title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. lipnja 2014.#Strojírny Prostějov, a.s. i ACO Industries Tábor s.r.o. protiv Odvolací finanční ředitelství.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje su uputili Krajský soud v Ostravě i Nejvyšší správní soud.#Slobodno pružanje usluga – Agencija za privremeno zapošljavanje – Upućivanje radnika preko agencije s poslovnim nastanom u drugoj državi članici – Ograničenje – Poduzetnik korisnik rada – Zadržavanje na izvoru poreza na dohodak tih radnika – Obveza – Plaćanje u državni proračun – Obveza – Slučaj radnika upućenih od strane nacionalne agencije – Nepostojanje te obveze.#Spojeni predmeti C‑53/13 i C‑80/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      19. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Slobodno pružanje usluga — Agencija za privremeno zapošljavanje — Upućivanje radnika preko agencije s poslovnim nastanom u drugoj državi članici — Ograničenje — Poduzeće korisnik rada — Zadržavanje na izvoru poreza na dohodak tih radnika — Obveza — Plaćanje u državni proračun — Obveza — Slučaj radnika upućenih od strane nacionalne agencije — Nedostatak te obveze“
      U spojenim predmetima C‑53/13 i C‑80/13,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji su uputili Krajský soud v Ostravě (Češka Republika) i Nejvyšší správní soud (Češka Republika), odlukama od 16. i 17. siječnja 2013., koje je Sud zaprimio 30. siječnja i 15. veljače 2013., u postupcima,

         Strojírny Prostějov, a.s. (C‑53/13),

         ACO Industries Tábor s.r.o. (C‑80/13)
      protiv

         Odvolací finanční ředitelství,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. prosinca 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ACO Industries Tábor s.r.o., D. Hejzlar, advokát,

               —

               za Odvolací finanční ředitelství, E. Nedorostková, advokátka,

               —

               za Češku Republiku, M. Smolek, T. Müller i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za Kraljevinu Dansku, M. Søndahl i V. Pasternak Jørgensen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels, M. Šimerdová i Z. Malůšková, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18., 45., 49. i 56. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Strojírny Prostějov, a.s. (u daljnjem tekstu: Strojírny Prostějov) i ACO Industries Tábor s.r.o. (u daljnjem tekstu: ACO Industries Tábor) protiv Odvolací finanční ředitelství (ured javnih financija nadležan za predmet tužbe), u vezi s poreznim postupkom u kome su ta dva poduzeća porezni obveznici.

         Pravni okvir

         Češko pravo

               3

               Članak 2. Zakona br. 586/1992 o porezu na dohodak, kako je izmijenjen, određuje:
               „1.   Obveznici poreza na dohodak fizičkih osoba su fizičke osobe (u daljnjem tekstu: porezni obveznici).
               2.   Porezni obveznici koji imaju prebivalište ili uobičajeno boravište na teritoriju Češke Republike oporezuju se na temelju čeških ili stranih dohodaka.
               3.   Porezni obveznici na koje se ne odnosi stavak 2. ili oni za koje to propisuju međunarodni sporazumi oporezuju se samo na temelju čeških prihoda (članak 22.). […]
               4.   Porezni obveznici koji imaju uobičajeno boravište na teritoriju Češke Republike su oni koji tamo borave u kontinuitetu ili privremeno najmanje 183 dana u kalendarskoj godini; rok od 183 dana uključuje svaki dan započetog boravka. Pod prebivalištem na teritoriju Češke Republike u smislu ovog zakona podrazumijeva se mjesto u kojem porezni obveznik stalno boravi u okolnostima iz kojih je moguće zaključiti da ima namjeru u tom mjestu trajno boraviti.“

               4

               Članak 6. stavak 2. spomenutog zakona predviđa:
               „Porezni obveznik koji ostvaraje svoj dohodak iz radnog odnosa, te iz toga vezane pogodnosti, u daljnjem tekstu navodi se kao ‚zaposlenik’, a osoba koja plaća taj porez kao ‚poslodavac’. Pod poslodavcem se isto tako podrazumijeva sve porezne obveznike iz članka 2. stavka 2. ili iz članka 17. stavka 3., za koje zaposlenici rade prema njihovim uputama, bez obzira na to što se na temelju ugovornog odnosa dohoci za taj rad plaćaju preko posrednika koji je osoba s poslovnim nastanom ili boravištem u inozemstvu. Uzimajući u obzir druge zakonske odredbe, tako plaćeni dohodak smatra se dohotkom koji je platio porezni obveznik iz članka 2. stavka 2. ili iz članka 17. stavka 3. U slučaju kada iznos koji poslodavac plaća osobi s poslovnim nastanom ili boravištem u inozemstvu uključuje i posredničku naknadu, smatrat će se da dohodak zaposlenika predstavlja najmanje 60% ukupnog iznosa.“

               5

               Članak 22. stavak 1. točka (b) navedenog zakona glasi kako slijedi:
               „Češkim poreznim dohocima smatraju se, u slučaju poreznih obveznika iz članka 2. stavka 3. i članka 17. stavka 4., dohoci koji su ostvareni u radnom odnosu (zaposlena osoba) […] koji se obavlja na teritoriju Češke Republike […]“

               6

               Članak 38.c. istog zakona propisuje:
               „Osobom koja je dužna platiti porez u skladu s člancima 38.d., 38.e. i 38.h., smatraju se svi porezni obveznici iz članka 2. stavka 3. i članka 17. stavka 4., koji imaju stalan poslovni nastan na teritoriju Češke Republike (članak 22. stavak 2.) ili koji ondje zapošljavaju svoje zaposlenike duže od 183 dana, s iznimkom slučaja isporuke usluga u smislu odredbi članka 22. stavka 1. točke (c) […]. U slučaju propisanom u članku 6. stavku 2. drugoj i trećoj rečenici, porezni obveznik iz članka 2. stavka 3. i članka 17. stavka 4. nema status osobe koja je dužna platiti porez.“

               7

               Prema odredbi članka 38.h stavka 1. tog zakona:
               „Osoba koja je dužna platiti porez izračunava predujam na osnovi dohotka fizičke osobe iz radnog odnosa i uz to vezanim pogodnostima (u daljnjem tekstu: predujam), a izračun predujma ga zasniva na odbitku. […]“

