title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. veljače 2016.#Finanmadrid EFC SA protiv Jesúsa Vicentea Albána Zambrana i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe – Postupak izdavanja platnog naloga – Postupak ovrhe – Nadležnost nacionalnog ovršnog suca za isticanje po službenoj dužnosti ništavosti nepoštene odredbe – Načelo pravomoćnosti – Načelo djelotvornosti – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Sudska zaštita.#Predmet C-49/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      18. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 93/13/EEZ — Nepoštene odredbe — Postupak izdavanja platnog naloga — Postupak ovrhe — Nadležnost nacionalnog ovršnog suca za isticanje po službenoj dužnosti ništavosti nepoštene odredbe — Načelo pravomoćnosti — Načelo djelotvornosti — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Sudska zaštita“
      U predmetu C‑49/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de Primera Instancia no 5 de Cartagena (prvostupanjski sud u Cartageni, Španjolska), odlukom od 23. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 3. veljače 2014., u postupku

         Finanmadrid EFC SA

      protiv

         Jesúsa Vicentea Albána Zambrana,

         Maríje Josefe Garcíje Zapate,

         Jorgea Luisa Albána Zambrana,

         Miriam Elisabeth Caicedo Merino,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Kemper, D. Kuon i J. Mentgen, u svojstvu agenata,

               —

               za Mađarsku, M. Z. Fehér Miklós i G. Szima, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, É. Gippini Fournier i P. Van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) kao i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Finanmadrida EFC SA (u daljnjem tekstu: Finanmadrid) te Jesúsa Vicentea Albána Zambrana, Jorgea Luisa Albána Zambrana, Maríje Josefe Garcíje Zapate i Miriam Elisabeth Caicedo Merino, u vezi s iznosima koji su dospjeli izvršenjem ugovora o potrošačkom kreditu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. Direktive 93/13 glasi kako slijedi:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
               Činjenica da se o određenim aspektima neke odredbe ili o nekoj određenoj odredbi pregovaralo ne isključuje primjenu ovog članka na ostatak ugovora ako opća ocjena ugovora ukazuje na to da se ipak radi o unaprijed formuliranom standardnom ugovoru.
               Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu.
               3.   Prilog sadrž[ava] indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.“

               4

               Članak 6. Direktive 93/13 propisuje:
               „1.   Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.
               2.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi onemogućile da potrošač ne izgubi zaštitu koju mu se pruža ovom Direktivom, na temelju odabira prava države koja nije članica kao prava primjenjivog na taj ugovor ako je taj ugovor usko povezan s državnim područjem države članice.“

               5

               Članak 7. Direktive 93/13 glasi kako slijedi:
               „1.   U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
               2.   Sredstva iz stavka 1. uključuju odredbe prema kojima osobe ili organizacije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju legitiman interes zaštititi potrošače mogu u skladu s dotičnim nacionalnim pravom postupati pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima radi donošenja odluke o tome jesu li ugovorne odredbe sastavljene za opću upotrebu nepoštene, kako bi potom mogle primijeniti odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja takvih odredbi.
               [...]“

         Španjolsko pravo

               6

               Postupak izdavanja platnog naloga uređen je Zakonom o građanskom postupku (Ley de Enjuiciamiento Civil) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.), kako je izmijenjen Zakonom 1/2013 o uvođenju mjera za jačanje zaštite hipotekarnih dužnika, restrukturiranju duga i socijalnoj najamnini (Ley 1/2013 de medidas para reforzar la protección de los deudores hipotecarios, reestructuración de la deuda y alquiler social) od 14. svibnja 2013. (BOE br. 116 od 15. svibnja 2013., str. 36373., u daljnjem tekstu: LEC).

               7

               Članak 551. stavak 1. LEC‑a predviđa:
               „Nakon što je podnesen prijedlog za ovrhu, sud donosi i provodi rješenje o općem ovršnom nalogu pod uvjetom da su ispunjene postupovne pretpostavke i uvjeti, da ovršna isprava nema formalnih nepravilnosti i da su zatražene ovršne radnje sukladne naravi i sadržaju isprave.“

               8

               Članak 552. stavak 1. podstavak 2. LEC‑a glasi:
               „Ako sud ocijeni da se neka od odredbi koje se nalaze u ovršnim ispravama iz članka 557. stavka 1. može smatrati nepoštenom, saslušat će stranke u roku od petnaest dana. Nakon što je saslušao stranke, sud donosi odluku u roku od pet radnih dana, sukladno odredbama članka 561. stavka 1. točke 3.“

               9

               Članak 557. stavak 1. LEC‑a glasi kako slijedi:
               „Ovršenik se može usprotiviti provedbi ovrhe [koja se odnosi na ovršne isprave koje nisu ni sudske ni arbitražne ovršne odluke] u rokovima i na načine predviđene u prethodnom članku samo ako istakne jedan od sljedećih razloga:
               [...]

                        7°

                        isprava sadržava nepoštene odredbe.“

               10

               Članak 812. stavak 1. LEC‑a predviđa:
               „Postupak izdavanja platnog naloga može pokrenuti svaka osoba koja od druge osobe potražuje plaćanje određenog, dospjelog i plativog novčanog duga, neovisno o iznosu, ako je dug utvrđen na jedan od sljedećih načina:

                        1°

                        dokumentima, neovisno o njihovu obliku, vrsti ili fizičkom mediju, koje je potpisao dužnik;

                  [...]“

               11

               Članak 815. LEC‑a glasi kako slijedi:
               „1.   Ako dokumenti koji su priloženi prijedlogu [...] prima facie dokazuju pravo podnositelja prijedloga, koje je potvrđeno i sadržajem prijedloga [...], Secretario Judicial nalaže dužniku da podnositelju prijedloga izvrši plaćanje u roku od 20 dana te da o tome podnese dokaz sudu odnosno da pred sudom u prigovoru na sažet način izloži razloge zbog kojih smatra da traženi iznos nije dužan platiti u dijelu ili u cijelosti.
               [...]
               3.   Ako iz dokumenata koji su priloženi prijedlogu proizlazi da traženi iznos nije točan, Secretario Judicial o tome obavještava suca, koji, prema potrebi, može zaključkom pozvati podnositelja prijedloga da prihvati ili odbije prijedlog za izdavanje platnog naloga na iznos koji taj sudac određuje i koji je niži od prvotno zatraženog iznosa.
               Sud u zaključku mora obavijestiti podnositelja prijedloga da će se smatrati da je potonji odustao od prijedloga ako ne odgovori u roku od 10 dana ili ako odbije sudski prijedlog.“

               12

               Članak 816. LEC‑a glasi kako slijedi:
               „1.   Ako dužnik ne izvrši platni nalog ili ako se ne pojavi pred sudom, Secretario Judicial donosi obrazloženu oduku kojom obustavlja postupak izdavanja platnog naloga i o tome obavještava vjerovnika kako bi potonji mogao zatražiti provedbu ovrhe koja se provodi na običan prijedlog.
               2.   Ovrha se nakon pokretanja provodi u skladu s propisima koji su primjenjivi na [izvršenje] sudskih odluka, uz mogućnost podnošenja prigovora koji je predviđen u tim slučajevima, s time da ni podnositelj zahtjeva za izdavanje platnog naloga ni dužnik protiv kojeg se traži ovrha ne mogu naknadno u redovnom postupku zatražiti iznos koji je zatražen platnim nalogom ni povrat iznosa koji je dobiven ovrhom.
               [...]“

               13

               U skladu s člankom 818. stavkom 1. podstavkom 1. LEC‑a:
               „Ako dužnik pravodobno podnese prigovor, spor se konačno rješava okončanjem odgovarajućeg postupka i donošenjem pravomoćne presude.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Jesús Vicente Albán Zambrano 29. lipnja 2006. sklopio je s Finanmadridom ugovor o kreditu u iznosu od 30000 eura radi financiranja kupnje vozila.

               15

               Jorge Luis Albán Zambrano, María Josefa García Zapata i Miriam Elisabeth Caicedo Merino bili su solidarni jamci za taj kredit u odnosu prema Finanmadridu.

               16

               Provizija za odobravanje kredita utvrđena je u visini od 2,5% kapitala, a povrat je razdijeljen na 84 mjesečne rate s godišnjom kamatnom stopom od 7%. Za svako zakašnjenje u plaćanju rata bila je predviđena mjesečna zatezna kamatna stopa od 1,5%, kao i 30 eura penala za svaku neplaćenu ratu.

               17

               S obzirom na to da su rate kredita koje je ugovorio J. V. Albán Zambrano ostale neplaćene od početka 2011., Finanmadrid je 8. srpnja 2011. prijevremeno raskinuo ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku.

               18

               Finanmadrid je 8. studenoga 2011. podnio prijedlog Secretariju Judicial pri Juzgadu de Primera Instancia no 5 de Cartagena (prvostupanjski sud u Cartageni, Španjolska) za pokretanje postupka izdavanja platnog naloga protiv tuženikâ u glavnom postupku.

