title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 15. ožujka 2018.#Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS) protiv Joséa Blanca Marquésa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članci 12., 46.a do 46.c – Davanja iste vrste – Pojam – Pravilo o sprečavanju preklapanja – Pojam – Pretpostavke – Nacionalno pravilo kojim se predviđa dodatak na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad za radnike u dobi od barem 55 godina – Obustava dodatka u slučaju zaposlenja ili primanja starosne mirovine.#Predmet C-431/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      15. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članci 12., 46.a do 46.c – Davanja iste vrste – Pojam – Pravilo o sprečavanju preklapanja – Pojam – Pretpostavke – Nacionalno pravilo kojim se predviđa dodatak na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad za radnike u dobi od barem 55 godina – Obustava dodatka u slučaju zaposlenja ili primanja starosne mirovine”
      U predmetu C‑431/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Vrhovni sud Kastilje i Leona, Španjolska), odlukom od 11. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 2. kolovoza 2016., u postupku

         Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS),

         Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS)

      protiv

         Joséa Blanca Marquésa,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               Za Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS), A. Trillo García i M. Baró Pazos, letrados,

               –

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i D. Martin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 4., 12. i 46.a do 46.c Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. (SL 2008., L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 118.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), kao i članaka 3., 10. i 53. do 55. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 883/2004 od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) (Državni zavod za socijalno osiguranje, Španjolska, u daljnjem tekstu: INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS) (Opći fond za socijalno osiguranje, Španjolska, u daljnjem tekstu: TGSS), s jedne strane, i Joséa Blanca Marquésa, s druge strane, povodom odluke INSS‑a da obustavi isplatu njegova dodatka na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti jer prima švicarsku starosnu mirovinu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Na temelju dvadeset i prve uvodne izjave Uredbe br. 1408/71 potrebno je, „s ciljem zaštite radnika migranata te nadživjelih osoba, od pretjerano stroge primjene nacionalnih propisa s obzirom na smanjenja, obustave ili ukidanja, […] uključiti odredbe koje precizno uređuju primjenu takvih propisa”.

               4

               Članak 1. točka (j) definira pojam „zakonodavstvo” tako da on obuhvaća, u odnosu na svaku državu članicu, „sv[e] zakon[e] i drug[e] propis[e] te sve druge postojeće ili buduće provedbene mjere koj[e] se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti, […].”

               5

               Članak 4. navedene uredbe, pod naslovom „Materijalno područje primjene”, u stavku 1. određuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na sljedeće grane socijalne sigurnosti:

                        (a)

                        davanja za slučaj bolesti i majčinstvo;

                        (b)

                        invalidska davanja, uključujući ona namijenjena održavanju ili poboljšanju sposobnosti zarađivanja;

                        (c)

                        davanja za slučaj starosti;

                        (d)

                        davanja za nadživjele osobe;

                        (e)

                        davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti;

                        (f)

                        posmrtne pripomoći;

                        (g)

                        davanja za nezaposlenost;

                        (h)

                        obiteljska davanja.”

               6

               Članak 12. iste uredbe naslovljen „Sprečavanje preklapanja davanja” određuje:
               „1.   Ova Uredba ne može omogućiti ostvarivanje prava na nekoliko davanja iste vrste kao ni očuvati to za jedno te isto razdoblje obveznog osiguranja. Međutim, ova se odredba ne primjenjuje na invalidska davanja, davanja za slučaj starosti, smrti (mirovine) ili profesionalne bolesti koje priznaju ustanove dviju ili više država članica, u skladu s člankom 41., člankom 43. stavcima 2. i 3., člancima 46., 50. i 51., ili člankom 60. stavkom 1. točkom (b).
               2.   Ako nije drukčije određeno ovom Uredbom, odredbe zakonodavstva države članice o smanjenju, obustavi ili ukidanju davanja u slučajevima preklapanja s drugim davanjima iz sustava socijalne sigurnosti ili bilo kojim drugim oblikom prihoda, mogu se primijeniti čak i ako su takva davanja stečena na temelju zakonodavstva druge države članice ili je takav prihod stečen na državnom području druge države članice.
               3.   Zakonske odredbe države članice o smanjenju, obustavi ili ukidanju davanja u slučaju da osoba prima invalidska davanja ili prijevremenu starosnu mirovinu tijekom bavljenja profesionalnom ili trgovinskom djelatnošću mogu se primijeniti protiv takve osobe čak i ako se ona bavi tom djelatnošću na državnom području druge države članice.
               […]”

               7

               Člankom 46. Uredbe br. 1408/71 propisano je:
               „1.   Ako su uvjeti koje zahtijeva zakonodavstvo države članice za stjecanje prava na davanja ispunjeni bez primjene članka 45. ili članka 40. stavka 3., primjenjuju se sljedeća pravila:

                        (a)

                        nadležna ustanova određuje svotu davanja koja će biti priznata:

                                 i.

                                 s jedne strane, samo prema odredbama zakonodavstva koje primjenjuje;

                                 ii.

                                 s druge strane, u skladu sa stavkom 2.;

                  […]”

               8

               Člankom 46.a te uredbe, naslovljenim „Opće odredbe koje se odnose na smanjenje, obustavu ili ukidanje davanja u odnosu na invalidnost, starost ili za nadživjele osobe prema zakonodavstvu država članica”, predviđa se:
               „1.   Za potrebe ovog poglavlja, preklapanje istovrsnih davanja ima sljedeće značenje: sva preklapanja davanja u odnosu na invalidnost, starost ili nadživjele osobe određena ili pružena na temelju razdoblja osiguranja i/ili boravišta navršenih od strane jedne te iste osobe.
               2.   Za potrebe ovog poglavlja, preklapanje davanja različitih vrsta znači sva preklapanja davanja koja se ne mogu smatrati istima u smislu stavka 1.
               3.   Sljedeća pravila primjenjuju se za primjenu odredbi o smanjenju, obustavi ili ukidanju određenih zakonodavstvom države članice u slučaju preklapanja davanja u odnosu na invalidnost, starost ili nadživjele osobe s istovrsnim ili raznovrsnim davanjima ili s drugim primanjima:

                        (a)

                        uzimaju se u obzir davanja stečena u skladu sa zakonodavstvom druge države članice ili drugih primanja stečenih u drugoj državi članici samo ako zakonodavstvo prve države članice predviđa uzimanje u obzir davanja ili primanja stečena u inozemstvu;

                        (b)

                        uzima se u obzir iznos davanja koja se priznaju od strane druge države članice prije smanjenja na ime poreza, doprinosa za socijalno osiguranje i drugih individualnih nameta ili smanjenja;

                        c)

                        ne uzima se u obzir iznos davanja stečenih prema zakonodavstvu druge države članice koja su priznata na temelju dobrovoljnog osiguranja ili izbornog produženog osiguranja;

                        (d)

                        ako se odredbe o smanjenju, obustavi ili ukidanju mogu primijeniti prema zakonodavstvu samo jedne države članice uzimajući u obzir činjenicu da dotična osoba koristi davanja slične ili iste vrste koja se isplaćuju prema zakonodavstvu drugih država članica ili koristi drugi prihod stečen na državnom području drugih država članica, davanje koje pripada prema zakonodavstvu prve države članice može se smanjiti samo u okviru iznosa isplaćenih davanja prema zakonodavstvu, ili primanja stečenih na državnom području drugih država članica.”

               9

               U skladu s člankom 46.b navedene uredbe, pod naslovom „Posebne odredbe koje se primjenjuju u slučaju preklapanja istih davanja u skladu sa zakonodavstvom dviju ili više država članica”:
               „1.   Odredbe o smanjenju, obustavi ili ukidanju predviđene zakonodavstvom države članice ne primjenjuju se na davanje čija je svota određena u skladu s člankom 46. stavkom 2.
               2.   Odredbe o smanjenju, obustavi ili ukidanju predviđene zakonodavstvom države članice primjenjuju se na davanja čiji je iznos određen u skladu s člankom 46. stavkom 1. točkom (a) podtočkom i. samo ako se radi o:

                        (a)

                        davanju na koje se odnosi Prilog IV., dio D, čiji iznos ne ovisi o dužini navršenog razdoblja osiguranja ili boravišta;
                        ili

                  […]
               Davanja iz točaka (a) i (b) kao i sporazumi navedeni su u Prilogu IV. dijelu D.”

               10

               Uredba br. 1408/71 je od 1. svibnja 2010. stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 883/2004. Ipak, na temelju članka 90. stavka 1. potonje uredbe, Uredba br. 1408/71 ostala je na snazi i ima pravni učinak u smislu „Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.)] i Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, na jednoj strani, i Švicarske Konfederacije, na drugoj strani, o slobodnom kretanju osoba [koji je potpisan u Luxembourgu 21. lipnja 1999. i odobren u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća i Komisije 2002/309/EZ, Euratom, o Sporazumu o znanstvenoj i tehnološkoj suradnji od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (SL 2002., L 114, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 3.)] i ostalih sporazuma koji upućuju na Uredbu (EEZ) br. 1408/71, tako dugo dok ti sporazumi [nisu bili izmijenjeni] s obzirom na ovu uredbu”.

               11

               Članak 8. Sporazuma EZ-Švicarska određuje:
               „Ugovorne stranke osiguravaju, u skladu s Prilogom II., usklađenost sustava socijalne sigurnosti posebno s ciljem:

                        (a)

                        osiguranja jednakog postupanja;

                        (b)

                        određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje;

                        (c)

                        zbrajanja radi stjecanja i zadržavanja prava na davanja te izračuna takvih davanja svih razdoblja koja nacionalno zakonodavstvo predmetnih država uzimaju u obzir;

                        (d)

                        isplate davanja osobama koje borave na području ugovornih stranaka;

                        (e)

                        poticanja uzajamne upravne pomoći i suradnje između tijela i institucija.”