         Ugovor o sprečavanju dvostrukog oporezivanja

               8

               Članak 14. stavak 1. Ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja i izbjegavanja plaćanja poreza na dohodak i na imovinu, sklopljene između Češke Republike i Slovačke Republike (priopćenje Ministarstva vanjskih poslova br. 100/2003, objavljeno u Zborniku međunarodnih sporazuma) predviđa:
               „Plaće službenika, zaposlenika i druge naknade, plaće i druge slične naknade, koje je primio rezident na temelju svoje profesionalne djelatnosti, oporezuju se, uz rezervu iz članaka 15., 17. i 18., samo u toj državi sve dok se takva profesionalna djelatnost ne obavlja u drugoj državi ugovornici.“ Ako se profesionalna djelatnost obavlja u drugoj državi ugovornici, naknade koje su primljene na temelju te djelatnosti mogu se oporezovati u toj drugoj državi.“

               9

               Članak 23. stavci 1. i 3. tog ugovora predviđaju:
               „Na državljane jedne države ugovornice ne primjenjuje se u drugoj državi ugovornici nikakav porez niti ikakva druga s time povezana obveza koja bi bila drukčija ili veća od oporezivanja i s time povezanih obveza koje imaju ili mogu imati državljani te druge države, a koji se nalaze, posebno u pogledu boravišta, u identičnoj situaciji. Te odredbe se, neovisno o odredbama članka 1., primjenjuju jednako i na osobe koje nisu rezidenti u jednoj ili u obje države ugovornice.
               […]
               3.   Oporezivanje stalnog poslovnog nastana koji poduzeće jedne države ugovornice ima u drugoj državi ugovornici neće u toj drugoj državi biti manje povoljno nego što je oporezivanje poduzećâ te druge države koja obavljaju istu aktivnost. […]“

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               10

               Glavni postupci odnose se na dva češka poduzeća, Strojirny Prostějov i ACO Industries Tábor, koja su se koristila uslugama agencije za privremeno zapošljavanje sa sjedištem u Slovačkoj Republici, ali koja posluje u Češkoj Republici putem podružnice upisane u sudski registar Češke Republike. Ta su se dva poduzeća kao korisnici određeno vrijeme koristila radnom snagom koja se zapošljava preko te agencije.

         Predmet C‑53/13

               11

               Finanční úřad v Prostějově (porezna uprava u Prostějovu) je odlukom od 7. ožujka 2011. zahtijevao od Strojírny Prostějov plaćanje u državni proračun odbitka od poreza na dohodak koji su bili dužni radnici čiji je rad koristio. Strojírny Prostějov tvrdi da se, budući da u skladu s češkim pravom podružnica strane pravne osobe nema sposobnost biti nositeljem prava i obveza, poduzeće koje je pružatelj usluga treba smatrati stranom agencijom. Prema tome bi češki korisnik radne snage bio obvezan odbiti porez na dohodak radnika i uplatiti ga u državni proračun.

               12

               Finanční ředitelství v Ostravě (porezna uprava u Ostravi), kome je Strojírny Prostějov podnio žalbu protiv navedene odluke, odbio je žalbu odlukom od 18. kolovoza 2011. Potonja odluka trenutno je predmet kontrole pred Krajským soudom v Ostravě (regionalnim sudom u Ostravi).

               13

               Taj sud smatra da češki propisi unose diskriminaciju između situacije u kojoj se češko poduzeće služi uslugama nacionalne agencije za privremeno zapošljavanje i situacije u kojoj češko poduzeće koristi agenciju s poslovnim nastanom u drugoj državi članici. Naime, samo u drugom slučaju češko poduzeće dužno je zadržati odbitak na izvoru poreza na prihod koji su dužni radnici čiji rad je ono koristilo na temelju ugovora sklopljenog s agencijom za privremeno zapošljavanje, dok u prvom slučaju agencija za privremeno zapošljavanje čiji su radnici zaposleni može zadržati navedeni odbitak. Međutim, to predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga i kretanja radnika, s obzirom na to da takva obveza obuhvaća i troškove, posebno upravne, koji nastaju samo za poduzeća koja su odabrala agenciju koja nema poslovni nastan u Češkoj Republici.

               14

               U tim okolnostima Krajský soud v Ostravě odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protive li se odredbe članaka 56. i 57. [UFEU‑a] primjeni nacionalnog propisa koji u slučaju kad jedno poduzeće (pružatelj usluga), koje stavlja na raspolaganje zaposlenike drugom poduzeću, a ima poslovni nastan na teritoriju druge države članice, nameće poduzeću korisniku obvezu odbitka poreza na dohodak koji se prikuplja na temelju naknada isplaćenih tim radnicima i usmjeravanja istog u državni proračun, dok u slučaju kada pružatelj usluga ima poslovni nastan na teritoriju Češke Republike tu obvezu ima pružatelj usluga?“

         Predmet C‑80/13

               15

               Finanční úřad v Táboře (porezna uprava u Táboru) obavio je porezni nadzor u ACO Industries Tábor te je utvrdio da tijekom 2007. i 2008. nije prikupljen nijedan predujam poreza na dohodak zaposlenika koji je stavio na raspolaganje N‑Partner, agencija za privremeno zapošljavanje s poslovnim nastanom u Slovačkoj Republici. Zbog toga je naložio društvu ACO Industries Tábor plaćanje tog predujma. Oporezivi temelj odbitka za izračun navedenog predujma odgovara 60% iznosa koji je ACO Industries Tábor ispostavio češkoj podružnici poduzeća N‑Partner.

               16

               ACO Industries Tábor žalio se na odluku Finančnog úřada v Táboře pred Finančním úřadom v Českých Budějovicích (upravom za financije u Českim Budějovicama), ali je odbijen odlukom od 13. svibnja 2011. Protiv te odluke ACO Industries Tábor je podnio žalbu pred Krajský soud v Českých Budějovicích (žalbeni sud u Českim Budějovicama). Taj sud odbacio je spomenutu žalbu 31. siječnja 2012., što je postalo predmetom žalbe u kasacijskom postupku pred Nejvyšším správním soudom (Visokim upravnim sudom).

               17

               Nejvyšší správní soud je s jedne strane smatrao da češki propisi mogu poduzeće poput ACO Industries Tábor odvratiti od korištenja uslugama agencije za privremeno zapošljavanje koja ima poslovni nastan u državi članici koja nije Češka Republika, jer u tom slučaju taj propis ne nameće samo obvezu odbitka na izvoru, već također predviđa, u pogledu opsega oporezivanja, paušalnu poreznu osnovicu koja ne vodi računa o stvarnoj plaći koju su radnici primili. S druge strane, posljedica navedenog propisa je što je agenciji za privremeno zapošljavanje koja ima poslovni nastan izvan Češke Republike manje privlačno nuditi usluge u toj državi članici u usporedbi s agencijom koja u njoj ima poslovni nastan. Isto tako, pristup na tržište rada Češke Republike posredovanjem stranih agencija za privremeno zapošljavanje znatno je otežan. Zbog tih razloga taj sud se pita predstavlja li predmetni propis ograničenje slobode poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga, a podredno i slobode kretanja radnika.