               19

               Odlukom od 13. veljače 2012. Secretario Judicial pri Juzgadu de Primera Instancia no 5 de Cartagena (prvostupanjski sud u Cartageni, Španjolska) navedeni prijedlog proglasio je dopuštenim te je tuženicima u glavnom postupku naložio ili da u roku od 20 dana plate iznos od 13447,01 euro, uvećan za kamate koje teku od 8. srpnja 2011., ili da posredstvom odvjetnika odnosno „procurador[a]“ podnesu prigovor naplativosti duga te da pred tim sudom izlože razloge zbog kojih smatraju da u cijelosti ili u dijelu nisu dužni platiti traženi iznos.

               20

               S obzirom na to da tuženici u glavnom postupku nisu u dodijeljenom roku ni izvršili platni nalog ni pokrenuli sudski postupak, Secretario Judicial odlukom od 18. lipnja 2012. obustavio je postupak izdavanja platnog naloga primjenom članka 816. LEC‑a.

               21

               Finanmadrid je 8. srpnja 2013. zatražio od Juzgada de Primera Instancia no 5 de Cartagena (prvostupanjski sud u Cartageni, Španjolska) provedbu ovrhe navedene odluke.

               22

               Navedeni sud 13. rujna 2013. zatražio je od stranaka u glavnom postupku da iznesu svoja očitovanja, među ostalim, o mogućoj nepoštenosti određenih odredbi ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku kao i o tome je li propis koji se odnosi na postupak izdavanja platnog naloga protivan pravu na djelotvornu sudsku zaštitu. Navedeni sud u odnosu na potonji aspekt naglasio je da nije bio obaviješten ni o Finanmadridovu prijedlogu za izdavanje platnog naloga, ni o ispitivanju tog prijedloga koje je proveo Secretario Judicial, ni o njegovu ishodu.

               23

               Očitovanje je dostavio samo tužitelj u glavnom postupku.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da španjolsko postupovno pravo propisuje postupanje suca u okviru postupka izdavanja platnog naloga samo kad iz dokumenata priloženih prijedlogu proizlazi da traženi iznos nije točan, u kojem je slučaju Secretario Judicial dužan o tome obavijestiti suca, ili kad dužnik istakne prigovor protiv platnog naloga. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da, s obzirom na to da je odluka Secretarija Judicial pravomoćna i ovršna sudska odluka, sudac ne može po službenoj dužnosti u okviru ovršnog postupka ispitivati moguće postojanje nepoštenih odredbi u ugovoru koji je doveo do postupka izdavanja platnog naloga.

               25

               U tim okolnostima, sumnjajući u usklađenost relevantnog španjolskog prava s pravom Unije, navedeni sud odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da se, zbog otežavanja odnosno sprečavanja da se po službenoj dužnosti provede sudski nadzor ugovora koji bi mogli sadržavati nepoštene odredbe, protivi nacionalnom propisu poput važećeg propisa kojim se uređuje španjolski postupak izdavanja platnog naloga – članci 815. i 816. LEC‑a – a kojim se ne predviđa obvezni nadzor nepoštenih odredbi ni postupanje suca, osim ako Secretario Judicial to smatra potrebnim ili u slučaju da dužnici istaknu prigovor?

                        2.

                        Treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onog španjolskog koji u naknadnom ovršnom postupku ne dopušta ispitivanje po službenoj dužnosti in limine litis ovršne sudske odluke – obrazložene odluke kojom Secretario Judicial obustavlja postupak izdavanja platnog naloga –pri čemu je postojanje nepoštenih odredbi u ugovoru dovelo do te obrazložene odluke čije se izvršenje traži, zato što nacionalno pravo smatra da je navedena odluka postala pravomoćna (članci 551. i 552. zajedno s člankom 816. stavkom 2. LEC‑a)?

                        3.

                        Treba li Povelju tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onog kojim se uređuje postupak izdavanja platnog naloga i postupak ovrhe sudskih odluka, a kojim se ne predviđa u svim slučajevima sudski nadzor tijekom deklaratorne faze postupka niti se dopušta da u fazi ovrhe sudac pred kojim se vodi postupak provede nadzor nad obrazloženom odlukom Secretarija Judicial?

                        4.

                        Treba li Povelju tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu koji ne dopušta nadzor po službenoj dužnosti poštovanja prava na saslušanje jer je odluka postala pravomoćna?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               26

               Njemačka vlada izražava sumnje u dopuštenost prvog, trećeg i četvrtog pitanja jer ona nisu potrebna sudu koji je uputio zahtjev za odlučivanje o sporu u glavnom postupku. U tom pogledu ona navodi da se spor odnosi na postupak ovrhe odluke o platnom nalogu koja je postala pravomoćna, a ne na sâm postupak izdavanja platnog naloga. Stoga odgovor o usklađenosti potonjeg postupka s Direktivom 93/13 nema nikakve veze s predmetom navedenog spora.

               27

               U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, uvodno treba podsjetiti da je u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, nacionalni sudac jedini ovlašten utvrditi i ocijeniti činjenice glavnog postupka te tumačiti i primijeniti nacionalno pravo. Isto je tako isključivo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji sâm snosi odgovornost za sudsku odluku koju mora donijeti da, ovisno o pojedinostima predmeta, ocijeni kako nužnost tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, kad se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u pravilu dužan donijeti prethodnu odluku (presuda Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 34. i navedena sudska praksa).

               28

               Sud može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 35. i navedena sudska praksa).

               29

               Međutim, u ovom predmetu to nije slučaj.

               30

               Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojeg mišljenja, u obzir valja uzeti sva relevantna postupovna pravila. Doista, iako u tom pogledu španjolski postupovni sustav dopušta dužniku da pri isticanju prigovora protiv postupka izdavanja platnog naloga ospori moguću nepoštenu odredbu u predmetnom ugovoru, taj isti sustav onemogućava nadzor po službenoj dužnosti nepoštenosti te odredbe, kako u fazi postupka izdavanja naloga, kada je postupak obustavljen obrazloženom odlukom Secretarija Judicial, tako i u fazi ovrhe platnog naloga, kada sudac postupa nastavno na prigovor protiv te ovrhe.

               31

               U tom kontekstu, pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev treba shvatiti u širokom smislu, odnosno na način da se njima u biti nastoji ocijeniti, s obzirom na provedbu postupka izdavanja platnog naloga i nadležnosti kojima u okviru tog postupka raspolaže Secretario Judicial, usklađenost ovlasti ex officio sudskog nadzora u okviru ovršnog postupka moguće nepoštene odredbe u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe i pružatelja usluga te potrošača s Direktivom 93/13.

               32

               U tim okolnostima i s obzirom na činjenicu da je Sud dužan dati sudu koji je uputio zahtjev koristan odgovor koji mu omogućava donošenje odluke u sporu u kojem postupa (vidjeti u tom smislu presude Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, t. 18. i Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 19.), valja ustvrditi da se ne čini očitim da zatraženo tumačenje prava Unije u prvom, trećem i četvrtom pitanju nema veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku.

               33

               Stoga su prethodna pitanja u cijelosti dopuštena.

         Meritum

               34

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se Direktiva 93/13/EEZ nacionalnom propisu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji sucu koji postupa radi ovrhe platnog naloga ne dopušta ocjenu po službenoj dužnosti nepoštenosti odredbe u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe i pružatelja usluga te potrošača, kada tijelo koje postupa povodom prijedloga za izdavanje platnog naloga nije nadležno provesti navedenu ocjenu.

               35

               Radi davanja korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev, koji će mu omogućiti donošenje odluke u sporu u kojem postupa, uvodno valja podsjetiti da je Sud u presudi Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349) već odlučivao o naravi odgovornosti koje ima nacionalni sudac na temelju odredbi Direktive 93/13 u okviru postupka izdavanja platnog naloga kada potrošač nije istaknuo prigovor protiv naloga koji je protiv njega donesen.

               36

               Sud je, štoviše, u toj presudi presudio da Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da se protivi propisu države članice koji sucu kojem je podnesen prijedlog za izdavanje platnog naloga ne dopušta da po službenoj dužnosti, ni in limine litis ni u kojem drugom trenutku postupka, čak i kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima, ispita nepoštenost odredbe u ugovoru koji su sklopili prodavač robe i pružatelj usluga te potrošač, kada potonji nije istaknuo prigovor (presuda Banco Español de Crédito, C‑93618/10, EU:C:2012:349, C‑618/10, t. 1. izreke).

               37

               Valja navesti da je nacionalno zakonodavstvo, u verziji primjenjivoj na spor u okviru kojeg je upućen zahtjev za prethodnu odluku koji je doveo do presude Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349), nadležnost za donošenje odluke o platnom nalogu povjeravalo sucu, a ne Secretariju Judicial.