               12

               Članak 20. Sporazuma EZ-Švicarska propisuje:
               „Osim ako je drukčije predviđeno na temelju Priloga II., bilateralni sporazumi o socijalnoj sigurnosti između Švicarske i država članica Europske zajednice suspendiraju se nakon stupanja na snagu ovog Sporazuma, u mjeri u kojoj potonji obuhvaća isti predmet.”

               13

               Prilog II. Sporazumu EZ-Švicarska o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti u članku 1. predviđa:
               „1.   Ugovorne stranke su suglasne, s obzirom na koordinaciju sustava socijalne sigurnosti, međusobno primjenjivati akte Zajednice na koje se upućuje kako su bili na snazi na dan potpisivanja Sporazuma i kako su izmijenjeni odjeljkom A ovog Priloga, ili pravila koja su jednaka takvim aktima.
               2.   Poj[movi] ,država(-e) članica(-e)' sadržan[i] u aktima iz odjeljka A ovog Priloga, podrazumijeva[ju] uključivanje Švicarske pored država koje su obuhvaćene relevantnim aktima Zajednice.”

               14

               Odjeljak A navedenog priloga osobito upućuje na Uredbu br. 1408/71.

               15

               Prilog II. Sporazumu EZ-Švicarska ažuriran je Odlukom br. 1/2012 Zajedničkog odbora uspostavljenog Sporazumom između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, od 31. ožujka 2012. (SL 2012., L 103, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 319.).

               16

               Tako izmijenjen Prilog II., koji je stupio na snagu 1. travnja 2012., uputio je na Uredbu br. 883/2004, ali i na Uredbu br. 1408/71 „prilikom upućivanja na nju u Uredb[i] [br. 883/2004] ili kada se razmatraju primjeri koji su se dogodili u prošlosti.”

            Španjolsko pravo

               17

               Članci 136. i 137. Ley General de la Seguridad Social (Opći zakon o socijalnoj sigurnosti), u pročišćenoj verziji potvrđenoj u Real Decreto Legislativo 1/1994 (Kraljevski zakonodavni dekret 1/1994) od 20. lipnja 1994. (BOE br. 154 od 29. lipnja 1994., str. 20658), kako se primjenjuje na predmet u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: LGSS), određuju, u svrhu socijalne zaštite u slučaju potpune i trajne nesposobnosti za obavljanje uobičajenog zanimanja, doživotnu rentu namijenjenu zaštiti potrebe radnika koji, uslijed bolesti ili nezgode do kojih je došlo na radu ili ne, izgube sposobnost obavljanja svojeg uobičajenog zanimanja, ali su i dalje sposobni obavljati druga zanimanja.

               18

               U skladu s člankom 139. stavkom 2. LGSS‑a:
               „Financijsko davanje za potpunu i trajnu nesposobnost za rad sastoji se od doživotne mirovine koja se iznimno može zamijeniti paušalnim obeštećenjem kad korisnik ima manje od šezdeset godina.
               Radnici kojima je utvrđena potpuna i trajna nesposobnost obavljanja uobičajenog zanimanja primaju mirovinu propisanu u prethodnom stavku, uvećanu za postotak utvrđen na temelju primjenjivog propisa kad je zbog njihove dobi, nedostatka općih ili posebnih sposobnosti i društvenog i profesionalnog okruženja u mjestu njihova boravišta vjerojatno da bi imali poteškoće pri pronalaženju zaposlenja u području različitom od njihova ranijeg uobičajenog zanimanja.
               […]”

               19

               Iz članka 6. stavaka 1. do 3. Real Decreto 1646/1972 para la aplicación de la ley 24/1972, de 21 de junio, en materia de prestaciones del Régimen General de la Seguridad Social (Dekret 1646/1972 o primjeni Zakona 24/1972 od 21. lipnja 1972. o davanjima iz općeg sustava socijalne sigurnosti), od 23. lipnja 1972. (u daljnjem tekstu: Dekret 1646/1972), proizlazi da se mirovina zbog potpune i trajne nesposobnosti obavljanja uobičajenog zanimanja uvećava za dodatak koji iznosi 20 % osnovice za izračun uzete u obzir prilikom utvrđivanja iznosa mirovine (u daljnjem tekstu: dodatak od 20 %), kad radnik ima barem 55 godina.

               20

               Ipak, budući da je temelj tog dodatka pretpostavka da je za osobe u dobi od barem 55 godina osobito teško pronaći zaposlenje u okviru zanimanja različitog od onog koje su obavljale i za koje im je utvrđena potpuna i trajna nesposobnost, navedeni dodatak se, na temelju članka 6. stavka 4. Dekreta 1646/1972, „obustavlja tijekom razdoblja u kojem radnik ima zaposlenje.”

               21

               Nasuprot tomu, primanje mirovine zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad kao takve u skladu je s obavljanjem drugog zanimanja.

               22

               Prema članku 143. stavku 4. LGSS‑a, kad korisnik mirovine zbog potpune i trajne nesposobnosti navrši dob od 65 godina, ta mirovina postaje starosna mirovina. Ta promjena u nazivu ne utječe, međutim, na uvjete primjene tog davanja.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               23

               J. Blanco Marqués, rođen 3. veljače 1943., korisnik je španjolske mirovine zbog potpune i trajne nesposobnosti obavljanja zanimanja električara kvalificiranog za rad u rudniku, koja proizlazi iz neprofesionalne bolesti potvrđene pravosudnom odlukom od 3. lipnja 1998., koja je stupila na snagu 13. siječnja 1998. U svrhu utvrđivanja prava na primanje te mirovine kao i izračuna njezina iznosa uzeti su u obzir samo doprinosi uplaćeni u španjolski sustav socijalne sigurnosti. Budući da je zainteresirana osoba na dan stupanja na snagu te odluke imala više od 55 godina, određen joj je dodatak od 20 %, u skladu s člankom 6. stavcima 1. do 3. Dekreta 1646/1972.

               24

               Kad je navršio 65 godina, J. Blanco Marqués počeo je primati, s učinkom od 1. ožujka 2008., starosnu mirovinu iz švicarskog sustava socijalne sigurnosti. Ta mu je starosna mirovina bila određena uzimajući u obzir samo socijalne doprinose koje je uplaćivao u švicarski obvezni sustav.

               25

               Odlukom od 24. veljače 2015. INSS je ukinuo, računajući od 1. veljače 2015., dodatak od 20 % koji je J. Blanco Marqués primao zbog toga što dodatak nije bio u skladu s primanjem starosne mirovine te je od njega zatražio povrat iznosa od 17340,95 eura, koji odgovara iznosima isplaćenima na temelju navedenog dodatka između 1. veljače 2011. i 31. siječnja 2015. na koje se ne primjenjuje dosjelost.

               26

               J. Blanco Marqués podnio je tužbu protiv te odluke pred Juzgado de lo Social no 1 de Ponferrada (Radni sud br. 1 u Ponferradi, Španjolska). Presudom od 28. rujna 2015. taj je sud poništio navedenu odluku, utvrdivši da dodatak od 20 % nije bio protivan činjenici primanja švicarske starosne mirovine jer, na temelju članka 46.a stavka 3. točke (a) Uredbe br. 1408/71 ili članka 53. stavka 3. točke (a) Uredbe br. 883/2004, nesukladnost može postojati samo kad nacionalno zakonodavstvo predvidi, u tu svrhu, uzimanje u obzir davanja i dohodaka stečenih u inozemstvu. Međutim, takvo pravilo ne postoji u španjolskom pravu.

               27

               INSS se žalio protiv te presude pred Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Vrhovni sud Kastilje i Leona, Španjolska) iznijevši da se, prema sudskoj praksi Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), dodatak od 20 % ukida ne samo u slučaju koji je izričito naveden u članku 6. stavku 4. Dekreta 1646/1972, odnosno kad korisnik ima zaposlenje, već i u slučaju kad potonji prima starosnu mirovinu u drugoj državi članici ili u Švicarskoj, kad se takvom starosnom mirovinom zamjenjuje dohodak od rada.

               28

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Vrhovni sud Kastilje i Leona) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li smatrati da je pravilo nacionalnog prava poput onoga iz članka 6. stavka 4. [Dekreta 1646/1972], u kojem je određeno da se dodatak u visini od 20 % od osnovice u korist korisnika mirovine zbog trajne i potpune profesionalne nesposobnosti za rad starijih od 55 godina ‚neće primjenjivati tijekom razdoblja u kojem je radnik zaposlen’, pravilo o nepreklapanju u smislu članaka 12. [i] 46.a [do] 46.c Uredbe [br. 1408/71] i članaka 5. [i] 53. [do] 55. Uredbe [br. 883/2004], uzimajući u obzir da je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) smatrao da se nespojivost određena tim pravilom ne primjenjuje samo na zaposlenje, nego također i na primanje starosne mirovine?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 46.a stavak 3. točku (a) Uredbe [br. 1408/71] i članak 53. stavak 3. točku (a) Uredbe [br. 883/2004] tumačiti na način da se pravilo o nepreklapanju može primijeniti na sporno davanje i mirovinu iz druge države članice Europske unije ili Švicarske samo kad postoji odredba španjolskog prava sa zakonskom snagom koja izričito određuje nesukladnost davanja za slučaj starosti, invalidnosti i nadživljenja iz španjolskog sustava socijalne sigurnosti s davanjima ili prihodima koje je korisnik stekao u inozemstvu? Ili se, u skladu s člankom 12. Uredbe [br. 1408/71] i člankom 5. Uredbe [br. 883/2004], pravilo o nepreklapanju može primijeniti na mirovine iz druge države članice Europske unije ili Švicarske ako ne postoji izričita zakonska odredba, ali je u nacionalnoj sudskoj praksi usvojeno tumačenje da sporno davanje nije spojivo sa starosnom mirovinom španjolskog prava?