               18

               Osim toga, isključujući da se to ograničenje može opravdati razlozima javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja, navedeni sud se pita bi li razlozi za učinkovitost poreznog nadzora mogli opravdati to ograničenje, s obzirom na to da u ovom predmetu pružatelj usluga, odnosno slovačka agencija za privremeno zapošljavanje, raspolaže podružnicom koja ima poslovni nastan u Češkoj Republici, preko koje bi porezna uprava mogla naplatiti porez. Naime, ta bi podružnica mogla zadržati odbitak, kao što je to uostalom učinila češka podružnica N‑Partnera u glavnom postupku.

               19

               U vezi s određivanjem porezne osnovice za primjenu paušalne stope od 60% od iznosa računa koji je slovačka agencija za privremeno zapošljavanje ispostavila poduzeću korisniku, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku nasuprot tome smatra da se ta pravna fikcija može opravdati interesom koji je vezan uz učinkovitost poreznog nadzora. Naime, to pravilo za svrhu ima obeshrabrivanje stranih agencija za privremeno zapošljavanje da zaračunaju dugovani iznos poduzećima korisnicima bez razlikovanja između dijela tog iznosa za koji postoji dug na temelju plaće radnika – za koji treba zadržati odbitak – i dijela za koji postoji dug na temelju naknade toj agencije za pružene usluge. Stoga se taj propis primjenjuje samo u situaciji u kojoj račun koji je izdala nerezidentna agencija za privremeno zapošljavanje ne sadrži iznos naknade za uslugu posredovanja.

               20

               U tim okolnostima Nejvyšší správní soud odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li članci 18., 45., 49. i 56. [UFEU‑a] protivni propisu koji predviđa da je poslodavac s poslovnim nastanom u prvoj državi članici dužan odbiti predujam poreza na dohodak zaposlenikâ (državljanâ druge države članice) koji su mu privremeno stavljeni na raspolaganje putem agencije za privremeno zapošljavanje s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, posredništvom podružnice osnovane u prvoj državi članici?

                        2.

                        Jesu li članci 18., 45., 49. i 56. [UFEU‑a] protivni propisu koji predviđa da se porezna osnovica poreza na dohodak zaposlenika izračunava primjenom paušalne stope od najmanje 60% od iznosa računa koji je ispostavila agencija za privremeno zapošljavanje u slučaju kada taj iznos obuhvaća i naknadu za uslugu posredovanja?

                        3.

                        Je li moguće, u slučaju pozitivnog odgovora na prvo ili na drugo pitanje, u situaciji poput one u ovom predmetu, ograničiti prethodno navedene temeljne slobode, pozivajući se na razloge javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja, ili, ako je to primjenjivo, na učinkovitost poreznog nadzora?

               21

               Rješenjem predsjednika Suda od 20. ožujka 2013. predmeti C‑53/13 i C‑80/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i donošenja presude.

         Prethodna pitanja

         Prethodno pitanje u predmetu C‑53/13 te prvo i treće pitanje u predmetu C‑80/13

               22

               Pitanjem u predmetu C‑53/13 te prvim i trećim pitanjem u predmetu C‑80/13, koja treba ispitati zajedno, sudovi koji su uputili zahtjev u bitnome pitaju jesu li članci 18., 45., 49., 56. i 57. [UFEU‑a] protivni propisu poput onoga u glavnom postupku, prema kojem su navedena društva s poslovnim nastanom u prvoj državi članici koja koriste radnike zaposlene i upućene od agencija za privremeno zapošljavanje s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, ali koji u toj prvoj državi posluju putem podružnice, obvezana zadržati na izvoru i platiti prvoj državi predujam poreza na dohodak koji su dužni navedeni radnici, dok ista obveza nije predviđena za društva s poslovnim nastanom u prvoj državi koja koriste usluge agencija za privremeno zapošljavanje s poslovnim nastanom u toj istoj državi.

         Uvodna razmatranja

               23

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, najprije treba podsjetiti da je, iako prema trenutnom stanju prava Unije područje izravnih poreza ne spada u područje nadležnosti Unije, neupitno da države članice svoje ovlasti i dalje moraju izvršavati poštujući pravo Unije (vidjeti presudu FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, EU:C:206:630, t. 30. i navedena sudska praksa).

               24

               Osim toga, u vezi s pitanjem odnosi li se nacionalni propis na jednu ili drugu slobodu kretanja predviđenu osnivačkim ugovorima, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da valja uzeti u obzir svrhu predmetnih propisa (vidjeti osobito presude Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 90., kao i Cadbury Schweppes i Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, t. 31. do 33.).

               25

               U ovom slučaju češki propis češkim poduzećima koja se žele koristiti uslugama posredovanja agencije za privremeno zapošljavanje koja nema poslovni nastan u Češkoj Republici nameće obvezu zadržavanja na izvoru poreza na dohodak koji duguju radnici koji su upućeni u ta poduzeća preko te agencije, dok ista obveza nije predviđena za češka poduzeća koja se žele koristiti uslugama posredovanja agencije za privremeno zapošljavanje koja ima poslovni nastan u Češkoj Republici.

               26

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 56. UFEU‑a daje prava ne samo samim pružateljima usluga, već i korisnicima navedenih usluga (vidjeti osobito presude Luisi i Carbone, 286/82 i 26/83, EU:C:1984:35, t. 10.; FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, t. 32., kao i X, C‑498/10, EU:C:2012:635, t. 23.).

               27

               Sukladno navedenome, predmetni propisi iz glavnog postupka odnose se na slobodu pružanja usluga.

               28

               Dakako, kao što to navodi Europska komisija, takav propis može utjecati i na slobodu poslovnog nastana agencija za privremeno zapošljavanje koje žele pružati svoje usluge u Češkoj Republici, zadržavajući svoje sjedište u drugoj državi članici, tim više što u ovom slučaju predmetne agencije obavljaju svoje aktivnosti u Češkoj Republici putem podružnice.

               29

               Isto vrijedi i za slobodu kretanja radnika, s obzirom na to da se navedeni propis odnosi na načine prikupljanja poreza na dohodak koji je nametnut češkim poduzećima kojima su ovi radnici upućeni u okviru ugovornog odnosa s agencijama kojih su zaposlenici, što može neizravno utjecati na njihovu mogućnost da koriste svoju slobodu kretanja.