               38

               Međutim, nakon promjena uvedenih Zakonom 13/2009 (BOE br. 266 od 4. studenoga 2009., str. 92103.), koji je stupio na snagu 4. svibnja 2010., Secretario Judicial je zadužen, u slučajevima kada dužnik ne izvrši platni nalog ili kad se ne pojavi pred sudom, za donošenje obrazložene odluke kojom se obustavlja postupak izdavanja naloga i koja ima snagu pravomoćnosti.

               39

               Ta zakonodavna izmjena, uvedena radi ubrzanja postupka izdavanja platnog naloga, nije kao takva predmet sumnji koje izražava Juzgado de Primera Instancia no 5 de Cartagena (prvostupanjski sud u Cartageni, Španjolska) u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku.

               40

               U tom pogledu valjda ustvrditi da su, u nedostatku usklađenosti nacionalnih mehanizama ovrhe, načini njezine provedbe obuhvaćeni unutarnjim pravnim poretkom država članica na temelju načela njihove procesne autonomije. Međutim, Sud je naglasio da navedeni načini provedbe moraju odgovarati dvostrukom uvjetu, da ne budu nepovoljniji od onih koji uređuju slične situacije podvrgnute nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine nemogućim u praksi ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih potrošačima pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               41

               S jedne strane, kad je riječ o načelu ekvivalentnosti, valja navesti da Sud ne raspolaže nijednim elementom koji bi mogao izazvati sumnju u sukladnost nacionalnog propisa koji je predmet glavnog postupka s tim načelom.

               42

               Naime, iz zajedničkih odredbi članaka 551. i 552. te članka 816. stavka 2. LEC‑a osobito proizlazi da španjolski postupovni sustav ne samo da ne predviđa mogućnost da sudac koji postupa u postupku ovrhe platnog naloga po službenoj dužnosti ocijeni s obzirom na članak 6. Direktive 93/13 nepoštenost odredbe u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe i pružatelja usluga s potrošačem nego ni mogućnost da po službenoj dužnosti provjeri suprotnost između takve odredbe i nacionalnog pravila javnog poretka, a što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri (vidjeti u tom smislu presudu Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 52.).

               43

               S druge strane, što se tiče načela djelotvornosti, Sud je već presudio da se svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima (presuda Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 49. i navedena sudska praksa).

               44

               U tom pogledu valja, ovisno o slučaju, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, kao što su to zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i nesmetano odvijanje postupka (presude Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, EU:C:2013:800, t. 34. i Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, t. 51. i navedena sudska praksa).

               45

               U ovom slučaju valja ustvrditi da su odvijanje i posebnosti španjolskog postupka izdavanja platnog naloga takvi da se u slučaju kada ne postoje okolnosti koje dovode do postupanja suca, na koje se podsjeća u točki 24. ove presude, postupak izdavanja platnog naloga obustavlja a da ne postoji mogućnost nadzora postojanja nepoštenih odredbi u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe i pružatelja usluga s potrošačem. Dakle, ako sudac koji postupa radi ovrhe platnog naloga nije nadležan ocijeniti po službenoj dužnosti postojanje takvih odredbi, potrošač bi mogao biti suočen s ovršnom ispravom a da ni u jednom trenutku tijekom postupka nije uživao jamstvo provođenja takve ocjene.

               46

               Međutim, u takvom kontekstu valja ustvrditi da narav takvog postupovnog sustava narušava djelotvornost zaštite koja se nastoji ostvariti Direktivom 93/13. Naime, takvu djelotvornu zaštita prava, koja proizlazi iz Direktive 93/13, moguće je zajamčiti samo ako nacionalni postupovni sustav, kao što je to španjolski, dopušta u okviru postupka izdavanja platnog naloga ili postupka ovrhe platnog naloga nadzor po službenoj dužnosti moguće nepoštene naravi odredbi sadržanih u dotičnom ugovoru.

               47

               Takvo stajalište ne može se dovesti u pitanje kada nacionalno postupovno pravo, kao što je to ono o kojem je riječ u glavnom postupku, daje odluci koju donosi Secretario Judicial snagu pravomoćno presuđene stvari i priznaje joj učinke istovrsne učincima sudske odluke.

               48

               Naime, treba navesti da, iako načine provedbe načela pravomoćnosti uređuje unutarnji pravni poredak država članica na temelju načela njihove postupovne autonomije, ti načini provedbe ipak moraju poštovati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti u tom smislu presudu Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Doista, kad je riječ o načelu ekvivalentnosti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 70. svojeg mišljenja, nijedan element u predmetu u glavnom postupku ne dopušta zaključak da su načini provedbe načela pravomoćnosti koji su predviđeni u španjolskom postupovnom pravu nepovoljniji kada se radi o predmetima koji ulaze u područje primjene Direktive 93/13, nego kada to nije slučaj.

               50

               Što se tiče načela djelotvornosti, u vezi s kojim se prilikom ocjene poštuju li ga države članice osobito moraju uzeti u obzir kriteriji navedeni u točkama 43. i 44. ove presude, valja navesti da je, prema tekstu članaka 815. i 816. LEC‑a, nadzor Secretarija Judicial nad prijedlogom za izdavanje platnog naloga ograničen na provjeru poštovanja formalnosti kojima takav prijedlog podliježe, posebice točnosti iznosa potraživane tražbine s obzirom na dokumente koji su priloženi navedenom prijedlogu. Tako na temelju španjolskog postupovnog prava u nadležnost Secretarija Judicial ne ulazi ocjena moguće nepoštenosti odredbe u ugovoru koji je temelj tražbine.

               51

               Usto valja podsjetiti da odluka Secretarija Judicial kojom se obustavlja postupak izdavanja platnog naloga postaje pravomoćna, što onemogućava nadzor nepoštenih odredbi u fazi ovrhe naloga jer potrošači nisu u predviđenom roku istaknuli prigovor na nalog, a Secretario Judicial nije pokrenuo postupak pred sucem.

               52

               Međutim, u tom pogledu valja, kao prvo, navesti da postoji nezanemariva opasnost da dotični potrošači ne ističu potreban prigovor bilo zbog posebno kratkog roka koji je u tu svrhu predviđen, bilo zbog toga što mogu biti obeshrabreni u svojoj obrani, imajući u vidu troškove koje bi pravosudna radnja mogla podrazumijevati u odnosu na iznos osporavanog duga, bilo zbog toga što zanemaruju ili ne shvaćaju opseg svojih prava, ili pak zbog ograničenog sadržaja prijedloga za izdavanje platnog naloga koji podnose prodavatelji robe i pružatelji usluga te, dakle, nepotpunosti informacija kojima potrošači raspolažu (vidjeti u tom smislu presudu Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 54.).

               53

               Kao drugo, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je Secretario Judicial dužan pokrenuti postupak pred sucem jedino ako iz dokumenata priloženih prijedlogu proizlazi da potraživani iznos nije točan.

               54

               U tim okolnostima, kao što to u biti navodi nezavisni odvjetnik u točki 75. svojeg mišljenja, valja ustvrditi da se španjolski propis o kojem je riječ u glavnom postupku, u vezi s načinima provedbe načela pravomoćnosti u okviru postupka izdavanja platnog naloga, ne čini sukladnim s načelom djelotvornosti jer u postupcima koje su pokrenuli prodavatelji robe i pružatelji usluga u kojima su potrošači tuženici čini nemogućim ili pretjerano teškim primjenu zaštite koju Direktiva 93/13 nastoji pružiti potrošačima.

               55

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da se Direktiva 93/13 mora tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji sucu koji postupa radi ovrhe platnog naloga ne dopušta ocjenu po službenoj dužnosti nepoštenosti odredbe u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe i pružatelja usluga te potrošača, kada tijelo koje postupa povodom prijedloga za izdavanje platnog naloga nije nadležno provesti navedenu ocjenu.

         Treće i četvrto pitanje

               56

               Svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protive li se Povelja i, točnije, pravo na djelotvornu sudsku zaštitu propisano u njezinu članku 47. nacionalnom propisu kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku.

               57

               U tom pogledu valja navesti da sud koji je uputio zahtjev nije naveo razloge koji su ga naveli na postavljanje pitanja o usklađenosti takvog nacionalnog propisa s navedenim člankom 47. Povelje te da odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava dovoljno preciznih i cjelovitih naznaka koje bi Sudu omogućile davanje korisnog odgovora na ta pitanja.

               58

               Stoga na treće i četvrto pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima mora se tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji sucu koji postupa radi ovrhe platnog naloga ne dopušta ocjenu po službenoj dužnosti nepoštenosti odredbe u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe i pružatelja usluga te potrošača, kada tijelo koje postupa povodom prijedloga za izdavanje platnog naloga nije nadležno provesti navedenu ocjenu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (treće vijeće) od 7. listopada 2010.#Europska komisija protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/22/EZ.#Predmet C-154/09.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 21. ožujka 2013. # Europska komisija protiv Francuske Republike. # Povreda obveze države članice - PDV - Direktiva 2006/112/EZ - Članak 148. # Predmet C-197/12.