                        3.

                        Ako je odgovor na drugo pitanje takav da se na predmetni slučaj primjenjuje predmetno španjolsko pravilo o nepreklapanju (kako je široko tumačeno u sudskoj praksi), unatoč nepostojanju zakona koji izričito obuhvaća davanja ili primitke stečene u inozemstvu, treba li smatrati da je predmetno davanje jednake prirode kao i starosna mirovina iz švicarskog sustava socijalne sigurnosti ili je različito od nje? Odnosi li se definicija različitih grana socijalnog osiguranja iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. [1408/71] i članka 3. stavka 1. Uredbe [br. 883/2004] na Zajednicu ili treba slijediti definiciju nacionalnog zakonodavstva za svako konkretno davanje? Ako se definicija odnosi na Zajednicu, treba li predmetno davanje smatrati davanjem za slučaj invalidnosti ili davanjem za slučaj nezaposlenosti, uzimajući u obzir to da ono dopunjuje mirovinu zbog trajne i potpune profesionalne nesposobnosti za rad jer osobe starije od 55 godina imaju poteškoća u nalaženju drugog zaposlenja te se taj dodatak prestaje isplaćivati ako je njegov korisnik u radnom odnosu?

                        4.

                        Ako se smatra da oba davanja imaju istu prirodu i s obzirom na to da razdoblja doprinosa u drugoj državi nisu uzeta u obzir za određivanje španjolske mirovine zbog nesposobnosti ni njezina dodatka, treba li razumjeti da se na predmetno davanje primjenjuju pravila o nepreklapanju s obzirom na to da treba smatrati da je njezin iznos neovisan o trajanju razdoblja osiguranja ili boravišta u smislu članka 46.b stavka 2. točke (a) Uredbe [br. 1408/71] i članka 54. stavka 2. točke (a) Uredbe [br. 883/2004]? Može li se primijeniti pravilo o nepreklapanju iako navedeno davanje nije navedeno ni u dijelu D Priloga IV. Uredbi [br. 1408/71] ni u Prilogu IX. Uredbi [br. 883/2004]?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, je li primjenjivo pravilo sadržano u članku 46.a stavku 3. točki (d) Uredbe [br. 1408/71] i članku 53. stavku 3. točki (d) Uredbe [br. 883/2004], u skladu s kojim se davanje španjolskog socijalnog osiguranja može smanjiti samo ‚u okviru iznosa isplaćenih davanja prema zakonodavstvu’ druge države, u ovom slučaju Švicarske?

                        6.

                        Ako se smatra da oba davanja imaju različitu prirodu i s obzirom na to da nije utvrđeno da Švicarska primjenjuje ikakvo pravilo o nepreklapanju, može li se na temelju članka 46.c Uredbe [br. 1408/71] i članka 55. Uredbe [br. 883/2004] sniženje u potpunosti primijeniti na predmetno davanje ili se mora podijeliti razmjerno? Treba li u oba slučaja primijeniti okvir koji proizlazi iz članka 46.a stavka 3. točke (d) Uredbe [br. 1408/71] i članka 53. stavka 3. točke (d) Uredbe [br. 883/2004], u skladu s kojim se davanje španjolskog socijalnog osiguranja može smanjiti samo ‚u okviru iznosa isplaćenih davanja prema zakonodavstvu’ druge države, u ovom slučaju Švicarske?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodna očitovanja

               29

               Budući da se sud koji je uputio zahtjev u svojim prethodnim pitanjima poziva na odredbe Uredbe br. 1408/71 i Uredbe br. 883/2004, valja najprije utvrditi koja se uredba primjenjuje na okolnosti iz glavnog postupka rationae temporis.

               30

               U tom pogledu iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da su odluka kojom se dodjeljuje španjolska mirovina zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad i ona kojom je dodijeljena švicarska starosna mirovina donesene 1998. i 2008. Budući da su te dvije odluke, koje su dovele do predmetnih mirovina, donesene prije stupanja na snagu Uredbe br. 883/2004, u predmetu u glavnom postupku relevantne su samo odredbe Uredbe br. 1408/71.

            Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita čini li španjolsko pravilo iz članka 6. stavka 4. Dekreta 1646/1972, kako ga tumači Tribunal Supremo (Vrhovni sud), na temelju kojeg se dodatak od 20 % obustavlja tijekom razdoblja radnikova zaposlenja ili primanja starosne mirovine, odredbu o smanjenju davanja u smislu članka 12. Uredbe br. 1408/71.

               32

               Najprije valja utvrditi da nacionalni propis, koji propisuje dodatak na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti, poput dodatka od 20 %, potpada pod materijalno područje primjene Uredbe br. 1408/71.

               33

               Naime, prema članku 4. stavku 1. točki (b) ta uredba primjenjuje se na sva „invalidska davanja namijenjena održavanju ili poboljšanju sposobnosti zarađivanja”.

               34

               Nadalje, prema članku 1. točki (t) navedene uredbe, pojmove „davanja” i „mirovine” valja šire tumačiti, tako da znače sva davanja i mirovine, uključujući sve njihove elemente koji se isplaćuju iz javnih fondova, revalorizacijska povećanja i dopunske doplatke.

               35

               Kad je riječ o pojmu „odredba o smanjenju davanja” u smislu članka 12. stavka 2. Uredbe br. 1408/71, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da nacionalno pravilo treba smatrati takvom odredbom ako se izračunom koji se njome propisuje smanjuje iznos mirovine na koji zainteresirana osoba može imati pravo jer je korisnik davanja u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 7. ožujka 2002., Insalaca, C‑107/00, EU:C:2002:147, t. 16. i navedenu sudsku praksu, i od 7. ožujka 2013., van den Booren, C‑127/11, EU:C:2013:140, t. 28.).

               36

               U predmetnom slučaju, iz odluke o prethodnom pitanju proizlazi da se na temelju članka 6. stavka 4. Dekreta 1646/1972, kako ga tumači sudska praksa Tribunal Supremo (Vrhovni sud), dodatak od 20 % obustavlja ne samo kad korisnik prima dohodak od rada, već i kad prima starosnu mirovinu, s obzirom na to da se smatra da se njome zamjenjuje dohodak od rada. Osim toga, na temelju te iste sudske prakse, ne valja razlikovati nacionalne starosne mirovine i mirovine primljene u drugoj državi članici ili Švicarskoj tako da i jedne i druge treba na isti način uzeti u obzir u svrhu primjene te odredbe.

               37

               Iz toga slijedi da valja smatrati da nacionalno pravilo iz glavnog postupka obuhvaća davanja koja zainteresirana osoba prima u drugoj državi članici ili Švicarskoj s obzirom na to da se Švicarska Konfederacija, u svrhu primjene Uredbe br. 1408/71, treba izjednačiti s državom članicom Unije (presuda od 18. studenoga 2010., Xhymshiti, C‑247/09, EU:C:2010:698, t. 31.).

               38

               Nadalje, nesporno je da primjena tog nacionalnog pravila rezultira smanjenjem ukupnog iznosa davanja na koja zainteresirana osoba ima pravo.

               39

               Međutim, Sud je već presudio da nacionalno pravilo koje predviđa da se dodatak na starosnu mirovinu radnika smanjuje za iznos starosne mirovine na koju zainteresirana osoba ima pravo na temelju sustava druge države članice čini odredbu o smanjenju davanja u smislu članka 12. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 (presuda od 22. listopada 1998., Conti, C‑143/97, EU:C:1998:501, t. 30.).

               40

               U tom pogledu, kad je riječ o argumentu koji su istaknuli INSS i TGSS, prema kojem nacionalno pravilo iz glavnog postupka ne potpada pod područje primjene Uredbe br. 1408/71 zato što je njime samo uspostavljeno pravilo o nesukladnosti, Sud je pojasnio da se nacionalne odredbe o smanjenju davanja ne mogu izuzeti od uvjeta i ograničenja primjene koji su određeni Uredbom br. 1408/71 tako da ih se okvalificira kao odredbe za izračun ili pravila o dokazima (vidjeti u tom smislu presude od 22. listopada 1998., Conti, C‑143/97, EU:C:1998:501, t. 24., i od 18. studenoga 1999., Van Coile, C‑442/97, EU:C:1999:560, t. 27.).

               41

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da nacionalna odredba, poput one u glavnom postupku, na temelju koje se dodatak na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad obustavlja za razdoblje tijekom kojeg korisnik te mirovine prima starosnu mirovinu u drugoj državi članici ili u Švicarskoj, čini odredbu o smanjenju davanja u smislu članka 12. stavka 2. Uredbe br. 1408/71.

            Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 46.a stavak 3. točku (a) Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da pojam „zakonodavstvo prve države članice” koji se tamo nalazi valja usko tumačiti ili je u njemu također sadržano njegovo tumačenje koje je izvršio nacionalni vrhovni sud.

               43

               U skladu s tom odredbom „uzimaju se u obzir davanja stečena u skladu sa zakonodavstvom druge države članice ili druga primanja stečena u drugoj državi članici samo ako zakonodavstvo prve države članice predviđa uzimanje u obzir davanja ili primanja stečena u inozemstvu.”

               44

               Nadalje, prema članku 1. točki (j) Uredbe br. 1408/71, pojam „zakonodavstvo” definiran je tako da znači, za svaku državu članicu, zakone i ostale propise te sve druge postojeće ili buduće provedbene mjere koje se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti.