               30

               Međutim, usprkos mogućim ograničavajućim učincima navedenog propisa na slobodu poslovnog nastana i slobodno kretanje radnika takvi učinci su neizbježna posljedica eventualnog sprečavanja slobode pružanja usluga, što ne opravdava ni u kojem slučaju autonomno ispitivanje navedenog propisa uzimajući u obzir članke 45. i 49. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, t. 27., kao i Cadbury Schweppes i Cadbury Schweppes Overseas, EU:C:2006:544, t. 33.)

               31

               Sukladno tome, nema potrebe ni za tumačenjem članka 18. UFEU‑a.

               32

               Naime, ta odredba autonomno se primjenjuje samo u situacijama koje regulira pravo Unije u kojima Ugovor o funkcioniranju Europske unije ne predviđa posebna pravila o nediskriminaciji. Međutim, načelo zabrane diskriminacije u području slobode pružanja usluga provedeno je člancima 56. do 62. UFEU‑a (vidjeti po analogiji presude Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 37., kao i Schulz‑Delzers i Schulz, C‑240/10, EU:C:2011:591, t. 29.).

               33

               Stoga treba ispitati predmetne češke propise iz glavnog postupka sa stajališta članka 56. UFEU‑a.

         Ograničenje slobode pružanja usluga

               34

               Kako bi se provjerilo poštuje li predmetni propis iz glavnog postupka slobodu pružanja usluga, treba podsjetiti da u skladu s praksom Suda članak 56. UFEU‑a traži uklanjanje svih ograničenja te temeljne slobode koja je nametnuta iz razloga što pružatelj usluga ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one u kojoj se pruža usluga (vidjeti presude Komisija/Njemačka, 205/84, EU:C:1986:463, t. 25.; Komisija/Italija, EU:C:1991:78, t. 15.; FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, t. 31., i X, EU:C:2012:635, t. 21.).

               35

               Ograničenja slobode pružanja usluga su nacionalne mjere koje zabranjuju, ometaju ili čine manje privlačnim izvršavanje te slobode (presuda X, EU:C:2012:635, t. 22. i navedena sudska praksa).

               36

               Osim toga, kao što je istaknuto u točki 26. ove presude, članak 56. UFEU‑a daje prava ne samo samom pružatelju usluga, već i korisniku navedenih usluga.

               37

               Međutim, treba utvrditi da se u ovom slučaju obveza provođenja zadržavanja predujma poreza na dohodak radnika koji su stavljeni na raspolaganje preko agencije za privremeno zapošljavanje koja nema poslovni nastan u Češkoj Republici i plaćanja tog predujma Češkoj Republici neizbježno nameće korisnicima uslugâ koje su pružile te agencije i predstavlja dodatni upravni namet koji se ne zahtijeva od korisnika istih usluga koje isporučuje pružatelj usluga koji je rezident. Prema tome, takva obveza može prekogranične usluge učiniti manje atraktivnima za te korisnike usluga nego što su usluge pružatelja usluga koji su rezidenti te može sukladno tome obeshrabriti navedene korisnike usluga da se žale na pružatelje usluga koji su rezidenti u drugim državama članicama (vidjeti u tom smislu presude Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, t. 33.; Komisija/Belgija, C 433/04, EU:C:2006:702, t. 30. do 32., i X, EU:C:2012:635, t. 28.).

               38

               Danska vlada, koja se oslanja na presudu Truck Center (C‑282/07, EU:C:2008:762, t. 49. do 51.), ističe da je situacija s agencijama koje imaju poslovni nastan u Češkoj Republici objektivno drugačija od situacije s agencijama koje imaju poslovni nastan izvan te države članice, pa da sukladno tomu ograničenje slobode pružanja usluga nije diskriminatorno.

               39

               Međutim, s tim u vezi valja istaknuti da su pružatelj usluga i korisnik usluga dva različita pravna subjekta koji imaju različite interese i koji se mogu pozivati na slobodu pružanja usluga ako su im povrijeđena prava (presuda X, EU:C:2012:635, t. 27.).

               40

               U ovom slučaju, razlika u postupanju koja je uspostavljena predmetnim propisom iz glavne stvari utječe na pravo korisnika usluga na slobodan odabir prekograničnih usluga. Uz to, u mjeri u kojoj ti korisnici usluga imaju poslovni nastan u Češkoj Republici, oni koji se odluče koristiti usluge agencija koje su rezidenti nalaze se u sličnoj situaciji kao oni koji preferiraju usluge agencije koja nije rezident.

               41

               Iz toga slijedi da propis poput ovoga iz glavnog postupka predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga, što je načelno zabranjeno člankom 56. UFEU‑a.

               42

               Taj zaključak ne može biti doveden u pitanje argumentom češke vlade prema kojem su učinci predmetnog propisa zanemarivi, s obzirom na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, čak i ograničenje temeljne slobode slabijeg opsega ili male važnosti zabranjeno Ugovorom (presude Komisija/Francuska, C‑34/98, EU:C:2000:84, t. 49., i X, EU:C:2012:635, t. 30.).

         Opravdanost ograničenja slobode pružanja usluga

               43

               U vezi s mogućnošću opravdanja takvog ograničenja, nijedna zainteresirana strana koja je Sudu podnijela očitovanja a ni sudovi koji su uputili zahtjev ne smatraju to ograničenje opravdanim iz razloga javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja.

               44

               Međutim, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da nacionalni propis koji se odnosi na područje koje nije predmet usklađivanja na razini Unije i koji se bez razlike primjenjuje na sve osobe ili poduzeća koja obavljaju djelatnost na teritoriju odnosne države članice može, usprkos svom ograničavajućem učinku na slobodu pružanja usluga, biti opravdan važnim razlogom u općem interesu koji nije zaštićen pravilima kojima je pružatelj usluga podvrgnut u državi članici u kojoj ima poslovni nastan, a koji je prikladan za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i koji ne nadilazi ono što je neophodno kako bi ga se ostvarilo (vidjeti osobito presude Säger, C‑76/90, EU:C:1991:331, t. 15., i Komisija/Belgija, EU:C:2006:702, t. 33.).

               45

               Međutim, kao što su u bitnome iznijeli kako Nejvyšší správní soud u svom zahtjevu za prethodnu odluku tako i češka vlada tijekom rasprave, predmetni češki propis opravdan je s obzirom na potrebu da se osigura učinkovito prikupljanje poreza na dohodak. S tim u vezi, ta vlada posebno ističe da odbitak na izvoru predstavlja vrlo učinkovit način prikupljanja poreza jer poreznoj upravi dopušta neodgodivo dobivanje relevantnih informacija o osobi koja je dužna platiti porez.