Presuda Suda (puni sastav) od 23. ožujka 2004.#Europski pučki pravobranitelj protiv Frank Lamberts.#Žalba - Nedopuštenost.#Predmet C-234/02 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 4. svibnja 2016.#Bodegas Williams & Humbert, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije BOTANIC WILLIAMS & HUMBERT LONDON DRY GIN – Raniji verbalni žig Europske unije THE BOTANICALS – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-193/15.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. rujna 2006.#Bovemij Verzekeringen NV protiv Benelux-Merkenbureau.#Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof te 's-Gravenhage - Nizozemska.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-108/05.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. ožujak 15.#Alfred Strigl i Securvita - Gesellschaft zur Entwicklung alternativer Versicherungskonzepte mbH protiv Deutsches Patent- und Markenamt i Öko-Invest Verlagsgesellschaft mbH.#Zahtjevi za prethodnu odluku, podnesene po Bundespatentgericht.#Spojeni predmeti C-90/11 i C-91/11.


title: presuda od 26. ožujka 1987., Komisija/Vijeće (45/86, EU:C:1987:163)

text:
PRESUDA SUDA26. ožujka 1987.(*)„Opće carinske povlastice – Tužba za poništenje – Pravni temelj – Obveza obrazlaganja akata Zajednice“U predmetu 45/86,Komisija Europskih zajednica,
 koju zastupa njezin pravni savjetnik Peter Gilsdorf, u svojstvu agenta,
 s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, kod Georgesa Kremlisa,
člana Pravne službe Komisije, zgrada Jean Monnet, Kirchberg,tužitelj,protivVijeća Europskih zajednica,
 koje zastupa Jean-Louis Dewost, glavni direktor njegove pravne službe, u
 svojstvu agenta, uz asistenciju Johna Carberyja, savjetnika u pravnoj
službi Vijeća, u svojstvu suagenta, s izabranom adresom za dostavu u
Luxembourgu kod Jörga Käsera, ravnatelja pravne službe Europske
investicijske banke, 100, Boulevard Konrad-Adenauer,tuženika,povodom
 zahtjeva za poništenje Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3599/85 od 17. prosinca
1985. o primjeni općih carinskih povlastica za godinu 1986. za određene
industrijske proizvode podrijetlom iz zemalja u razvoju i Uredbe Vijeća
(EEZ) br. 3600/85 od 17. prosinca 1985. o primjeni općih carinskih
povlastica za godinu 1986. za tekstilne proizvode podrijetlom iz zemalja
 u razvoju, SUDu
 sastavu: Mackenzie Stuart, predsjednik, Y. Galmot, C. Kakouris, T. F.
O'Higgins i F. Schockweiler, predsjednici vijeća, G. Bosco, T. Koopmans,
 U. Everling, K. Bahlmann, R. Joliet i G. C. Rodríguez Iglesias, suci,nezavisni odvjetnik: C. O. Lenz,tajnik: D. Louterman, administratorica,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu i nakon usmenog postupka od 2. prosinca 1986.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. siječnja 1987., donosi slijedeću Presudu1        Tužbom
 koja je zaprimljena u tajništvu Suda 17. veljače 1986. Komisija je na
temelju članka 173. stavka 1. Ugovora o EZZ-u pokrenula postupak za
poništenje Uredbe Vijeća br. 3599/85 od 17. prosinca 1985. o primjeni
općih carinskih povlastica za godinu 1986. za određene industrijske
proizvode podrijetlom iz zemalja u razvoju i Uredbe Vijeća br. 3600/85
od 17. prosinca 1985. o primjeni općih carinskih povlastica za godinu
1986. za tekstilne proizvode podrijetlom iz zemalja u razvoju (SL L 352,
 str. 1. i 107.).2        Za
 prikaz činjenica, tužbenih razloga i argumenata stranaka upućuje se na
izvještaj za raspravu. Ti su dijelovi spisa izloženi u nastavku samo u
onoj mjeri u kojoj su potrebni Sudu za obrazlaganje odluke. 3        Glede
 dvojbi o dopuštenosti tužbe na koje je ukazalo Vijeće, u odnosu na
postojanje interesa Komisije za pokretanje postupka, valja navesti da
članak 173. Ugovora jasno razlikuje pravo na tužbu koje imaju
institucije Zajednice i države članice, s jedne strane, i pravo koje
imaju fizičke i pravne osobe, s druge strane. Prema prvom stavku tog
članka Komisija i sve države članice imaju pravo tužbom za poništenje
osporavati zakonitost bilo koje uredbe Vijeća te izvršavanje tog prava
nije uvjetovano obrazlaganjem interesa za pokretanje postupka. Iz toga
proizlazi da je tužba dopuštena.4        Komisija
 u prilog osnovanosti tužbe navodi dva tužbena razloga koji se, po
njezinom mišljenju, sjedinjuju u jedan prigovor: nepostojanja preciznog
pravnog temelja, što, s jedne strane, samo po sebi predstavlja povredu
članka 190. Ugovora i, istovremeno, u konkretnom slučaju, povredu
Ugovora jer je dovela do primjene postupka jednoglasnog odlučivanja,
umjesto postupka propisanog u članku 113. Ugovora, koji je prema
mišljenju Komisije jedini ispravni pravi temelj. 5        Članak
 190. Ugovora predviđa da se u „uredbama, direktivama i odlukama Vijeća i
 Komisije navode razlozi na kojima se temelje“. Iz sudske prakse Suda
(posebno iz presude od 7. srpnja 1981., Rewe, 158/80, Zb., str.
1805.) proizlazi da je za ispunjenje obveze obrazlaganja potrebno da
akti Zajednice sadrže navode o činjeničnim i pravnim elementima na
temelju kojih ih je institucija donijela, kako bi Sud mogao izvršiti
svoju kontrolu te kako bi se države članice i zainteresirane osobe
upoznale sa uvjetima pod kojima su institucije Zajednice primijenile
Ugovor. 6        Potrebno je, dakle, utvrditi udovoljavaju li pobijane uredbe tim zahtjevima.7        U
 tom pogledu Vijeće je navelo da, iako je navođenje pravnog temelja
neprecizno, sveukupnost uvodnih izjava uredbe daje dovoljno
alternativnih informacija o ciljevima koje Vijeće želi postići, a koji
su u isto vrijeme ciljevi trgovinske politike i politike razvojne
pomoći. 8        Ti
 elementi, međutim, nisu dovoljni za određivanje pravnog temelja po
kojemu je Komisija postupala. Naime, iako uvodne izjave uredaba upućuju
na to da zemljama u razvoju treba olakšati pristup tržištima zemalja
davateljica povlastica, one se ograničavaju na navođenje prilagodbi
sustava općih povlastica Zajednice, koje su se nakon petnaestogodišnjeg
iskustva pokazale potrebnima. Osim toga, iz informacija koje je Vijeće
dostavilo Sudu proizlazi da je formulacija „uzimajući u obzir Ugovor“
navedena zbog različitih stavova o izboru odgovarajućeg pravnog temelja.
 Dakle, cilj takve formulacije bio je isključivo taj da pravni temelj
predmetnih uredaba ostave nejasnom.9        Točno
 je da propuštanje upućivanja na točno određenu odredbu Ugovora ne mora
predstavljati bitnu povredu kad se pravni temelj akta može utvrditi na
temelju drugih elemenata istog. Izričito upućivanje je, međutim,
neophodno kad su zbog tog propusta zainteresirane osobe i Sud u
nedoumici u odnosu na pravni temelj. 10      Odgovarajući
 na postavljeno pitanje Suda Vijeće je navelo da je pobijane uredbe
namjeravalo utemeljiti na člancima 113. i 235. Ugovora. Vijeće je
objasnilo da nije prihvatilo prijedlog Komisije da se navede samo članak
 113. jer je smatralo da sporne uredbe ne teže samo postizanju ciljeva
trgovinske politike nego također i postizanju važnih ciljeva razvojne
politike. Provođenje te politike prelazilo bi okvir članka 113. Ugovora i
 zahtijevalo pozivanje na članak 235. 11      Valja
 navesti da u okviru sustava ovlasti Zajednice izbor pravnog temelja za
akt ne može ovisiti samo o stavu jedne institucije o cilju koji se želi
postići, već se mora temeljiti na objektivnim elementima koji mogu biti
predmet sudske kontrole.12      U
 konkretnom slučaju, spor oko ispravnog pravnog temelja nema samo
formalnu važnost, s obzirom na to da članci 113. i 235. Ugovora sadrže
različita pravila o načinu donošenja odluka Vijeća i da je, prema tome,
izbor pravnog temelja mogao imati posljedice na utvrđenje sadržaja
pobijanih uredaba.13      Iz
 sadržaja članka 235. proizlazi da je opravdano pozivati se na taj
članak kao na pravni temelj akta samo ako nijedna druga odredba Ugovora
ne daje institucijama Zajednice ovlasti za donošenje tog akta. 14      Valja,
 dakle, utvrditi je li u konkretnom slučaju Vijeće bilo ovlašteno
donijeti pobijane uredbe isključivo na temelju članka 113. Ugovora, kako
 to smatra Komisija.15      Nije
 sporno da carinske povlastice dodijeljene spornim uredbama
predstavljaju „promjene u carinskim stopama“ u smislu članka 113.
Vijeće, međutim, smatra da ciljevi koji se uredbama žele postići u
području razvojne politike prelaze okvir opće trgovinske politike.16      Kao
 prvo, valja navesti da je Sud već utvrdio da pojam trgovinske politike
ima isti sadržaj bez obzira na to primjenjuje li se u smislu
međunarodnog djelovanja države ili Zajednice (mišljenje 1/75 od 11.
studenoga 1975., Zb., str. 1355.).17      Veza
 između trgovine i razvoja postupno je ojačala u suvremenoj međunarodnoj
 zajednici; ona je priznata u okviru Ujedinjenih naroda, kroz rad
Konferencije Ujedinjenih naroda o trgovini i razvoju (UNCTAD) i GATT-a, i
 to tako što je u Opći sporazum unesen dio IV. pod nazivom „Trgovina i
razvoj“. 18      Na
 toj je podlozi izrađen model koji je poslužio kao polazište za
donošenje općeg sustava povlastica Zajednice koji je djelomično proveden
 na temelju spornih uredaba. Taj je sustav izraz nove koncepcije
međunarodnih trgovinskih odnosa u kojima važno mjesto zauzimaju ciljevi
razvojne politike. 19      Prilikom
 definiranja karakteristika i instrumenata zajedničke trgovinske
politike u članku 110. i pratećim člancima, Ugovor je vodio računa o
mogućim promjenama. Primjerice, članak 110. ubraja među ciljeve
trgovinske politike pridonošenje „usklađenom razvoju svjetske trgovine“,
 cilj koji pretpostavlja da će se ta politika prilagoditi eventualnim
promjenama koncepata u međunarodnoj zajednici. Također, članci 113. i
116. ne predviđaju samo akte institucija i sklapanje sporazuma s trećim
zemljama, već i zajedničko djelovanje „u okviru međunarodnih ekonomskih
organizacija“, izraz koji je dovoljno širok da uključi međunarodne
organizacije koje se bave trgovinskim problemima u okviru razvojne
politike. 20      Sud
 je već odlučio da povezanost akta s problemima razvoja ne isključuje
taj akt iz područja zajedničke trgovinske politike kako je definirano
Ugovorom. Sud je smatrao da se zajednička trgovinska politika ne bi
mogla učinkovito voditi ako Zajednica ne bi mogla raspolagati i
sredstvima za djelovanje koja prelaze instrumente čija je namjena
utjecati samo na tradicionalne aspekte vanjske trgovine. Tako shvaćena
„trgovinska politika“ postala bi postupno beznačajna (mišljenje 1/78 od
4. listopada 1979., Zb., str. 2871.).21      Slijedom
 toga proizlazi da su sporne uredbe akti koji ulaze u područje
zajedničke trgovinske politike i da Vijeće, koje je nadležno za njihovo
donošenje na temelju članka 113., nije bilo ovlašteno koristiti članak
235. kao pravni temelj.22      Iz
 naprijed navedenog proizlazi da pobijane uredbe ne udovoljavaju
zahtjevima obrazlaganja iz članka 190. Ugovora, s jedne strane, i da, s
druge strane, nisu usvojena na ispravnom pravnom temelju. Zbog toga ih
valja poništiti. 23      Međutim,
 imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja i potrebe pravne
sigurnosti, učinke poništenih uredaba valja na temelju članka 174.
stavka 2. Ugovora smatrati konačnima. Troškovi24      Sukladno
 članku 69. stavku 2. Poslovnika stranka koja ne uspije u postupku dužna
 je snositi troškove. Vijeće nije uspjelo u postupku te je prema tome
dužno snositi troškove. Slijedom navedenog,SUDproglašava i presuđuje:1.      Poništavaju
 se Uredba Vijeća (EEZ) br. 3599/85 od 17. prosinca 1985. o primjeni
općih carinskih povlastica za godinu 1986. za određene industrijske
proizvode podrijetlom iz zemalja u razvoju i Uredba Vijeća (EEZ) br.
3600/85 od 17. prosinca 1985. o primjeni općih carinskih povlastica za
godinu 1986. za tekstilne proizvode podrijetlom iz zemalja u razvoju (SL
 L 352, str. 1. i 107.). 2.      Učinci poništenih uredaba smatraju se konačnima. 3.      Nalaže se Vijeću snošenje troškova.Mackenzie StuartGalmot      KakourisO'Higgins Schockweiler      Bosco      KoopmansEverlingBahlmanJoliet Rodríguez IglesiasObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. ožujka 1987.Tajnik       PredsjednikP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart      * Jezik postupka: francuski.