               45

               Međutim, kao što proizlazi iz točke 27. ove presude, iako tekst članka 6. Dekreta 1646/1972 samo propisuje obustavu dodatka od 20 % u slučaju da je korisnik mirovine zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad u radnom odnosu, nacionalni sud protumačio je tu odredbu na način da se obustava koju predviđa odnosi također na slučaj u kojem prima starosnu mirovinu, bez obzira na to isplaćuje li se ta mirovina iz nacionalnog sustava socijalne sigurnosti ili sustava druge države članice ili Švicarske.

               46

               Kad je riječ o tome treba li tumačenje zakonske odredbe od strane vrhovnog suda smatrati zakonodavstvom u smislu članka 1. točke (j) Uredbe br. 1408/71, valja podsjetiti da se doseg zakonskih, regulatornih ili upravnih odredbi treba ocijeniti s obzirom na tumačenje koje daju nacionalni sudovi (presuda od 8. lipnja 1994., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑382/92, EU:C:1994:233, t. 36.).

               47

               Iako se izolirane ili malobrojne sudske presude ne mogu uzeti u obzir, drugo vrijedi za slučaj sudskog tumačenja koje je potvrdio nacionalni vrhovni sud (vidjeti u tom smislu presudu od 9. prosinca 2003., Komisija/Italija, C‑129/00, EU:C:2003:656, t. 32.).

               48

               U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 46.a stavak 3. točku (a) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da pojam „zakonodavstvo prve države članice” koji se tamo nalazi valja razumjeti tako da obuhvaća tumačenje nacionalne zakonske odredbe koje je izvršio nacionalni vrhovni sud.

            Treće pitanje

               49

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li dodatak od 20 % koji je dodijeljen radniku koji prima mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti na temelju španjolskog zakonodavstva i starosnu mirovinu koju je taj isti radnik stekao u Švicarskoj smatrati istovrsnim ili raznovrsnim u smislu Uredbe br. 1408/71.

               50

               Radi pružanja odgovora na to pitanje, valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda davanja iz socijalne sigurnosti moraju smatrati istovrsnima kad su njihov predmet, svrha, osnovica za izračun i uvjeti za dodjelu istovjetni. Nasuprot tomu, same formalne karakteristike ne smiju se smatrati konstitutivnim elementima klasifikacije davanja (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 1983., Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, t. 13.; od 11. kolovoza 1995., Schmidt, C‑98/94, EU:C:1995:273, t. 24. i 31., i od 18. srpnja 2006., De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 25.).

               51

               U predmetnom slučaju, kad je riječ o cilju i svrsi dodatka od 20 %, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je on namijenjen zaštiti posebne kategorije osoba koje su osobito ranjive, odnosno radnika u dobi od 55 do 65 godina, kojima je potvrđena potpuna i trajna nesposobnost za rad i kojima je teško pronaći zaposlenje u okviru zanimanja različitog od onog koje su ranije obavljali.

               52

               U svrhu postizanja tog cilja, tim radnicima dodjeljuje se dodatak na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad, čiji se iznos utvrđuje ovisno o osnovici za izračun uzetoj u obzir prilikom utvrđivanja iznosa te mirovine zbog nesposobnosti za rad.

               53

               Iz prethodno navedenog proizlazi da dodatak od 20 % kao i mirovina zbog potpune i trajne nesposobnosti čiji je on automatski dio imaju sličnosti s davanjima za slučaj starosti zato što su namijenjeni osigurati sredstva za život radnicima kojima je utvrđena potpuna i trajna nesposobnost za obavljanje njihova uobičajena zanimanja i kojima bi, nakon što bi postigli određenu dob, osim toga bilo teško pronaći zaposlenje u području različitom od njihova uobičajenog zanimanja.

               54

               U tom se, nadalje, smislu mirovina zbog potpune i trajne nesposobnosti i dodatak od 20 % razlikuju od davanja za slučaj nezaposlenosti, čija je namjena pokriti rizik vezan uz gubitak prihoda koji radnik pretrpi nakon gubitka svojeg zaposlenja iako je još u mogućnosti raditi (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2006., De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 27.).

               55

               Naime, za razliku od davanja za slučaj nezaposlenosti, čiji je cilj omogućiti zainteresiranoj osobi da ostane na tržištu rada tijekom razdoblja svoje nezaposlenosti, mirovina zbog potpune i trajne nesposobnosti i dodatak od 20 % imaju za cilj osigurati svojem korisniku financijska sredstva koja mu omogućuju zadovoljenje potreba tijekom razdoblja od utvrđenja potpune i trajne nesposobnosti za rad, do kojeg je došlo nakon navršene dobi od 55 godina, do dobi kojom se stječe pravo na odlazak u mirovinu.

               56

               Stoga u slučaju kad korisnik mirovine zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad uspije ponovno ući na tržište rada putem zaposlenja različitog od onog koje je ranije obavljao, ostaje mu zajamčena dodjela mirovine zbog potpune i trajne nesposobnosti kao takve te se obustavlja samo dodatak od 20 % zbog obavljanja tog novog zaposlenja koje mu omogućava da nadoknadi dio nedostajućih profesionalnih prihoda.

               57

               Posljedično tomu, obustava dodatka od 20 % namijenjena je samo prilagodbi uvjeta za dodjelu mirovine zbog potpune i trajne nesposobnosti korisnikovoj situaciji te stoga ne može to davanje učiniti različitim od onog utvrđenog u točki 53. ove presude.

               58

               Taj je zaključak potkrijepljen okolnošću da španjolsko zakonodavstvo, u teoriji, uslijed navršavanja dobi kojom se stječe pravo na odlazak u mirovinu, izjednačuje mirovinu zbog trajne nesposobnosti i starosnu mirovinu.

               59

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud već presudio da kad radnik prima davanja za slučaj invalidnosti pretvorena u starosnu mirovinu na temelju zakonodavstva države članice i davanja za slučaj invalidnosti koja još nisu pretvorena u starosnu mirovinu na temelju zakonodavstva druge države članice, starosnu mirovinu i davanja za slučaj invalidnosti valja smatrati istovjetnima (presude od 2. srpnja 1981., Celestre i dr., 116/80, 117/80 i 119/80 do 121/80, EU:C:1981:159, t. 11. i navedena sudska praksa, te presuda od 18. travnja 1989., Di Felice, 128/88, EU:C:1989:153, t. 13.).

               60

               Iz toga proizlazi da dodatak od 20 % dodijeljen radniku koji prima mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad na temelju španjolskog zakonodavstva i starosnu mirovinu koju je taj isti radnik stekao u Švicarskoj valja smatrati istovjetnima, i to kako tijekom razdoblja od utvrđenja potpune i trajne nesposobnosti za rad od navršene dobi od 55 godina do navršavanja dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu tako i od navršavanja dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu.

               61

               Na treće pitanje stoga valja odgovoriti na način da dodatak na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad dodijeljen radniku na temelju zakonodavstva države članice, poput onog u glavnom postupku, i starosnu mirovinu koju je taj isti radnik stekao u Švicarskoj valja smatrati istovjetnima u smislu Uredbe br. 1408/71.

            Četvrto i peto pitanje

               62

               Svojim četvrtim i petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita koje konkretne odredbe Uredbe br. 1408/71 u području preklapanja istovrsnih davanja treba primijeniti u slučaju da dva predmetna davanja treba smatrati istovrsnima.

               63

               U tom pogledu valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 12. stavkom 2. Uredbe br. 1408/71, zakonske odredbe države članice o sprečavanju preklapanja, ako nije drugačije određeno u toj uredbi, mogu primijeniti na osobe koje primaju davanje na teret te države članice kad mogu primati druga davanja iz socijalne sigurnosti, i to iako su ta davanja stečena na temelju zakonodavstva druge države članice (presude od 7. ožujka 2002., Insalaca, C‑107/00, EU:C:2002:147, t. 22., i od 7. ožujka 2013., van den Booren, C‑127/11, EU:C:2013:140, t. 29.).

               64

               Kad je riječ o konkretnim odredbama koje se primjenjuju na davanja za slučaj invalidnosti, starosti ili nadživljenja, članak 46.b stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1408/71 određuje da se odredbe o sprečavanju preklapanja predviđene nacionalnim zakonodavstvom primjenjuju na davanje izračunato u skladu s člankom 46. stavkom 1. točkom (a) podtočkom (i) te uredbe samo kada su ispunjena dva kumulativna uvjeta, odnosno kad, kao prvo, iznos davanja ne ovisi o dužini navršenog razdoblja osiguranja ili boravišta i, kao drugo, radi se o davanju na koje se odnosi Prilog IV. dio D navedene uredbe.

               65

               U predmetnom slučaju iz elemenata priloženih spisu kojim raspolaže Sud proizlazi da davanja iz glavnog postupka ispunjavaju kriterij iz članka 46. stavka 1. točke (a) podtočke (i) Uredbe br. 1408/71 jer su dvije mirovine izračunale odgovarajuće nacionalne ustanove samo na temelju zakonskih odredbi koje primjenjuju a da pritom nije bilo potrebno upotrijebiti mehanizam zbrajanja ili razmjernog izračuna.

               66

               Kad je riječ o dvama kumulativnim uvjetima, iako stranke koje su podnijele pisana očitovanja nisu suglasne o pitanju ovisi li iznos dodatka od 20 % o obuhvaćenom razdoblju osiguranja, tako da sud koji je uputio zahtjev treba izvršiti provjeru u tom pogledu, ipak je nesporno da davanje te vrste nije izričito predviđeno Prilogom IV. dijelom D Uredbe br. 1408/71.