               46

               S tim u vezi valja podsjetiti kako je Sud već presudio da potreba da se osigura prikupljanje poreza na dohodak može biti važan razlog u općem interesu kojim se može opravdati ograničenje slobode pružanja usluga (presude FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, t. 35., i X, EU:C:2012:635, t. 39.).

               47

               Sud je osobito pojasnio da postupak odbitka na izvoru predstavlja legitimno i prikladno sredstvo za osiguravanje poreznog tretmana dohotka osobe koja ima poslovni nastan izvan države koja oporezuje te kako bi se izbjeglo da odnosni prihodi ne budu oporezovani ni u državi rezidenta ni u državi u kojoj su usluge pružene (presude FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, t. 36., i X, EU:C:2012:635, t. 39.).

               48

               Međutim, to rješenje se zasniva, kako prema presudi FKP Scorpio Konzertproduktionen (EU:C:2006:630) tako i prema presudi X (EU:C:2012:635) na okolnosti da su pružatelji predmetnih usluga u predmetima u kojima su donesene te presude pružali privremene usluge u državi članici različitoj od one u kojoj su imali poslovni nastan i da u njoj nisu ostajali duže vrijeme (vidjeti osobito presudu X, EU:C:2012:635, t. 42.).

               49

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 70. svog mišljenja, treba utvrditi da se u ovom slučaju ne može smatrati da su predmetne agencije za privremeno zapošljavanje iz predmeta u glavnom postupku pružale svoje usluge u Češkoj Republici samo privremeno, s obzirom na to da su poslovale putem podružnice koja je upisana u sudski registar Češke Republike.

               50

               U tim okolnostima iako, kako je to navela češka vlada, podružnica prema češkom pravu nema pravnu osobnost i ne može biti obvezna plaćati poreze prema češkom pravu, činjenica je da takva podružnica osigurava fizičku prisutnost pružatelja usluga na teritoriju države članice domaćina i izvršava određene upravne zadaće u korist agencije za posredovanje, kao na primjer potpisivanje ugovora.

               51

               S tim u vezi, ne samo da se ne može isključiti da češka porezna uprava prikuplja dugovani porez od te podružnice i da stoga ta podružnica treba zadržati predmetni odbitak, već je iz elemenata spisa u predmetu C‑80/13 također vidljivo da su u navedenom predmetu predujmovi koje su prikupili na plaće dotičnih zaposlenika stvarno plaćeni od strane podružnice slovačke agencije za privremeno zapošljavanje.

               52

               Nadalje, određivanje, pružatelju usluga koji je rezident umjesto češkoj podružnici agencija koje su rezidenti u drugim državama članicama, upravnih nameta vezanih uz odbitak dugovanog poreza na dohodak upućenih radnika ne čini se najjednostavnijim i najučinkovitijim rješenjem ni sa stajališta pružatelja usluga ni sa stajališta češke uprave. Naime, kako podružnica agencije za privremeno zapošljavanje čiji su radnici zaposlenici lakše raspolaže neophodnim informacijama u vezi s dohocima tih radnika, upravni namet vezan uz postupak odbitka bio bi manji za tu podružnicu nego za korisnika usluga.

               53

               Iz toga slijedi da u tim okolnostima predmetni nacionalni propis u glavnom postupku nije prikladan za osiguranje učinkovitog prikupljanja poreza na dohodak.

               54

               Odvolací finanční ředitelství dodaje da se taj propis ipak može opravdati potrebom sprečavanja porezne prijevare i utaje poreza. Također, prema češkoj vladi, mehanizmi suradnje u upravnim i poreznim stvarima nisu dostatno učinkoviti da bi spriječili moguće porezne utaje. Naime, iskustvo poreznih vlasti ukazuje na postojanje mnogobrojnih prijevara i poreznih utaja kod međunarodnog iznajmljivanja radne snage.

               55

               Dakako, Sud je u više navrata presudio da je moguće pozivati se na borbu protiv porezne utaje i učinkovitost poreznog nadzora kako bi se opravdala ograničenja izvršavanja tih sloboda koje jamči Ugovor (vidjeti presude Baxter i dr., C‑254/97, EU:C:1999:368, t. 18., kao i Komisija/Belgija, EU:C:2006:702, t. 35.).

               56

               Sud je međutim pojasnio i da opća pretpostavka o poreznoj utaji ili poreznoj prevari koja je zasnovana na okolnosti da pružatelj usluga ima poslovni nastan u drugoj državi članici nije dostatna za opravdanje porezne mjere koja šteti ciljevima Ugovora (vidjeti u tom smislu presude Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, t. 61., Komisija/Belgija, EU:C:2006:702, t. 35. i Komisija/Španjolska, C‑153/08, EU:C:2009:618, t. 39.).

               57

               S jedne strane optužbe Češke Republike o postojanju brojnih poreznih prijevara i poreznih utaja u vezi s korištenjem strane radne snage ostale su neodređene, osobito u vezi sa specifičnim položajem agencija za privremeno zapošljavanje koje imaju poslovni nastan u drugim državama članicama, ali imaju podružnicu registriranu u Češkoj Republici.

               58

               S druge strane, okolnost da je predmetna podružnica iz predmeta C‑80/13 platila upravne namete omogućujući zadržavanje i plaćanje odbitka u predmetu u glavnom postupku daje povoda za sumnju u osnovanost takve opće pretpostavke.

               59

               U tim okolnostima primjena odbitka u predmetu u glavnom postupku ne može se opravdati nužnim sprečavanjem porezne prevare i utaje.

               60

               Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, na pitanje u predmetu C‑53/13 i na prvo i treće pitanje u predmetu C‑80/13 treba odgovoriti da se članak 56. UFEU‑a protivi propisu poput onoga iz glavnog postupka, prema kojem su društva s poslovnim nastanom u prvoj državi članici koja koriste radnike zaposlene i upućene od agencija za privremeno zapošljavanje koje imaju poslovni nastan u drugoj državi članici, ali koje u prvoj državi rade putem podružnice, obvezana zadržati na izvoru i platiti prvoj državi predujam poreza na dohodak koji su dužni navedeni radnici, dok ista obveza nije predviđena za društva s poslovnim nastanom u prvoj državi koja koriste usluge agencija za privremeno zapošljavanje s poslovnim nastanom u toj istoj državi.