Presuda Suda (prvo vijeće) 03. rujna 2009.#Aceites del Sur-Coosur, anciennement Aceites del Sur protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet C-498/07 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 8. studenog 2007.#Kazneni postupak protiv Karl Josef Wilhelm Schwibbert.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale civile e penale di Forlì - Italija.#Direktiva 98/34/EZ.#Predmet C-20/05.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 14. lipnja 2017.#LG Electronics, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Second Display – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-659/16.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 5. prosinca 2013.#TVI - Televisão Independente SA protiv Fazenda Pública.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Supremo Tribunal Administrativo.#Oporezivanje – PDV – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 11. slovo A stavak 1. točka (a), stavak 2. točka (a) i stavak 3. točka (c) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 73., 78. prvi stavak točka (a) i 79. prvi stavak točka (c) – Oporezivi iznos PDV‑a koji se mora platiti za usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja – Pristojba za emitiranje komercijalnog oglašavanja.#Spojeni predmeti C-618/11, C-637/11 i C-659/11.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      5. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Porezni sustav — PDV — Šesta direktiva 77/388/EEZ — Članak 11. slovo A stavak 1. točka (a), stavak 2. točka (a) i stavak 3. točka (c) — Direktiva 2006/112/EZ — Članci 73., 78. prvi stavak točka (a) i 79. prvi stavak točka (c) — Oporezivi iznos PDV‑a koji se mora platiti za usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja — Pristojba za emitiranje komercijalnog oglašavanja“
      U spojenim predmetima C‑618/11, C‑637/11 i C‑659/11,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Supremo Tribunal Administrativo (Portugal), odlukama od 12. listopada 2011., od 2. studenoga 2011. i od 16. studenoga 2011., koje je Sud zaprimio 1. prosinca 2011., odnosno 12. prosinca 2011. i 27. prosinca 2011. u postupcima

         TVI ‑ Televisão Independente SA

      protiv

         Fazenda Pública,

      uz sudjelovanje:

         Ministério Público,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u funkciji suca trećeg vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 31. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za TVI – Televisão Independente SA, N. Pena, advogado,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i R. Laires, u svojstvu agenata,

               —

               za helensku vladu, M. Germani i I. Bakopoulos, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Guerra e Andrade i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 11. slova A stavka 1. točke (a), stavka 2. točke (a) i stavka 3. točke (c) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavst[a]va država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.; ispravak u SL L 149, str. 26., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva) kao i članaka 73., 78. prvog stavka točke (a) i 79. prvog stavka točke (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru triju sporova između TVI ‑ Televisão Independente SA (u daljnjem tekstu: TVI) i Fazenda Pública (državna riznica) u vezi s odbijanjem zahtjevâ za ponovno ispitivanje po službenoj dužnosti rješenja o odmjeravanju poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) za mjesec veljaču 2004., listopad 2004. i siječanj 2007.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2006/112 je od 1. siječnja 2007. stavila izvan snage i zamijenila Šestu direktivu. S obzirom na to da se sporovi u glavnim postupcima tiču obračuna PDV‑a za mjesece veljaču i listopad 2004. (predmeti C‑637/11 i C‑618/11) kao i za mjesec siječanj 2007. (predmet C‑659/11), za predmete C‑637/11 i C‑618/11 mjerodavno je zakonodavstvo Šesta direktiva, a za predmet C‑659/11 Direktiva 2006/112.