               67

               S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto i peto pitanje valja odgovoriti tako da članak 46.b stavak 2. točku (a) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da se nacionalno pravilo o sprečavanju preklapanja, poput onog koje proizlazi iz članka 6. Dekreta 1646/1972, ne primjenjuje na davanje izračunato u skladu s člankom 46. stavkom 1. točkom (a) podtočkom (i) navedene uredbe kad to davanje nije obuhvaćeno Prilogom IV. dijelom D navedene uredbe.

            Šesto pitanje

               68

               Uzimajući u obzir odgovor na četvrto i peto pitanje, nije potrebno odgovoriti na šesto pitanje.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Nacionalna odredba, poput one u glavnom postupku, na temelju koje se dodatak na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad obustavlja za razdoblje tijekom kojeg korisnik te mirovine prima starosnu mirovinu u drugoj državi članici ili u Švicarskoj, čini odredbu o smanjenju davanja u smislu članka 12. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koje se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 592/2008 od 17. lipnja 2008.

                           2.

                           Članak 46.a stavak 3. točku (a) Uredbe br. 1408/71, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom br. 118/97, kako je izmijenjena Uredbom br. 592/2008, treba tumačiti na način da pojam „zakonodavstvo prve države članice” valja razumjeti tako da obuhvaća tumačenje nacionalne zakonske odredbe koje je izvršio nacionalni vrhovni sud.

                           3.

                           Dodatak na mirovinu zbog potpune i trajne nesposobnosti za rad dodijeljen radniku na temelju zakonodavstva države članice, poput onog u glavnom postupku, i starosnu mirovinu koju je taj isti radnik stekao u Švicarskoj valja smatrati istovjetnima u smislu Uredbe br. 1408/71, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom br. 118/97, kako je izmijenjena Uredbom br. 592/2008.

                           4.

                           Članak 46.b stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1408/71, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom br. 118/97, kako je izmijenjena Uredbom br. 592/2008, treba tumačiti na način da se nacionalno pravilo o sprečavanju preklapanja, poput onog koje proizlazi iz članka 6. Dekreta 1646/1972 para la aplicación de la ley 24/1972, de 21 de junio, en materia de prestaciones del Régimen General de la Seguridad Social (Dekret 1646/1972 o primjeni Zakona 24/1972, od 21. lipnja 1972., o davanjima iz općeg sustava socijalne sigurnosti), od 23. lipnja 1972., ne primjenjuje na davanje izračunato u skladu s člankom 46. stavkom 1. točkom (a) podtočkom (i) navedene uredbe kad to davanje nije obuhvaćeno Prilogom IV. dijelom D iste uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 15. ožujka 2018.#Hermann Bock GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije Push and Ready – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [sada članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001].#Predmet T-279/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. ožujka 2018.#SSP Europe GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije SECURE DATA SPACE – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [sada članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001].#Predmet T-205/17.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 20. ožujka 2018.#Kazneni postupak protiv Luce Mencija.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Bergamo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Neplaćanje dugovanog PDV‑a – Sankcije – Nacionalno zakonodavstvo koje za iste radnje predviđa upravnu i kaznenu sankciju – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 50. – Načelo ne bis in idem – Kaznena narav upravne sankcije – Postojanje istog kažnjivog djela – Članak 52. stavak 1. – Ograničenje načela ne bis in idem – Pretpostavke.#Predmet C-524/15.

text:
       PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
   20. ožujka 2018. (
         *1
      ) (
         i
      )
   „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Neplaćanje dugovanog PDV‑a – Sankcije – Nacionalno zakonodavstvo koje za iste radnje predviđa upravnu i kaznenu sankciju – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 50. – Načelo ne bis in idem – Kaznena narav upravne sankcije – Postojanje istog kažnjivog djela – Članak 52. stavak 1. – Ograničenje načela ne bis in idem – Pretpostavke”
   U predmetu C‑524/15,
   povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Bergamo (Sud u Bergamu, Italija), odlukom od 16. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 1. listopada 2015., u kaznenom postupku protiv

      Luce Mencija,

   uz sudjelovanje

      Procura della Repubblica,

   SUD (veliko vijeće),
   u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, T. von Danwitz (izvjestitelj), A. Rosas i E. Levits, predsjednici vijeća, E. Juhász, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, S. Rodin, F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos i E. Regan, suci,
   nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
   tajnik: V. Giacobblo‑Peyronnel, zatim R. Schiano, administrator,
   uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. rujna 2016.,
   uzimajući u obzir rješenje o ponovnom otvaranju usmenog postupka od 25. siječnja 2017. i nakon rasprave održane 30. svibnja 2017.,
   uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

            –

            za L. Mencija, G. Broglio, V. Meanti i I. Dioli, avvocati,

            –

            za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Galluzzo, avvocato dello Stato,

            –

            za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

            –

            za njemačku vladu, T. Henze i D. Klebs, u svojstvu agenata,

            –

            za Irsku, u početku E. Creedon, zatim M. Browne, G. Hodge i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Gray, barrister,

            –

            za francusku vladu, D. Colas, G. de Bergues, F.-X. Bréchot, S. Ghiandoni i E. de Moustier, u svojstvu agenata,

            –

            za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

            –

            za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

            –

            za Europsku komisiju, H. Krämer, M. Owsiany‑Hornung i F. Tomat, u svojstvu agenata,

      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. rujna 2017.,
   donosi sljedeću

      Presudu

            1

            Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) u vezi s člankom 4. Protokola br. 7 uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanu u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP).

            2

            Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv Luce Mencija zbog kaznenih djela iz područja poreza na dodanu vrijednost (PDV).

      Pravni okvir

         EKLJP

            3

            Članak 4. Protokola br. 7 uz EKLJP, naslovljen „Pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen u istoj stvari”, određuje:
            „1.   Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države.
            2.   Odredbe prethodnoga stavka ne sprječavaju ponovno razmatranje slučaja u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom dotične države ako postoje dokazi o novim ili novootkrivenim činjenicama, ili ako je u prethodnom postupku došlo do bitnih povreda koje su mogle utjecati na rješenje slučaja.
            3.   Ovaj se članak ne može derogirati na temelju članka 15. Konvencije.”

         Pravo Unije

            4

            Članak 2. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), određuje transakcije koje se oporezuju PDV‑om.

            5

            U skladu s člankom 273. te direktive:
            „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštivanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.”

         Talijansko pravo

            6

            Članak 13. stavak 1. Decreto legislativo n. 471 – Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (Zakonodavna uredba br. 471 o reformi nekaznenih poreznih sankcija u području izravnih poreza, poreza na dodanu vrijednost i ubiranja poreza, u skladu s člankom 3. stavkom 133. točkom (q) Zakona br. 662 od 23. prosinca 1996.), od 18. prosinca 1997. (redovni dodatak GURI‑ju br. 5 od 8. siječnja 1998.), u tekstu koji je bio na snazi u vrijeme kad su se dogodile činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 471/97), glasio je kako slijedi:
            „Svaka osoba koja u propisanim rokovima u cijelosti ili djelomično ne isplati predujmove, periodična plaćanja, izjednačene ili izravnane iznose poreza koji proizlaze iz prijave, pri čemu se u tim primjerima odbija iznos periodičnih plaćanja i predujmova, čak i ako oni nisu bili plaćeni, podliježe upravnoj kazni u visini od 30 % svakog neplaćenog iznosa čak i kada se, nakon ispravka materijalnih pogrešaka ili izračuna koji su ustanovljeni prilikom kontrole godišnje prijave, utvrdi da je porez viši ili da je višak koji se može odbiti niži. […]”

            7

            Članak 10.bis stavak 1. Decreto legislativo n. 74 – Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell'articolo 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (Zakonodavna uredba br. 74 o novim pravilima za kaznena djela u području poreza na prihode i poreza na dodanu vrijednost na temelju članka 9. Zakona od 25. lipnja 1999., br. 205), od 10. ožujka 2000. (GURI br. 76 od 31. ožujka 2000., str. 4.), u tekstu koji je bio na snazi u vrijeme kad su se dogodile činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 74/2000), određivao je:
            „Osoba koja u roku za podnošenje godišnje porezne prijave poreznog platca ne plati porez po odbitku dugovan na temelju te prijave ili potvrde izdane poreznim platcima kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od šest mjeseci do dvije godine ako je taj iznos veći od pedeset tisuća eura za svako porezno razdoblje.”

            8

            U članku 10.ter stavku 1. te zakonodavne uredbe, naslovljenom „Neplaćanje PDV‑a”, u tekstu koji je bio na snazi u vrijeme kad su se dogodile činjenice iz glavnog postupka, navodilo se:
            „Odredba iz članka 10.bis se u okviru u njoj predviđenih granica primjenjuje i na svaku osobu koja ne plati porez na dodanu vrijednost koji duguje na temelju godišnje prijave unutar propisanog roka utvrđenog za plaćanje predujma koji se odnosi na naredno porezno razdoblje.”

            9

            Članak 20. te zakonodavne uredbe, naslovljen „Odnos između kaznenog i poreznog postupka”, u stavku 1. previđa:
            „Upravni postupak porezne kontrole radi utvrđivanja iznosa koji treba biti naplaćen te postupak pred poreznim sudom ne mogu se prekinuti za vrijeme trajanja kaznenog postupka čiji su predmet iste radnje ili radnje čije utvrđivanje je neophodno za okončanje postupka.”