         Drugo pitanje u predmetu C‑80/13

               61

               Svojim drugim pitanjem u predmetu C‑80/13 sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita protivi li se članak 56. UFEU‑a propisu poput onoga u glavnom postupku, prema kojem kada iznos računa koji je ispostavljen od agencije za privremeno zapošljavanje koja ima poslovni nastan u drugoj državi članici obuhvaća kako plaće radnika koji su upućeni tako i naknadu za uslugu posredovanja, pri čemu je osnovica za navedeni izračun utvrđena na najmanje 60% od tog iznosa, a da pritom ne postoji mogućnost da osoba koja je dužna platiti porez dokaže da je plaća koju su radnici stvarno primili manja od 60% od navedenog iznosa.

               62

               Treba utvrditi da, s obzirom na to da su načini izračuna predmetnog odbitka usko vezani uz obvezu zadržavanja tog odbitka i da se, kao što to proizlazi iz odluke suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C‑80/13, primjenjuju samo kada je korisnik navedenih usluga pozvan zadržati taj odbitak, uzimajući u obzir odgovor koji je dan na pitanje u predmetu C‑53/13 kao i na prvo i treće pitanje u predmetu C‑80/13, nema potrebe odgovarati na ovo pitanje.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudovima koji su uputili zahtjeve, na tim je sudovima da odluče o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 56. UFEU‑a protivi se propisu poput onoga u glavnom postupku, prema kojem kada iznos računa koji je ispostavljen od agencije za privremeno zapošljavanje koja ima poslovni nastan u drugoj državi članici obuhvaća kako plaće radnika koji su upućeni, tako i naknadu za uslugu posredovanja, pri čemu je osnovica za navedeni izračun utvrđena na najmanje 60% od tog iznosa, pri čemu nema mogućnosti da osoba koja je dužna platiti porez dokaže da je plaća koju su stvarno primili radnici manja od 60% od navedenog iznosa.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Suda od 17. lipnja 1971. # Gebrüder Bagusat protiv Hauptzollamt Berlin-Packhof. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Berlin - Njemačka. # Predmet 3-71.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. listopada 2014.#British Telecommunications plc protiv Europske komisije.#Žalba – Državna potpora – Izuzeće mirovinskih fondova od obveze uplaćivanja u mirovinske zaštitne fondove za određene zaposlenike – Selektivni karakter mjere.#Predmet C‑620/13 P.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 3. listopada 2006.#Fidium Finanz AG protiv Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka.#Slobodno pružanje usluga.#Predmet C-452/04.