               4

               Članak 11. slovo A Šeste direktive koji se odnosi na oporezivi iznos PDV‑a unutar države navodi:
               „1.   Oporezivi iznos čini:

                        a)

                        za isporuku roba ili usluga različitih od onih predviđenih u točci (b), (c) i (d), sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke;

                  [...]
               2.   Oporezivi iznos uključuje:

                        a)

                        poreze, carine, prelevmane i davanja, isključujući sam PDV;

                  [...]
               3.   Oporezivi iznos ne uključuje:
               [...]

                        c)

                        iznose koje porezni obveznik prima od kupca, u vidu nadoknade troškova nastalih u ime i za račun kupca, a koje porezni obveznik knjiži u svojim knjigama na prijelaznom računu. Porezni obveznik mora dostaviti dokaze stvarnog iznosa troška i ne može odbiti PDV koji je eventualno zaračunat.”

               5

               Članak 73. Direktive 2006/112 određuje:
               „U pogledu isporuke roba ili usluga osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.”

               6

               Članak 78. prvi stavak točka (a) ove direktive navodi:
               „Oporezivi iznos uključuje sljedeće čimbenike:

                        a)

                        poreze, carine, prelevmane i davanja, isključujući sam PDV.”

               7

               Članak 79. prvi stavak točka (c) spomenute direktive predviđa:
               „Oporezivi iznos ne uključuje sljedeće čimbenike:
               [...]

                        c)

                        iznose koje porezni obveznik prima od kupca, u vidu nadoknade troškova nastalih u ime i za račun kupca, a koje porezni obveznik knjiži u svojim knjigama na prijelaznom računu.”

         Portugalsko pravo

               8

               Članak 16. Zakona o porezu na dodanu vrijednost (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado, u daljnjem tekstu: CIVA) određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 2., oporezivi iznos isporuke robe ili usluga odgovara vrijednosti naknade koju je primio ili će primiti od kupca, primatelja ili treće osobe.
               [...]
               5.   Oporezivi iznos isporuke dobara i usluga uključuje sljedeće čimbenike:

                        a)

                        poreze, carine, namete i pristojbe, isključujući sam [PDV];

                  [...]
               6.   Oporezivi iznos predviđen u prethodnom stavku ne uključuje sljedeće čimbenike:
               [...]

                        c)

                        iznose isplaćene u ime i za račun kupca robe ili primatelja usluga, koje je porezni obveznik ispravno uknjižio na račun trećih osoba;

                  [...]”

               9

               Zakon br. 42/2004, V o kinematografskoj i audiovizualnoj umjetnosti (Lei n.° 42/2004 – Lei de Arte Cinematográfica e do Audiovisual) od 18. kolovoza 2004. (Diário da República I, serija A, br. 194, od 18. kolovoza 2004.) predviđa u svom članku 28. naslovljenom „Pristojba za emitiranje”:
               „1.   Komercijalno oglašavanje emitirano u kinodvoranama i na televiziji, to jest oglasi, sponzorirani oglasi, teleprodaje, teletekst, prikriveno oglašavanje ili oglašavanje u elektroničkim vodičima za programiranje, bez obzira na platformu emitiranja, podliježe pristojbi za emitiranje, na teret oglašivača, u iznosu od 4 % plaćene cijene [u daljnjem tekstu: pristojba za emitiranje].
               2.   Obračun, ubiranje i oporezivanje iznosa koji se naplaćuju putem pristojbe za emitiranje određeni su u odvojenom pravnom instrumentu.”

               10

               Članak 50. Uredbe‑zakona br. 227/2006 od 15. studenoga 2006. (Diário da República I, br. 220, od 15. studenoga 2006.) glasi kako slijedi:
               „1.   Komercijalno oglašavanje emitirano u kinodvoranama, na televiziji ili u elektroničkim vodičima za programiranje, bez obzira na platformu emitiranja, podliježe pristojbi za emitiranje koju plaćaju oglašivači; ona je prihod [Instituto do Cinema, Audiovisual e Multimédia (u daljnjem tekstu: ICAM) i [Cinemateca Portuguesa – Museu do Cinema (u daljnjem tekstu: CP‑MC)].
               2.   Oglašavanje predviđeno u prethodnom stavku obuhvaća oglase, sponzorirane oglase, teleprodaje, teletekst i prikriveno oglašavanje.
               3.   Doprinos predviđen u prethodnim stavcima obračunavaju, supstitucijom poreza, koncesionarska društva koja upravljaju oglasnim prostorom u kinodvoranama, operateri ili televizijski distributeri koji nude usluge teleteksta ili elektroničkih vodiča za programiranje.”

               11

               Članak 51. Uredbe‑zakona br. 227/2006 predviđa:
               „Pristojba za emitiranje iznosi 4 % cijene emitiranja predmetne reklame ili njenog uključivanja u elektroničke vodiče za programiranje i predstavlja 3,2 % prihoda ICAM‑a i 0,8 % prihoda CP‑MC‑a.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               12

               TVI je u mjesecu veljači 2004., listopadu 2004. i siječnju 2007., u okviru svoje audiovizualne djelatnosti na televizijskom tržištu, pružao usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja u korist različitih oglašivača.

               13

               TVI je fakturirao ove usluge svojim klijentima povećavajući za 4 %, na temelju pristojbe za emitiranje, cijenu koju je odredio za emitiranje komercijalnog oglašavanja. Kako bi izračunao PDV koji se mora platiti na spomenute usluge, TVI je predviđenu stopu primijenio na ukupno fakturiranu svotu, uključujući pristojbu za emitiranje, i platio PDV obračunan na temelju predmetnih razdoblja, uključivši ga u odgovarajuće periodične prijave. TVI je, drugim riječima, prihode koji su bili rezultat fakturiranja pristojbe za emitiranje prenio na prijelazne račune u korist ICAM‑a i CP‑MC‑a.

               14

               Procjenjujući da pristojba za emitiranje nije trebala biti uključena u oporezivi iznos PDV‑a, TVI je nadležnim portugalskim poreznim tijelima uputio zahtjeve za ponovno ispitivanje po službenoj dužnosti rješenja o odmjeravanju PDV‑a za mjesece veljaču i listopad 2004. kao i za siječanj 2007. Ovi zahtjevi su odbijeni.

               15

               TVI se obratio Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintra (Upravni porezni sud Sintre), koji je odbio tužbe protiv odluka o odbijanju spomenutih zahtjeva uz obrazloženje da je iznos pristojbe za emitiranje koji je TVI fakturirao oglašivačima trebao biti uključen u oporezivi iznos PDV‑a na temelju članka 16. stavaka 1. i 5. točke (a) CIVA‑e. Ovaj sud je ocijenio da se iznosi pristojbe za emitiranje ne mogu smatrati iznosima plaćenima u ime i za račun primatelja usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja. Osim toga je smatrao da pristojba za emitiranje predstavlja, sukladno članku 28. Zakona br. 42/2004, izravnu vezu s ovom isporukom usluga jer je, s obzirom na to da za cilj ima spomenute usluge, svojstvena ovim potonjima.

               16

               TVI je protiv presuda Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintra podnio žalbe Supremo Tribunal Administrativo (Visokom upravnom sudu). Pred njime je istaknuo pitanje je li tumačenje članka 16. stavaka 1. i 6. točke (c) CIVA‑a od strane portugalskih poreznih tijela, koje je potvrđeno donesenim presudama, u skladu s člankom 11. slovo A stavcima 1. točkom (a) i 3. točkom (c) Šeste direktive i prakse Suda. Prema tom tumačenju, pristojba za emitiranje uključena je u oporezivi iznos u svrhu PDV‑a jer je svojstvena pružanju usluga i ne uplaćuje se u ime i za račun primatelja usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja, iako se prikupljeni iznosi prenose na prijelazne račune i namijenjeni su javnim tijelima.

               17

               TVI u biti pred ovim sudom, s jedne strane, tvrdi da pristojba za emitiranje ne predstavlja izravnu vezu s isporukom usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja i da ne treba biti uključena u vrijednost naknade jer ta pristojba nije naknada za uslugu koju je pružio TVI i nije izravno vezana za isporuku ove usluge te, s druge strane, da pristojba za emitiranje proizlazi iz pojma prava Unije radnje u ime i za račun drugoga, na način da iznos ove pristojbe treba biti isključen iz porezne osnovice za PDV.

               18

               U ovim okolnostima Supremo Tribunal Administrativo odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja, sastavljena u istovjetnim okolnostima u svakom predmetu za koji je nadležan:

                        „1)

                        Je li članak 16. stavak 1. [CIVA‑e], kako je protumačen u donesenoj presudi (u smislu da je pristojba za emitiranje komercijalnog oglašavanja svojstvena pružanju usluga oglašavanja tako da mora biti [uključena] u oporezivi iznos pružanja usluga u svrhu PDV‑a), u skladu s odredbama članka 11. slova A stavka 1. točke (a) [Šeste] direktive [...] (postao članak 73. Direktive 2006/112 [...]) i osobito s pojmom ‘naknada koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku’?