            10

            Članak 21. iste zakonodavne uredbe, naslovljen „Upravne sankcije za kažnjiva djela koja se smatraju dijelom kaznenog prava”, u stavcima 1. i 2. određuje:
            „1.   Nadležno upravno tijelo u svakom slučaju izriče upravne sankcije za porezna kaznena djela upisana u registar kaznenih djela.
            2.   Te sankcije ne mogu se izvršiti protiv osoba koje nisu navedene u članku 19. stavku 2., osim u slučaju ako je kazneni postupak okončan odlukom o obustavi postupka ili neopozivom oslobađajućom odlukom ili odlukom kojom se odustaje od progona, formuliranom na način da se isključuje kažnjivost radnje kao kaznenog djela. U potonjem slučaju rokovi za naplatu teku od dana kad nadležnom upravnom tijelu bude dostavljena odluka o obustavi postupka, oslobađajuća odluka ili odluka kojom se odustaje od progona. Dostavu obavlja tajništvo suda koji je donio odluku.”

      Glavni postupak i prethodno pitanje

            11

            Protiv L. Mencija vodio se upravni postupak u kojemu mu se stavljalo na teret da je kao vlasnik istoimenog obrta propustio u zakonom propisanim rokovima platiti PDV na temelju godišnje prijave za poreznu godinu 2011. u ukupnom iznosu od 282495,76 eura.

            12

            Taj je postupak doveo do odluke Amministrazione Finanziaria (Porezna uprava, Italija) kojom je to upravno tijelo L. Menciju naložilo plaćanje dugovanog iznosa PDV‑a te mu je na temelju članka 13. stavka 1. Zakonodavne uredbe br. 471/97 izreklo upravnu sankciju u iznosu od 84748,74 eura, što čini 30 % poreznog dugovanja. Ta odluka postala je konačna. Nakon što je prihvaćen zahtjev L. Mencija za obročno plaćanje, on je izvršio plaćanje prvih dospjelih iznosa.

            13

            Nakon konačnog zatvaranja tog upravnog postupka, protiv L. Mencija je zbog istih radnji pokrenut kazneni postupak pred Tribunale di Bergamo (Sud u Bergamu, Italija) na temelju optužnog prijedloga koji je podnijela Procura della Repubblica (Državno odvjetništvo, Italija) s obrazloženjem da navedeno propuštanje plaćanja PDV‑a ima obilježja kaznenog djela propisanog i kažnjivog prema članku 10.bis stavku 1. i članku 10.ter stavku 1. Zakonodavne uredbe br. 74/2000.

            14

            Sud koji je uputio zahtjev navodi da se prema odredbama Zakonodavne uredbe br. 74/2000 kazneni i upravni postupak provode neovisno, a u nadležnosti su sudskih odnosno upravnih tijela. Nijedan od tih dvaju postupaka nije moguće prekinuti kako bi se sačekao ishod drugog postupka.

            15

            Taj sud dodaje da članak 21. stavak 2. navedene zakonodavne uredbe – prema kojem se upravne sankcije za porezna kažnjiva djela koje je izreklo nadležno upravno tijelo ne mogu izvršiti osim ako je kazneni postupak konačno okončan odlukom o obustavi postupka, oslobađajućom odlukom ili odlukom kojom se odustaje od progona, isključujući kažnjivost radnje kao kaznenog djela – ne priječi da se protiv osobe kao što je L. Menci vodi kazneni progon nakon što joj je konačno izrečena upravna sankcija.

            16

            U tim je okolnostima Tribunale di Bergamo (Sud u Bergamu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Protivi li se odredbi članka 50. [Povelje], tumačenoj u svjetlu članka 4. Protokola br. 7 uz [EKLJP] i s njime povezane sudske prakse Europskog suda za ljudska prava, mogućnost vođenja kaznenog postupka predmet kojega je radnja (neplaćanje PDV‑a) za koju je okrivljeniku već izrečena konačna upravna sankcija?”

      O prethodnom pitanju

            17

            Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u bitnome pita treba li članak 50. Povelje u vezi s člankom 4. Protokola br. 7 uz EKLJP tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg je protiv osobe moguće pokrenuti kazneni progon zbog propuštanja plaćanja dugovanog PDV‑a u zakonskim rokovima, iako je toj osobi za iste radnje već izrečena konačna upravna sankcija.

            18

            Uvodno valja podsjetiti da, kada je riječ o PDV‑u, među ostalim iz članaka 2. i 273. Direktive 2006/112 u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a proizlazi da države članice imaju obvezu poduzimati sve zakonodavne i upravne mjere koje mogu osigurati cjelovitu naplatu dugovanog PDV‑a na svojim državnim područjima te suzbijati prijevare (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

            19

            Nadalje, članak 325. UFEU‑a obvezuje države članice na borbu protiv nezakonitih djelovanja koja su usmjerena protiv financijskih interesa Europske unije putem učinkovitih i odvraćajućih mjera te, posebno, na poduzimanje istih mjera radi suzbijanja prijevara usmjerenih protiv financijskih interesa Unije kao što su mjere koje one poduzimaju radi suzbijanja prijevara usmjerenih protiv svojih vlastitih financijskih interesa. Financijski interesi Unije uključuju među ostalim i prihode od PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B., C‑42/17, EU:C:2017:936, t. 30. i 31. te navedenu sudsku praksu).

            20

            Kako bi se osigurala naplata svih navedenih prihoda i na taj način zaštitili financijski interesi Unije, države članice raspolažu slobodom izbora primjenjivih sankcija, koje mogu biti u obliku upravnih sankcija, kaznenih sankcija ili kombinacije tih dviju sankcija. Međutim, kaznene sankcije mogu biti nužne kako bi se na učinkovit i odvraćajući način borilo protiv određenih slučajeva teških prijevara vezanih uz PDV (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B., C‑42/17, EU:C:2017:936, t. 33. i 34.).

            21

            Budući da im je cilj osiguravanje uredne naplate PDV‑a i suzbijanje prijevara, upravne sankcije koje izriču nacionalna porezna tijela i kazneni postupci koji se pokreću za kaznena djela u području PDV‑a, poput onih iz glavnog postupka, predstavljaju provedbu članaka 2. i 273. Direktive 2006/112 kao i članka 325. UFEU‑a te stoga i prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 27., te od 5. travnja 2017., Orsi i Baldetti, C‑217/15 i C‑350/15, EU:C:2017:264, t. 16.). Te sankcije moraju dakle poštovati temeljno pravo zajamčeno člankom 50. Povelje.

            22

            Nadalje, iako temeljna prava iz EKLJP‑a kao opća načela predstavljaju dio pravnog poretka Unije, što potvrđuje i članak 6. stavak 3. UEU‑a, te iako članak 52. stavak 3. Povelje određuje da u njoj sadržana prava koja odgovaraju pravima sadržanima u EKLJP‑u imaju jednako značenje i opseg primjene kao i ona iz spomenute konvencije, navedena konvencija nije pravni instrument koji formalno predstavlja dio pravnog poretka Unije jer joj Unija nije pristupila (presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 44. i od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 45. i navedena sudska praksa).

            23

            Objašnjenja koja se odnose na članak 52. Povelje navode da je namjena stavka 3. tog članka osiguranje potrebne sukladnosti između Povelje i EKLJP‑a, „bez štetnog učinka na autonomiju prava Unije i Suda Europske unije” (presude od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 47., i od 14. rujna 2017., K., C‑18/16, EU:C:2017:680, t. 50. i navedena sudska praksa).

            24

            Prema tomu, postavljeno pitanje treba ispitati s obzirom na temeljna prava zajamčena Poveljom i posebno njezin članak 50. (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2017., Orsi i Baldetti, C‑217/15 i C‑350/15, EU:C:2017:264, t. 15. i navedenu sudsku praksu).

            25

            Članak 50. Povelje određuje da se „[n]ikome […] ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom”. Stoga načelo ne bis in idem zabranjuje kumuliranje kako progona tako i sankcija kaznene naravi u smislu tog članka za iste radnje i protiv iste osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 34.).

         Kaznena narav progona i sankcija

            26

            Kada je riječ o ocjeni kaznene naravi progona i sankcija poput onih iz glavnog postupka, valja podsjetiti da su prema sudskoj praksi Suda mjerodavna tri kriterija. Prvi kriterij je pravna kvalifikacija kažnjivog djela prema nacionalnom pravu, drugi je sama narav djela, a treći je stupanj težine kazne kojoj dotična osoba može biti izložena (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2012., Bonda, C‑489/10, EU:C:2012:319, t. 37., i od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 35.).

            27

            Iako je sud koji je uputio zahtjev nadležan u kontekstu tih kriterija ocijeniti imaju li kazneni i upravni progon i sankcije iz glavnog postupka kaznenu narav u smislu članka 50. Povelje, Sud može odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku dati pojašnjenja koja će taj sud usmjeriti u njegovu tumačenju (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2014., Mahdi, C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, t. 79. i navedenu sudsku praksu).

            28

            U konkretnom slučaju treba ponajprije reći da kaznena kvalifikacija, u kontekstu kriterija na koje se podsjeća u točki 26. ove presude, kaznenog progona iz glavnog postupka i sankcija do kojih on može dovesti, nije sporna. Naprotiv, postavlja se pitanje imaju li upravni postupak koji se vodio protiv L. Mencija i konačna upravna sankcija koja mu je izrečena po provođenju tog postupka, kaznenu narav u smislu članka 50. Povelje.

            29

            U tom smislu, kada je riječ o prvom kriteriju na koji se podsjeća u točki 26. ove presude, iz spisa kojim Sud raspolaže razvidno je da se postupak koji je doveo do izricanja navedene sankcije, u nacionalnom pravu kvalificira kao upravni postupak.

            30

            Međutim, primjena članka 50. Povelje nije ograničena samo na progon i sankcije koje nacionalno pravo kvalificira kao „kaznene”, nego obuhvaća – neovisno o samoj kvalifikaciji u unutarnjem pravu – i progon te sankcije za koje treba smatrati da imaju kaznenu narav na temelju druga dva kriterija iz navedene točke 26.