title: Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 18. svibnja 2015.#Bruno Dupré protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Osoblje ESVD‑a – Član privremenog osoblja – Članak 98. Pravilnika o osoblju – Članak 2. točka (e) Uvjeta zaposlenja koji se primjenjuju na ostale službenike – Ugovor o radu – Razvrstavanje – Prigovor nezakonitosti obavijesti o slobodnom radnom mjestu – Radno mjesto razreda AD 5 otvoreno za osoblje iz nacionalnih diplomatskih službi i za dužnosnike u razredu AD 5 do AD 14 – Načelo da razred odgovora radnom mjestu – Presuda zbog ogluhe.#Predmet F-11/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu F‑11/14,
            povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a, primjenjivog na Ugovor o EZAE‑u na temelju njegova članka 106.a,
            Bruno Dupré, član privremenog osoblja Europske službe za vanjsko djelovanje, sa stalnom adresom u Etterbeeku (Belgija), kojeg zastupaju S. Rodrigues i A. Tymen, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD),  koju zastupaju S. Marquardt i M. Silva, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            SLUŽBENIČKI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: K. Bradley, predsjednik, H. Kreppel i M. I. Rofes i Pujol (izvjestiteljica), suci,
            tajnik: W. Hakenberg,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 7. veljače 2014. B. Dupré zahtijeva poništenje svojeg ugovora o radu kao člana privremenog osoblja Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), potpisanog 1. travnja 2013., u dijelu u kojem ga se razvrstava u razred AD 5, i naknadu navodno pretrpljene štete.
            Pravni okvir
            2. Članak 5. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, u verziji koja proizlazi iz Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica kao i Uvjeta zaposlenja koji se primjenjuju na ostale službenike Europskih zajednica, kako je posljednje izmijenjena Uredbom Vijeća (EU, Euratom) br. 1240/2010 od 20. prosinca 2010. (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), glasi ovako:
            „1. Radna mjesta obuhvaćena ovim Pravilnikom o osoblju razvrstavaju se, u skladu s naravi i značajem poslova povezanih s tim radnim mjestima, u funkcijsku skupinu administratora (u daljnjem tekstu ,AD’) i funkcijsku skupinu asistenata (u daljnjem tekstu ,AST’).
            2. Funkcijska skupina AD sastoji se od dvanaest razreda za osoblje koje obavlja upravljačke, idejne i analitičke te jezične i znanstvene poslove. […]
            3. Za imenovanje potrebno je najmanje:
            […]
            (b) u funkcijskoj skupini AD za razrede 5 i 6:
            i. razina obrazovanja koja odgovara završenom sveučilišnom studiju u trajanju od najmanje tri godine, potvrđena diplomom; ili
            ii. […];
            (c) u funkcijskoj skupini AD za razrede 7 – 16:
            i. razina obrazovanja koja odgovara završenom sveučilišnom studiju potvrđena diplomom ako je redovno trajanje studija četiri godine ili više; ili
            ii. razina obrazovanja koja odgovara završenom sveučilišnom studiju potvrđena diplomom i odgovarajuće profesionalno iskustvo od najmanje jedne godine ako je redovno trajanje studija najmanje tri godine […]
            […]“
            3. Na temelju članka 31. Pravilnika o osoblju:
            „1. Odabrani kandidati imenuju se u razred funkcijske skupine određen u obavijesti o natječaju koji su prošli.
            2.  Ne dovodeći u pitanje članak 29. stavak 2. [Pravilnika o osoblju], dužnosnici se zapošljavaju samo u razrede od AST 1 do AST 4 ili od AD 5 do AD 8. Razred u obavijesti o natječaju određuje institucija u skladu sa sljedećim kriterijima:
            (a) cilj zapošljavanja dužnosnika koji ispunjuju najviše standarde kako je utvrđeno člankom 27. [Pravilnika o osoblju];
            (b) vrsta traženog profesionalnog iskustva.
            […]“
            4. Članak 32. Pravilnika o osoblju predviđa:
            „Dužnosnik se zapošljava na prvom stupnju svojeg razreda.
            Radi uzimanja u obzir profesionalnog iskustva, tijelo za imenovanje može odobriti dodavanje radnog staža do najviše 24 mjeseca. Za primjenu ovog članka donose se opće provedbene odredbe.
            […]“
            5. Na temelju članka 98. Pravilnika o osoblju, uvedenog Uredbom (EU, Euratom) br. 1080/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja koji se primjenjuju na ostale službenike Europske unije:
            „1. Za potrebe članka 29. stavka 1. točke (a) [Pravilnika o osoblju] pri popunjavanju slobodnog radnog mjesta u ESVD‑u tijelo za imenovanje u obzir uzima prijave dužnosnikâ Glavnog tajništva Vijeća [Europske unije], [Europske] [k]omisije i ESVD‑a, prijave privremenog osoblja na koje se primjenjuje članak 2. točka (e) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika [Europske unije] i prijave osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica, pri čemu se prednost ne daje nijednoj od tih kategorija. Odstupajući od članka 29. [Pravilnika o osoblju], pri zapošljavanju osoba koje nisu u službi institucije, ESVD do 30. lipnja 2013. zapošljava isključivo dužnosnike iz Glavnog tajništva Vijeća [Europske unije] i iz [Europske] [k]omisije te osoblje iz diplomatskih službi država članica.
            […]“
            6. Članak 2. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije, u verziji koja proizlazi iz Uredbe br. 723/2004, kako je posljednje izmijenjena Uredbom br. 1240/2010 (u daljnjem tekstu: UZ), u točki (e) sadrži odredbu uvedenu Uredbom br. 1080/2010:
            „Za potrebe ovih Uvjeta zaposlenja, ,privremeno osoblje’ znači:
            […]
            (e) osoblje upućeno iz nacionalnih diplomatskih službi država članica i zaposleno radi privremenog popunjavanja stalnog radnog mjesta u ESVD‑u.“
            7. Članak 10. UZ‑a utvrđuje:
            „1. […] članak 5. stavci 1., 2., 3. i 4. te članak 7. Pravilnika o osoblju analogno se primjenjuju.
            2. U ugovoru člana privremenog osoblja navodi se razred i stupanj na kojem se član zapošljava.
            […]“
            8. Na temelju članka 15. stavka 1. prvog podstavka UZ‑a:
            „Privremeno osoblje na početku se razvrstava u odgovarajući razred u skladu s člankom 32. Pravilnika o osoblju.“
            9. Članak 50.b UZ‑a, uveden Uredbom br. 1080/2010, glasi ovako:
            „1. Članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica koji su odabrani u skladu s postupkom utvrđenim člankom 98. stavkom 1. Pravilnika o osoblju i koje su uputile njihove nacionalne diplomatske službe zapošljavaju se kao privremeno osoblje u skladu s člankom 2. točkom (e) [UZ‑a].
            2. Oni se mogu zaposliti na najdulje četiri godine. Ugovori se mogu produžiti za najviše četiri godine. Njihov radni odnos ukupno ne smije trajati dulje od osam godina. Međutim, u iznimnim okolnostima i u interesu službe, nakon što istekne osam godina, ugovor se može produžiti za najdulje dvije godine. Svaka država članica, u skladu s primjenljivim odredbama nacionalnog zakonodavstva, svojim dužnosnicima koji su zaposleni kao privremeno osoblje u ESVD‑u jamči neodgodiv povratak na posao nakon što im završi služba u ESVD‑u.
            […]“
            10. Članak 6., naslovljen „Osoblje“, iz Odluke Vijeća 2010/427/EU od 26. srpnja 2010. o uspostavi organizacije i funkcioniranju [ESVD‑a] (SL L 201, str. 30.) glasi ovako:
            „[…]
            7. Dužnosnici Unije i privremeno osoblje koji dolaze iz diplomatskih službi država članica imaju ista prava i obveze te uživaju jednako postupanje, posebice u pogledu pristupa svim radnim mjestima [u ESVD‑u] pod ekvivalentnim uvjetima. Nikakva razlika se ne pravi između privremenog osoblja koje dolazi iz nacionalnih diplomatskih službi i dužnosnika Unije u pogledu dodjele zadataka koje treba izvršiti u svim područjima aktivnosti ESVD‑a i u svim politikama koje provodi. […]
            […]