                        2)

                        Je li članak 16. stavak 6. točka (c) [CIVA‑e], kako je protumačen u donesenoj presudi (u smislu da pristojba za emitiranje komercijalnog oglašavanja ne čini iznos plaćen u ime i za račun [primatelja] usluga, premda je prenesen na prijelazne račune [...] i namijenjen javnim tijelima, na način da nije isključen iz oporezivog iznosa u svrhu PDV‑a) u skladu s odredbama članka 11. slova A stavka 3. točke (c) [Šeste] direktive [...] (postao članak 79. [prvi podstavak] točka (c) Direktive 2006/112 [...]), i osobito s pojmom ‘iznose koje porezni obveznik prima od kupca, u vidu nadoknade troškova nastalih u ime i za račun kupca, a koje porezni obveznik knjiži u svojim knjigama na prijelaznom računu’?”

               19

               Rješenjem predsjednika Suda od 18. siječnja 2012., predmeti C 618/11, C 637/11 i C 659/11 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               20

               Portugalska vlada izražava sumnje u vezi s dopuštenošću zahtjevâ za prethodnu odluku. Budući da je riječ o prethodnim pitanjima postavljenima u predmetima C‑618/11 i C‑637/11, ona tvrdi da portugalski propis koji predviđa primjenu pristojbe za emitiranje ratione temporis nije primjenjiv na datum činjenica u glavnom postupku. Osim toga, ocjenjuje da tri zahtjeva za prethodnu odluku ne sadrže precizno i potpuno navođenje portugalskog prava kao ni prava Unije primjenjivih u sporovima u glavnim postupcima. Ova vlada osobito ističe da je sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑659/11 propustio spomenuti članak 11. slovo A stavak 2. točku (a) Šeste direktive i članak 78. prvi stavak točku (a) Direktive 2006/112.

               21

               U tom pogledu, valja na prvom mjestu podsjetiti da je na temelju ustaljene sudske prakse, u okviru postupka predviđenog u članku 267. UFEU‑a, utemeljenom na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, za utvrđenje i ocjenjivanje činjenica spora u glavnom postupku kao i za tumačenje i primjenu nacionalnog prava nadležan isključivo nacionalni sudac. Također je isključivo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji sam snosi odgovornost za sudsku odluku koju mora donijeti da, ovisno o pojedinostima predmeta, ocijeni jesu li prethodna pitanja koja postavlja Sudu nužna kao i koliko su relevantna za donošenje presude (presuda od 29. studenoga 2012., Econord, C‑182/11 i C‑183/11, točka 21. kao i navedena sudska praksa). Osobito nije na Sudu da provjerava točnost zakonodavnog i činjeničnog okvira koji u sklopu svoje odgovornosti utvrđuje sudac koji je uputio zahtjev (vidjeti, u tom smislu, presudu od 1. prosinca 2005., Burtscher, C‑213/04, Recueil, str. I‑10309., točku 35. i navedenu sudsku praksu). Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno, dužan odlučiti (gore navedena presuda Econord, točka 21.).

               22

               Određivanje nacionalnog zakonodavstva primjenjivog ratione temporis u predmetima C‑618/11 i C‑637/11 također je pitanje tumačenja nacionalnog prava koje je u isključivoj nadležnosti samog suda koji je uputio zahtjev.

               23

               Na drugom mjestu, što se tiče navođenja primjenjivog prava u zahtjevima za prethodnu odluku, valja utvrditi da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda potreba za dostizanjem tumačenja prava Unije koje bi bilo korisno nacionalnom sucu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se temelje ova pitanja (presude od 17. veljače 2005., Viacom Outdoor, C‑134/03, Recueil, str. I‑1167., točka 22., i od 17. srpnja 2008., Raccanelli, C‑94/07, Recueil, str. I‑5939., točka 24.).

               24

               U tom pogledu, valja naglasiti da podaci dostavljeni u zahtjevima za prethodnu odluku ne služe samo tome da omoguće Sudu davanje korisnih odgovora, već također da omoguće vladama država članica kao i drugim zainteresiranim strankama podnošenje očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije (presuda od 27. studenoga 2012., Pringle, C‑370/12, točka 85. i navedena sudska praksa).

               25

               U predmetnom slučaju s jedne je strane nužno zaključiti kako zahtjevi za prethodnu odluku ne sadrže samo iznošenje činjenica iz kojih proizlazi spor, već također, u mjeri u kojoj detaljno opisuju stajalište TVI‑a i suca koji je nadležan za tužbe protiv odluka kojima se odbijaju predmetni zahtjevi za ponovno ispitivanje rješenja o odmjeravanju poreza, dovoljno elemenata koji omogućuju određivanje činjeničnog i zakonodavnog okvira prethodnih pitanja. One također omogućuju Sudu da pruži koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev. Osim toga, prethodna pitanja jasno naznačuju odredbe prava Unije o kojima se propituje sud koji je uputio zahtjev.

               26

               S druge strane, očitovanja koja su podnijeli tužitelj u glavnom postupku, portugalska i helenska vlada kao i Europska komisija potvrđuju da su pravni i činjenični elementi kako su precizirani u zahtjevima za prethodnu odluku dovoljni u smislu sudske prakse spomenute u točki 24. ove presude.

               27

               Na posljednjem mjestu, što se tiče propusta suda koji je uputio zahtjev da spomene sve norme prava Unije mjerodavne za predmet C‑659/11, valja utvrditi da, iako je ovaj sud formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje, s jedne strane, članka 11. slova A stavaka 1. točke (a) i 3. točke (c) Šeste direktive i, s druge strane, članaka 73. i 79. prvog stavka točke (c) Direktive 2006/112, takva okolnost nije prepreka Sudu da, u svrhu pružanja korisnog odgovora, uzme u obzir norme prava Unije na koje se nacionalni sudac nije pozvao u navođenju svojih pitanja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. travnja 2008., Militzer & Münch, C‑230/06, Recueil, str. I‑1895., točku 19. kao i navedenu sudsku praksu).

               28

               Iz prethodnog slijedi da Sud raspolaže s dovoljno činjeničnih i pravnih elemenata za tumačenje odredbi prava Unije u pitanju i za davanje korisnih odgovora na postavljena pitanja.

               29

               U ovim okolnostima zahtjeve za prethodnu odluku valja smatrati dopuštenima.

         O meritumu

               30

               Svojim pitanjima, koje valja zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita moraju li se članak 11. slovo A stavak 1. točka (a) i 2. točka (a) te 3. točka (c) Šeste direktive kao i članci 73., 78. prvi stavak točka (a) i 79. prvi stavak točka (c) Direktive 2006/112 tumačiti na način da pristojba, kao što je pristojba za emitiranje kakvu predviđaju portugalski propisi u korist kinematografskih i audiovizualnih umjetnosti koju moraju platiti oglašivači, ali koju plaćaju pružatelji usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja putem mehanizma zvanog „supstitucija poreza” i koju u svojim knjigama knjiže na prijelazne račune, mora biti uključena u oporezivi iznos PDV‑a koji se mora platiti za usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja.

               31

               Portugalska i helenska vlada, kao i Komisija, mišljenja su da pristojba kao što je pristojba za emitiranje mora biti uključena u oporezivi iznos PDV‑a koji se mora platiti za usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja jer je oporezivi događaj takve pristojbe za emitiranje izravno vezan za isporuku usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja i podudara se s oporezivim događajem za PDV koji se mora platiti za spomenute usluge. Osim toga, prema helenskoj vladi, s obzirom na to da je oporezivi događaj pristojbe za emitiranje isporuka usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja koju su zatražile obje ugovorne strane, a čije plaćanje nije vezano samo za račun primatelja usluge, ne može se primijeniti iznimka predviđena u članku 11. slovu A stavku 3. točci (c) Šeste direktive i u članku 79. prvom stavku točki (c) Direktive 2006/112.

               32

               Suprotno tome, TVI smatra da pristojba za emitiranje ne može biti uključena u spomenuti oporezivi iznos. Prema TVI‑u, pristojba za emitiranje nije naknada za uslugu koju on pruži, s obzirom na to da ova pristojba nema izravnu vezu s isporukom njegovih usluga. TVI ističe da je oporezivi događaj pristojbe za emitiranje različit od onog koji uzrokuje PDV, odnosno emitiranje komercijalnog oglašavanja s jedne strane i sve druge djelatnosti isporuke usluga oglašavanja s druge strane.