            31

            Kada je riječ o drugom kriteriju koji se tiče same naravi kažnjivog djela, on podrazumijeva provjeru ima li sporna sankcija, među ostalim, represivnu svrhu (vidjeti presudu od 5. lipnja 2012., Bonda, C‑489/10, EU:C:2012:319, t. 39.). Iz toga slijedi da sankcija čija je svrha represivna ima kaznenu narav u smislu članka 50. Povelje, a sama činjenica da usto ima i preventivnu svrhu ne može joj oduzeti svojstvo kaznene sankcije. Naime, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 113. svojeg mišljenja, u samoj je prirodi kaznenih sankcija da im je cilj kako represija tako i prevencija od nezakonitih postupanja. Naprotiv, mjera kojom se samo popravlja šteta prouzročena pojedinim kažnjivim djelom nije kaznene naravi.

            32

            U konkretnom slučaju, članak 13. stavak 1. Zakonodavne uredbe br. 471/97 predviđa da se u slučaju propuštanja plaćanja dugovanog PDV‑a izriče upravna sankcija koja se pridodaje uz iznose PDV‑a koje je porezni obveznik dužan platiti. Bez obzira na to što se ta sankcija smanjuje, kako to navodi talijanska vlada u svojim pisanim očitovanjima, ako se porez stvarno plati u određenom roku od neizvršenja plaćanja, činjenica je da se tom sankcijom kažnjava zakašnjelo plaćanje dugovanog PDV‑a. Slijedi dakle, a to se uostalom poklapa i s ocjenom suda koji je uputio zahtjev, da ta ista sankcija ima represivnu svrhu, što je karakteristika sankcije kaznene naravi u smislu članka 50. Povelje.

            33

            Što se tiče trećeg kriterija, treba reći da upravna sankcija iz glavnog postupka sukladno članku 13. stavku 1. Zakonodavne uredbe br. 471/97 ima oblik novčane kazne od 30 % iznosa dugovanog PDV‑a koja se pridodaje uz plaćanje tog poreza i predstavlja, što među strankama iz glavnog postupka nije sporno, visok stupanj strogosti, što može ići u prilog analizi da je ta sankcija kaznene naravi u smislu članka 50. Povelje, no na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

         Postojanje istog kažnjivog djela

            34

            Iz samog teksta članka 50. Povelje proizlazi da on zabranjuje ponovno suđenje u kaznenom postupku istoj osobi ili ponovno kažnjavanje u kaznenom postupku iste osobe za isto kazneno djelo (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2017., Orsi i Baldetti, C‑217/15 i C‑350/15, EU:C:2017:264, t. 18.). Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, različiti progoni i sankcije iz glavnog postupka odnose se na istu osobu, odnosno na L. Mencija.

            35

            Prema sudskoj praksi Suda, mjerodavni kriterij za ocjenjivanje postojanja istog kaznenog djela jest kriterij jednakosti materijalnih činjenica, shvaćen kao postojanje niza međusobno neraskidivo povezanih konkretnih okolnosti koje su dovele do konačnog oslobađanja ili osuđivanja određene osobe (vidjeti po analogiji presude od 18. srpnja 2007., Kraaijenbrink, C‑367/05, EU:C:2007:444, t. 26. i navedenu sudsku praksu, i od 16. studenoga 2010., Mantello, C‑261/09, EU:C:2010:683, t. 39. i 40.). Članak 50. Povelje zabranjuje dakle da se za iste radnje izrekne više sankcija kaznene naravi u različitim postupcima vođenima u tu svrhu.

            36

            Nadalje, pravna kvalifikacija radnji u nacionalnom pravu i zaštićeni pravni interes nisu relevantni za utvrđivanje postojanja istog kaznenog djela jer se opseg zaštite priznate člankom 50. Povelje ne smije razlikovati ovisno od pojedine države članice.

            37

            U konkretnom slučaju, iz navoda u odluci kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku razvidno je da je L. Menciju konačno izrečena upravna sankcija kaznene naravi zato što je u zakonom propisanim rokovima propustio platiti PDV na temelju godišnje prijave za poreznu godinu 2011., kao i da se kazneni progon iz glavnog postupka vodi zbog tog istog propuštanja.

            38

            Iako, kao što to navodi talijanska vlada u svojim pisanim očitovanjima, izricanje kaznene sankcije po provođenju kaznenog progona poput onog iz glavnog postupka zahtijeva, za razliku od navedene upravne sankcije kaznene naravi, postojanje subjektivnog elementa, treba međutim reći da okolnost, da izricanje navedene kaznene sankcije ovisi o dodatnom konstitutivnom elementu u odnosu na upravnu sankciju kaznene naravi, ne može sama po sebi dovesti u pitanje jednakost predmetnih materijalnih radnji. Podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev, čini se dakle da je predmet upravne sankcije kaznene naravi i kaznenog progona iz glavnog postupka isto kažnjivo djelo.

            39

            U tim okolnostima slijedi da nacionalni propis iz glavnog postupka omogućava pokretanje kaznenog postupka protiv osobe, konkretno L. Mencija, zbog kaznenog djela propuštanja plaćanja dugovanog PDV‑a na temelju prijave za jednu poreznu godinu nakon što je toj istoj osobi za iste radnje izrečena konačna upravna sankcija kaznene naravi u smislu članka 50. Povelje. Međutim, takvo kumuliranje progona i sankcija predstavlja ograničenje temeljnog prava zajamčenog tim člankom.

         Opravdanost ograničenja prava zajamčenog člankom 50. Povelje

            40

            Treba podsjetiti da je Sud u presudi od 27. svibnja 2014., Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 55. i 56.), zaključio da ograničenje načela ne bis in idem zajamčenog člankom 50. Povelje može biti opravdano na temelju njezina članka 52. stavka 1.

            41

            Sukladno prvoj rečenici članka 52. stavka 1. Povelje svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih tom poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. U skladu s drugom rečenicom te odredbe, podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja tih prava i sloboda moguća su samo ako su nužna i ako zaista odgovaraju ciljevima u općem interesu koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

            42

            U konkretnom je slučaju nesporno da je mogućnost kumuliranja kaznenog progona i sankcija te upravnog progona i sankcija kaznene naravi predviđeno zakonom.

            43

            Nadalje, nacionalni propis kao što je onaj iz glavnog postupka poštuje bit članka 50. Povelje jer, prema navodima iz spisa kojim Sud raspolaže, takvo kumuliranje progona i sankcija dopušta samo pod taksativno određenim uvjetima, čime se osigurava da pravo zajamčeno navedenim člankom 50. neće kao takvo biti dovedeno u pitanje.

            44

            Kada je riječ o pitanju odgovara li ograničavanje načela ne bis in idem koje proizlazi iz nacionalnog propisa kao što je onaj iz glavnog postupka cilju u općem interesu, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je cilj tog propisa osigurati cjelovitu naplatu dugovanog PDV‑a. Imajući u vidu važnost koju sudska praksa Suda u svrhu postizanja tog cilja pridaje suzbijanju kaznenih djela u području PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B., C‑42/17, EU:C:2017:936, t. 34. i navedenu sudsku praksu), kumuliranje progona i sankcija kaznene naravi može biti opravdano ako se ti progoni i sankcije, radi postizanja takvog cilja, tiču komplementarnih ciljeva čiji su predmet eventualno različiti aspekti istog konkretnog protupravnog postupanja, a na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

            45

            U tom smislu, kada je riječ o kaznenim djelima u pogledu PDV‑a, čini se opravdanim da država članica želi, s jedne strane, obeshrabriti i suzbiti svako namjerno ili nenamjerno kršenje pravila o prijavi i naplati PDV‑a izricanjem upravnih sankcija, po potrebi određenih u paušalnom iznosu, i, s druge strane, obeshrabriti i suzbiti ozbiljne povrede tih pravila koje su posebno štetne za društvo te opravdavaju donošenje strožih kaznenih sankcija.

            46

            Kada je riječ o pridržavanju načela proporcionalnosti, ono zahtijeva da kumuliranje progona i sankcija predviđeno nacionalnim propisom poput onog iz glavnog postupka, ne prelazi granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje legitimnih ciljeva kojima taj propis teži, s time da, ako postoji izbor između više prikladnih mjera, treba izabrati manje ograničavajuću, a uzrokovane nepovoljnosti ne smiju biti neproporcionalne u odnosu na ciljeve koje se želi postići (vidjeti u tom smislu presude od 25. veljače 2010., Müller Fleisch, C‑562/08, EU:C:2010:93, t. 43.; od 9. ožujka 2010., ERG i dr., C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127, t. 86., i od 19. listopada 2016., EL‑EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, t. 37. i 39. te navedenu sudsku praksu).

            47

            U tom smislu valja podsjetiti da prema sudskoj praksi navedenoj u točki 20. ove presude države članice imaju slobodu izbora primjenjivih sankcija u svrhu osiguravanja cjelovite naplate prihoda iz PDV‑a. Budući da u tom području nije provedeno usklađivanje prava Unije, države članice imaju pravo predvidjeti bilo režim po kojem kažnjiva djela u području PDV‑a mogu biti predmet progona ili sankcija samo jednom, bilo režim koji dopušta kumuliranje progona i sankcija. U tim okolnostima proporcionalnost nacionalnog propisa poput onog iz glavnog postupka ne može biti dovedena u sumnju samo zbog činjenice da je konkretna država članica odlučila predvidjeti mogućnost takvog kumuliranja, i to pod cijenu da se ta država članica ostavi bez te slobode izbora.

            48

            U tom kontekstu, treba reći da je nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka kojim se predviđa takva mogućnost kumuliranja prikladan za ostvarivanje cilja spomenutog u točki 44. ove presude.

