplatiti naknadu štete prouzročenu vozilom za koje općenito nije ispunjena obveza osiguranja, već je jasno odredio da to tijelo mora intervenirati samo u slučaju štete prouzročene vozilom za koje nije ispunjena obveza osiguranja iz članka 3. stavka 1. Prve direktive odnosno vozilom za koje ne postoji ugovor o osiguranju. Takvo ograničenje objašnjava se činjenicom da ta odredba, kao što je napomenuto u točki 28. ove presude, nameće dužnosti svakoj državi članici da osigura da, podložno odstupanjima predviđenim u članku 4. navedene direktive, svaki vlasnik ili imatelj vozila koji se uobičajeno nalaze na njezinom području ugovori s društvom za osiguranje policu osiguranja koja pokriva, najmanje u granicama utvrđenim pravom Unije, njegovu građanskopravnu odgovornost koja nastaje u vezi s tim vozilom. U tom smislu, sama činjenica da je šteta prouzročena vozilom koje nije osigurano predstavlja propust u sustavu koji je država članica bila dužna uspostaviti, a što opravdava intervenciju nacionalnog tijela za naknadu štete.

               32

               Iz gore navedenog slijedi da se, protivno tvrdnjama tužitelja iz glavnog postupka, isplata naknada štete od tog nacionalnog tijela, na način predviđen Prvom i Drugom direktivom ne može smatrati provedbom sustava kojim se jamči osiguranje od građanskopravne odgovornosti u odnosu na upotrebu vozila, već je njena svrha nastupiti samo u pojedinim, jasno određenim okolnostima.

               33

               Insolventnost osiguravatelja ne predstavlja slučaj koji proizlazi iz takvih okolnosti. Naime, u tom slučaju obveza osiguranja je ispunjena.

               34

               Međutim, kao što proizlazi iz članka 1. stavka 7. Druge direktive, države članice mogu, u odnosu na uvjete intervencije fonda za naknadu štete, usvojiti mjere koje su za oštećenike povoljnije od mjera koje su predviđene direktivama iz područja osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila. U tom smislu, valja istaknuti da su, prema informacijama koje je pružila mađarska vlada, tijekom postupka pred Sudom pred nadležnim mađarskim tijelima u pripremi bile mjere s ciljem ispravljanja situacije nastale kao posljedica insolventnosti društva MAV.

               35

               U skladu sa cjelokupnim gore navedenim razmatranjima, na prvi dio prvog pitanja i na šesto pitanje valja odgovoriti da se članak 3. stavak 1. Prve direktive, tumačen u vezi s člankom 1. stavkom 4. Druge direktive mora protumačiti na način da ne uključuje, među obvezama koje ta odredba nameće državama članicama, obvezu osnivanja tijela koje osigurava naknadu štete žrtvama prometnih nezgoda u slučajevima u kojima su osobe odgovorne za štetu ugovorile policu osiguranja koja pokriva građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, ali je osiguravatelj postao insolventan.

         O drugom dijelu prvog pitanja i o drugom do petog pitanja

               36

               Nacionalni sud tim pitanjima pita, s jedne strane, može li se članku 3. Prve direktive priznati izravan učinak te, s druge strane, pod kojim uvjetima pojedinci mogu učiniti Mađarsku odgovornom za štetu koja im je prouzročena nepravilnim prenošenjem Prve direktive.

               37

               S obzirom na tumačenje koje je Sud pružio glede Prve direktive u odgovoru na prvi dio prvog pitanja i šesto pitanje, ne proizlazi da je država članica u pitanju povrijedila Europsko pravo.

               38

               U takvim okolnostima nije potrebno odgovoriti na drugi dio prvog pitanja niti na drugo do petog pitanja.

         Troškovi

               39

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od troškova spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, izmijenjene i dopunjene Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., tumačen u vezi s člankom 1. stavkom 4. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, izmijenjene i dopunjene Direktivom 2005/14, mora se protumačiti na način da ne uključuje, među obvezama koje ta odredba nameće državama članicama, obvezu osnivanja tijela koje osigurava naknadu štete žrtvama prometnih nezgoda u slučajevima u kojima su osobe odgovorne za štetu ugovorile policu osiguranja koja pokriva građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, ali je osiguravatelj postao insolventan.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 29. listopada 2009. # Peek & Cloppenburg protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-386/07.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo prošireno vijeće) od 11. lipnja 2009. # ASM Brescia SpA protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Predmet T-189/03.