               33

               U tom pogledu, valja podsjetiti da prema članku 11. slovu A stavku 1. točci (a) Šeste direktive i članku 73. Direktive 2006/112, oporezivi iznos PDV‑a uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od strane kupca ili neke treće strane. Članak 11. slovo A stavci 2. i 3. Šeste direktive kao i članci 78. prvi stavak točka (a) i 79. prvi stavak točka (c) Direktive 2006/112 taksativno nabrajaju određene čimbenike koji su uključeni u oporezivi iznos i druge koji su isključeni (vidjeti, u tom smislu, presude od 1. lipnja 2006., De Danske Bilimportører, C‑98/05, Recueil, str. I‑4945., točku 15., kao i od 28. srpnja 2011., Lidl & Companhia, C‑106/10, Recueil, str. I‑7235., točke 30. i 31.).

               34

               Članak 11. slovo A stavak 2. točka (a) Šeste direktive i članak 78. prvi stavak točka (a) Direktive 2006/112 predviđaju da su u oporezivi iznos uključeni porezi, carine, prelevmani i davanja, isključujući sam PDV.

               35

               Članak 11. slovo A stavak 3. točka (c) Šeste direktive i članak 79. prvi stavak točka (c) Direktive 2006/112 predviđaju da se iz oporezivog iznosa trebaju isključiti iznosi koje porezni obveznik primi od strane kupca ili primatelja prilikom povrata troškova pretrpljenih u ime i za račun ovih potonjih i koji se u njegovim knjigama knjiže na prijelazne račune.

               36

               Kako bi se utvrdilo mora li pristojba za emitiranje kao ona u glavnom postupku biti uključena u oporezivi iznos PDV‑a koji se mora platiti za usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja ili naprotiv isključiti iz njega, valja odmah odrediti ulazi li ona u pojam „porezi, carine, prelevmani i davanja” u smislu članka 11. slova A stavka 2. točke (a) Šeste direktive i članka 78. prvog stavka točke (a) Direktive 2006/112.

               37

               U tom pogledu Sud je već precizirao da, ne bi li porezi, carine, prelevmani i davanja spadali pod oporezivi iznos PDV‑a, iako ne predstavljaju dodanu vrijednost i iako nisu novčana naknada za isporuku usluga, oni moraju predstavljati izravnu vezu s ovom isporukom (vidjeti, u tom smislu, presude od 20. svibnja 2010., Komisija/Poljska, C‑228/09, točku 30., kao i gore navedenu Lidl & Companhia, točku 33.).

               38

               Najprije valja utvrditi da pristojba za emitiranje nije novčana naknada za pružanje usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja i ne predstavlja dodanu vrijednost.

               39

               Što se tiče pitanja predstavlja li pristojba za emitiranje izravnu vezu s isporukom usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je pitanje podudara li se oporezivi događaj spomenute sporne pristojbe s onim koji uzrokuje obvezu obračuna PDV‑a, odlučujući čimbenik za utvrđivanje postojanja takve izravne veze (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude De Danske Bilimportører, točke 17. i 18., kao i Komisija/Poljska, točke 30. do 32.).

               40

               U predmetnom slučaju, kako proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, prema članku 28. stavku 1. Zakona br. 42/2004, komercijalno oglašavanje emitirano u kinodvoranama i na televiziji, točnije oglasi, sponzorirani oglasi, teleprodaje, teletekst, prikriveno oglašavanje, ili oglašavanje uključeno u elektroničke vodiče za programiranje, bez obzira na platformu emitiranja, podliježe pristojbi za emitiranje stavljenoj na teret oglašivača i koja iznosi 4 % cijene koju oni plaćaju. Iz članka 50. stavka 1. Uredbe‑zakona br. 227/2006 proizlazi da su iznosi naplaćeni na temelju ove pristojbe za emitiranje prihod ICAM‑a i CP‑MC‑a.

               41

               Iz spomenutih portugalskih propisa također proizlazi, kao što je uostalom portugalska vlada i istaknula tijekom rasprave održane na Sudu, da se oporezivi događaj pristojbe za emitiranje podudara s onim koji uzrokuje obvezu obračuna PDV‑a koji se mora platiti za usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja. U biti se, pristojba za emitiranje obračunava nakon što su usluge pružene i samo ako su takve usluge pružene.

               42

               Posljedično, pristojba kao što je pristojba za emitiranje predstavlja izravnu vezu s isporukom usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja, s obzirom na to da se oporezivi događaj pristojbe za emitiranje i onaj koji uzrokuje obvezu obračuna PDV‑a podudaraju. Ona dakle spada pod pojam „porezi, carine, prelevmani i davanja” iz članka 11. slova A stavak 2. točka (a) Šeste direktive i članka 78. prvog stavka točke (a) Direktive 2006/112.

               43

               Ovaj zaključak ne dovodi u pitanje okolnost da, prema članku 50. stavku 3. Uredbe‑zakona br. 227/2006, pristojbu za emitiranje pomoću mehanizma zvanog „supstitucija poreza” plaćaju pružatelji usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja.

               44

               Kao što proizlazi iz pisanih i usmenih očitovanja podnesenih Sudu, prema spomenutom mehanizmu pristojbu za emitiranje, iako je moraju platiti kupci usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja, odnosno oglašivači, platio je pružatelj ovih usluga.

               45

               Stranke u glavnom postupku, kao i one koje su Sudu podnijele očitovanja, protive se međutim dosegu mehanizma kakav je predviđen portugalskim propisima. TVI ističe da prikupljajući iznose koje moraju platiti kupci usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja, knjižeći ove iznose u svojim knjigama na prijelazne račune, kao i uplaćujući ih državi, ona plaća pristojbu za emitiranje u ime i za račun svojih klijenata. Portugalska vlada kao i Komisija, naprotiv, smatraju da je TVI dužan platiti pristojbe za emitiranje, s obzirom na to da kupci usluga emitiranja komercijalnog oglašavanja nikada ne ulaze u izravan odnos s nadležnim portugalskim poreznim tijelima. TVI stoga, prema njihovom mišljenju, plaća pristojbu za emitiranje u svoje ime i za svoj račun.

               46

               Dakle, čak i pod pretpostavkom da TVI plaća pristojbu za emitiranje u ime i za račun svojih klijenata, iz toga ipak ne proizlazi da se takav mehanizam supstitucije poreza kakav postoji u glavnom postupku veže uz povrat troškova u smislu članka 11. slova A stavka 3. točke (c) Šeste direktive i članka 79. prvog stavka točke (c) Direktive 2006/112.

               47

               Drugim riječima, kao što je i nezavisni odvjetnik naveo u točkama 48., 50. i 51. svojeg mišljenja, iz očitovanja portugalske vlade i Komisije koja temelje na člancima 18. i 20. Općeg poreznog zakonika (Lei Geral Tributária), točnije proizlazi da se smatra da se osoba koja plaća pristojbu za emitiranje u svojstvu supstituta poreza smatra osobom koja ju je dužna platiti, da TVI mora platiti ovu pristojbu čak i kada oglašivači nisu platili za predmetne usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja, pa i kada mu je spomenuti oglašivači ne povrate te da nadležna tijela ne mogu potraživati spomenutu pristojbu od ovih oglašivača čak ni u slučaju insolventnosti TVI‑a. Čini se da iz portugalskih propisa, čije tumačenje spada pod isključivu nadležnost nacionalnog suca, također proizlazi da TVI ovu pristojbu plaća u svoje ime i za svoj račun.

               48

               Uzimajući u obzir ova razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da se članak 11. slovo A stavci 1. točka (a), 2. točka (a) i 3. točka (c) Šeste direktive kao i članci 73., 78. prvi stavak točka (a) i 79. prvi stavak točka (c) Direktive 2006/112 moraju tumačiti na način da pristojba, kao što je pristojba za emitiranje predviđena portugalskim propisima u korist kinematografskih i audiovizualnih umjetnosti, mora biti uključena u oporezivi iznos PDV‑a koji se mora platiti za usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 11. slovo A stavci 1. točka (a), 2. točka (a) i 3. točka (c) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavst[a]va država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje kao i članaka 73., 78. prvog stavka točke (a) i 79. prvog stavka točke (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, moraju se tumačiti na način da pristojba kao što je pristojba za emitiranje predviđena portugalskim propisima u korist kinematografskih i audiovizualnih umjetnosti, mora biti uključena u oporezivi iznos poreza na dodanu vrijednost koji se mora platiti za usluge emitiranja komercijalnog oglašavanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 3. ožujka 2009. # Maria Patsarika protiv Europskog centra za razvoj strukovnog osposobljavanja (Cedefop). # Javna služba. # Predmet F-63/07.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. ožujka 2013.#Szabolcs-Szatmár-Bereg Megyei Rendőrkapitányság Záhony Határrendészeti Kirendeltsége protiv Oskar Shomodi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po null.#Predmet C-254/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. lipnja 1997. # Fábrica de Queijo Eru Portuguesa Ldª protiv Alfândega de Lisboa (Tribunal Técnico Aduaneiro de 2ª Instância). # Zahtjev za prethodnu odluku: Supremo Tribunal Administrativo - Portugal. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-164/95.