            49

            Što se tiče krajnje nužnosti, nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka mora prije svega predviđati jasna i precizna pravila koja pravnom subjektu omogućuju da predvidi koje radnje i propuštanja mogu biti predmet takvog kumuliranja progona i sankcija.

            50

            U konkretnom slučaju, kako proizlazi iz informacija u spisu kojim Sud raspolaže, nacionalni propis iz glavnog postupka, posebno članak 13. stavak 1. Zakonodavne uredbe br. 471/97, predviđa uvjete pod kojima propuštanje plaćanja dugovanog PDV‑a u zakonskim rokovima može rezultirati izricanjem upravne sankcije kaznene naravi. Sukladno navedenom članku 13. stavku 1. i pod uvjetima iz članka 10.bis stavka 1. i članka 10.ter stavka 1. Zakonodavne uredbe br. 74/2000, za takvo se propuštanje također može, ako je vezano uz godišnju poreznu prijavu za iznos PDV‑a veći od pedeset tisuća eura, izreći kazna zatvora od šest mjeseci do dvije godine.

            51

            Slijedi dakle, podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev, da nacionalni propis iz glavnog postupka jasno i precizno predviđa pod kojim okolnostima propuštanje plaćanja dugovanog PDV‑a može biti predmet kumuliranja progona i sankcija kaznene naravi.

            52

            Nadalje, nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka mora osigurati da teret koji za konkretne osobe nastaje zbog takvog kumuliranja bude ograničen samo na ono što je krajnje nužno za postizanje cilja spomenutog u točki 44. ove presude.

            53

            Što se tiče, s jedne strane, kumuliranja postupaka kaznene naravi koji se, sudeći po informacijama iz spisa, vode neovisno, zahtjev na koji se podsjeća u prethodnoj točki podrazumijeva postojanje pravila za osiguravanje koordinacije kako bi se dodatni teret koji zbog takvog kumuliranja nastaje za dotične osobe sveo na ono što je krajnje nužno.

            54

            U konkretnom slučaju, iako nacionalni propis iz glavnog postupka omogućava pokretanje kaznenog progona čak i nakon izricanja upravne sankcije kaznene naravi kojim se konačno okončava upravni postupak, iz informacija u spisu, sažeto prikazanih u točki 50. ove presude, proizlazi da taj propis ograničava kazneni progon samo na kaznena djela koja imaju određenu težinu, odnosno ona kod kojih je iznos neplaćenog PDV‑a veći od pedeset tisuća eura, za koje je nacionalni zakonodavac predvidio kaznu zatvora čija strogost očito opravdava potrebu pokretanja, s ciljem izricanja takve kazne, postupka progona koji je nezavisan od upravnog postupka kaznene naravi.

            55

            S druge strane, kumuliranje sankcija kaznene naravi moraju pratiti pravila kojima se osigurava da strogost svih izrečenih sankcija odgovara težini pojedinog kažnjivog djela, pri čemu taj zahtjev proizlazi ne samo iz članka 52. stavka 1. Povelje nego i iz načela proporcionalnosti kazni predviđenog njezinim člankom 49. stavkom 3. Ta pravila moraju predviđati obvezu nadležnih tijela da u slučaju izricanja druge sankcije osiguraju da strogost svih izrečenih sankcija ne nadilazi težinu utvrđenog kažnjivog djela.

            56

            U konkretnom slučaju, čini se da iz članka 21. Zakonodavne uredbe br. 74/2000 proizlazi da se on ne ograničava samo na propisivanje odgode prisilnog izvršenja upravnih sankcija kaznene naravi tijekom kaznenog postupka, nego da definitivno sprječava to izvršenje nakon što je konkretna osoba osuđena u kaznenom postupku. Nadalje, prema navodima iz odluke kojom se upućuje zahtjev, dobrovoljno plaćanje poreznog duga, pod pretpostavkom da se također odnosi na upravnu sankciju izrečenu dotičnoj osobi, predstavlja posebnu olakotnu okolnost koju treba uzeti u obzir u okviru kaznenog postupka. Slijedi dakle da nacionalni propis iz glavnog postupka predviđa uvjete koji mogu osigurati da nacionalna tijela ograniče strogost svih izrečenih sankcija na ono što je krajnje nužno s obzirom na težinu počinjenog kaznenog djela.

            57

            Čini se dakle, podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev, da nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka omogućava osiguravanje da kumuliranje progona i sankcija koje dopušta ne prelazi ono što je krajnje nužno za postizanje cilja spomenutog u točki 44. ove presude.

            58

            Treba još istaknuti da, iako se čini da nacionalni propis koji ispunjava zahtjeve navedene u točkama 44., 49., 53. i 55. ove presude načelno može osigurati nužnu pomirbu između različitih uključenih interesa, nacionalni sudovi i tijela moraju ga također primjenjivati na način da teret koji u konkretnom slučaju za konkretnu osobu nastaje zbog kumuliranja progona i sankcija ne bude pretjeran u odnosu na težinu počinjenog kažnjivog djela.

            59

            U konačnici je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni proporcionalnost konkretne primjene navedenog propisa u okviru glavnog postupka odvagujući, s jedne strane, težinu predmetnog poreznog kaznenog djela i, s druge strane, teret koji za dotičnu osobu konkretno nastaje zbog kumuliranja progona i sankcija iz glavnog postupka.

            60

            Konačno, budući da Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, članak 52. stavak 3. Povelje predviđa da su njihovo značenje i opseg primjene jednaki onima iz te konvencije. Prilikom tumačenja članka 50. Povelje treba dakle voditi računa o članku 4. Protokola br. 7 uz EKLJP (vidjeti u tom smislu presude od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 77., i od 5. travnja 2017., Orsi i Baldetti, C‑217/15 i C‑350/15, EU:C:2017:264, t. 24.).

            61

            U tom smislu Europski sud za ljudska prava zaključio je da se kumuliranjem poreznih i kaznenih progona i sankcija kojima se kažnjava ista povreda poreznog zakona ne krši načelo ne bis in idem priznato člankom 4. Protokola br. 7 uz EKLJP ako između konkretnog poreznog i kaznenog postupka postoji dovoljno bliska materijalna i vremenska veza (ESLJP, 15. studenoga 2016., A. i B. protiv Norveške, CE:ECHR:2016:1115JUD002413011, t. 132.).

            62

            Zahtjevima koje članak 50. u vezi s člankom 52. stavkom 1. Povelje postavlja za eventualno kumuliranje kaznenog progona i sankcija te upravnog progona i sankcija, kao što to proizlazi iz točaka 44., 49., 53., 55. i 58. ove presude, osigurava se dakle razina zaštite načela ne bis in idem koja ne krši onu zajamčenu člankom 4. Protokola br. 7 uz EKLJP, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava.

            63

            Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 50. Povelje treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg je protiv osobe moguće pokrenuti kazneni progon zbog propuštanja plaćanja dugovanog PDV‑a u zakonskim rokovima, iako je toj osobi za iste radnje već izrečena konačna upravna sankcija kaznene naravi u smislu navedenog članka 50., pod uvjetom da taj propis

                     –

                     ima cilj u općem interesu koji može opravdati takvo kumuliranje progona i sankcija, to jest suzbijanje kaznenih djela u području PDV‑a, pri čemu ti progoni i sankcije moraju imati komplementarne ciljeve,

                     –

                     sadržava pravila kojima se osigurava koordinacija, ograničavajući na ono što je krajnje nužno dodatni teret koji za dotične osobe nastaje zbog kumuliranja postupaka, i

                     –

                     predviđa pravila koja mogu osigurati da strogost svih izrečenih sankcija bude ograničena na ono što je krajnje nužno s obzirom na težinu konkretnog kaznenog djela.

            64

            Na nacionalnom sudu je da se uvjeri da, uzimajući u obzir sve okolnosti iz glavnog postupka, teret koji za dotičnu osobu konkretno nastaje zbog primjene nacionalnog propisa iz glavnog postupka i kumuliranja progona i sankcija koje on dopušta nije pretjeran u odnosu na težinu počinjenog kaznenog djela.

      Troškovi

            65

            Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                        1.

                        Članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg je protiv osobe moguće pokrenuti kazneni progon zbog propuštanja plaćanja dugovanog poreza na dodanu vrijednost u zakonskim rokovima, iako je toj osobi za iste radnje već izrečena konačna upravna sankcija kaznene naravi u smislu navedenog članka 50., pod uvjetom da taj propis

                              –

                                 ima cilj u općem interesu koji može opravdati takvo kumuliranje progona i sankcija, to jest suzbijanje kaznenih djela u području poreza na dodanu vrijednost, pri čemu ti progoni i sankcije moraju imati komplementarne ciljeve,

                              –

                                 sadržava pravila kojima se osigurava koordinacija, ograničavajući na ono što je krajnje nužno dodatni teret koji za dotične osobe nastaje zbog kumuliranja postupaka, i

                              –

                                 predviđa pravila koja mogu osigurati da strogost svih izrečenih sankcija bude ograničena na ono što je krajnje nužno s obzirom na težinu konkretnog kaznenog djela.

                        2.

                        Na nacionalnom sudu je da se uvjeri da, uzimajući u obzir sve okolnosti iz glavnog postupka, teret koji za dotičnu osobu konkretno nastaje zbog primjene nacionalnog propisa iz glavnog postupka i kumuliranja progona i sankcija koje on dopušta nije pretjeran u odnosu na težinu počinjenog kaznenog djela.

                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: talijanski
   (
         i
      )	Točka 49. bila je predmet (tipografskih) izmjena ovog teksta nakon njegove prve objave na internetu.