            11. Svaka država članica, u skladu s primjenljivim odredbama nacionalnog zakonodavstva, svojim dužnosnicima koji su zaposleni kao privremeno osoblje u ESVD‑u jamči neodgodiv povratak na posao nakon što im završi služba u ESVD‑u. Sukladno članku 50.b UZ‑a, ta služba ne može trajati više od osam godina, osim u slučaju produženja za najviše dvije godine, u iznimnim okolnostima i u interesu službe.
            […]“ [neslužbeni prijevod]
            Činjenice koje proizlaze iz tužbe
            11. Tužitelj je radio najprije za Europsku komisiju, a zatim za ESVD kao upućeni nacionalni stručnjak od 2007. do 31. ožujka 2013. U svojem opisu radnog mjesta opisan je kao član osoblja zadužen za sigurnosnu politiku u području smanjenja kemijskih, bioloških, radioloških i nuklearnih rizika („Policy Officer – Security in the area of [Chemical, Biological, Radiological and Nuclear] Risk mitigation“).
            12. Prije isteka njegova upućivanja kao nacionalnog stručnjaka u ESVD, tužitelj se prijavio za radno mjesto koje je bilo predmet obavijesti o slobodnom radnom mjestu EEAS/2012/AD/36 namijenjene zapošljavanju u odjelu „Sigurnosna politika i sankcije“ člana osoblja zaduženog za sigurnosnu politiku u području smanjenja kemijskih, bioloških, radioloških i nuklearnih rizika („ Policy Officer – Security in the area of [Chemical, Biological, Radiological and Nuclear] Risk mitigation“) (u daljnjem tekstu: obavijest o slobodnom radnom mjestu).
            13. Iz obavijesti o slobodnom radnom mjestu proizlazi da kandidati moraju biti ili dužnosnici određenih institucija Europske unije u razredima AD 5 do AD 14 ili članovi privremenog osoblja zaposleni na temelju članka 2. točke (e) UZ‑a ili članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica. Što se tiče kandidata koji su članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica, obavijest o slobodnom radnom mjestu navodi da, osim državljanstva jedne od država članica, moraju imati i razinu obrazovanja koja odgovara završenom sveučilišnom studiju potvrđenu diplomom ako je redovno trajanje studija najmanje tri godine. Također se od njih tražilo da su radili najmanje dvije godine u nacionalnoj administraciji.
            14. Iz obavijesti o slobodnom radnom mjestu također proizlazi da ako se odabere dužnosnik Unije, bit će imenovan u svojem razredu. Ako izabrani kandidat pripada osoblju iz diplomatske službe jedne od država članica, ponudit će mu se ugovor na temelju članka 2. točke (e) UZ‑a koji ne može trajati dulje od četiri godine i bit će imenovan u razredu AD 5.
            15. Prijava tužitelja je izabrana i on je 1. travnja 2013. potpisao ugovor o radu s ESVD‑om. Iz ugovora proizlazi da je tužitelj od tog datuma zaposlen kao član privremenog osoblja u smislu članka 2. točke (e) UZ‑a, u razredu AD 5, stupnju 2. Kao mjesto rada određen je Bruxelles (Belgija).
            16. S obzirom na to da razred AD 5 ne odgovara ni poslovima predviđenima u obavijesti o slobodnom radnom mjestu ni onima koje je izvršavao i s obzirom na to da je bio diskriminiran u odnosu na dužnosnike Unije, tužitelj je 27. lipnja 2013. podnio „zahtjev u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju“, s ciljem ispravljanja očite pogreške u ocjeni prilikom njegova razvrstavanja.
            17. Tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu ESVD‑a smatralo je da zahtjev tužitelja predstavlja „žalbu u smislu članka 90. [stavka] 2. Pravilnika o osoblju“ te ga je odbilo odlukom od 28. listopada 2013.
            Zahtjevi tužitelja i postupak
            18. Tužitelj od Službeničkog suda zahtijeva da:
            „
            – […] poništi odluku [sadržanu u njegovu ugovoru o radu] od 1. travnja 2013. [kojom ga se] razvrstava u razred AD 5;
            – u mjeri u kojoj je to potrebno, […] poništi odluku od 28. listopada 2013. kojom je žalba odbijena […];
            […]
            – […] naloži razvrstavanje [njegova] radnog mjesta […] u razred koji odgovara razini njegovih odgovornosti;
            – […] naloži [ESVD‑u] da retroaktivno provede sve posljedice, osobito financijske, tog ponovnog razvrstavanja, počevši od njegova stupanja u službu;
            – […] naknadi pretrpljenu nematerijalnu štetu […], procijenjenu ex æquo et bono na iznos od 5000 eura;
            […]
            – […] naloži [ESVD‑u] snošenje svih troškova“.
            19. Na temelju članka 39. stavka 1. Poslovnika koji je bio na snazi na dan podnošenja tužbe, tuženik mora podnijeti odgovor na tužbu u roku od dva mjeseca od dostave tužbe.
            20. Kao što proizlazi iz potvrde o primitku tužbe, ona je uredno dostavljena 14. veljače 2014. na adresu visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku u Bruxellesu, što je adresa koju je ESVD prethodno dao Službeničkom sudu za potrebe dostave postupovnih akata.
            21. Rok od dva mjeseca za podnošenje odgovora na tužbu istekao je 24. travnja 2014., uključujući produljenje roka zbog udaljenosti, a da ESVD nije podnio odgovor.
            22. Tajništvo Službeničkog suda obavijestilo je tužitelja dopisom od 2. srpnja 2014. o izostanku odgovora na tužbu u propisanom roku i zatvaranju pisanog dijela postupka. Pritom je tajništvo podsjetilo tužitelja da raspolaže mogućnošću da od Službeničkog suda na temelju članka 116. stavka 1. prvog podstavka Poslovnika koji je tada bio na snazi zatraži da donese presudu kojom prihvaća tužbeni zahtjev. U svojem dopisu tajništvo Službeničkog suda upozorilo je tužitelja na tekst stavka 4. istog članka, prema kojem je protiv presude zbog ogluhe ipak moguće podnijeti prigovor. Dopisom od istog 2. srpnja 2014., tajništvo Službeničkog suda prenijelo je ESVD‑u dopis upućen tužitelju, kad je i obavijestilo ESVD o zatvaranju pisanog dijela postupka.
            23. Dopisom od 10. srpnja 2014. tužitelj je zatražio od Službeničkog suda da donese presudu kojom prihvaća njegov tužbeni zahtjev, kao što on proizlazi iz tužbe. Taj je zahtjev dostavljen ESVD‑u.
            24. Dana 11. srpnja 2014. ESVD se obratio Službeničkom sudu kako bi, sukladno članku 116. stavku 1. drugom podstavku Poslovnika koji je tada bio na snazi, zatražio otvaranje usmenog dijela postupka o tužiteljevom zahtjevu od 10. srpnja 2014. i da mu se pošalje preslika tužbe. Službenički sud je poslao presliku tužbe ESVD‑u i, odlukom od 24. studenoga 2014., nije prihvatio zahtjev za otvaranje usmenog dijela postupka o navedenom zahtjevu.
            Pravo
            25. Na temelju odredaba članka 121. stavka 2. Poslovnika, koje su preuzele one iz članka 116. stavka 2. Poslovnika koji je bio na snazi do 30. rujna 2014., prije donošenja presude zbog ogluhe Službenički sud ispituje dopuštenost tužbe i provjerava jesu li uredno ispunjene formalnosti te čini li se zahtjev tužitelja osnovnim. Službenički sud može odrediti mjere upravljanja postupkom ili izvođenja dokazâ.
            26. U ovom slučaju, iz spisa predmeta proizlazi da je tužba podnesena Službeničkom sudu u roku od tri mjeseca propisanom Pravilnikom o osoblju produljenom zbog udaljenosti za deset dana računajući od dostave odbijanja žalbe tužitelju; da tužitelj osporava odluku o razvrstavanju prilikom njegova zapošljavanja kao člana privremenog osoblja, da on smatra da mu je nanesena šteta i da ima pravni interes jer osporava pojedinačnu upravnu odluku koja stvara obvezne pravne učinke takve naravi da izravno i trenutačno utječu na njegove interese.
            27. Iz spisa također proizlazi da je tužba uredno dostavljena ESVD‑u na adresi u Bruxellesu koju je potonji dao tajništvu Službeničkog suda za potrebe dostave postupovnih akata i da ESVD nije podnio odgovor na tužbu u roku.
            28. Slijedi da u ovom slučaju ne postoje nikakve sumnje o dopuštenosti tužbe i da su formalne pretpostavke uredno ispunjene.
            29. U ovom trenutku je na Službeničkom sudu da provjeri čini li se tužiteljev zahtjev osnovanim, s obzirom na tužbu i njezine priloge. U tu svrhu, Službenički sud nije smatrao potrebnim poduzeti mjere upravljanja postupkom niti narediti izvođenje dokazâ.
            Tužbeni zahtjev za poništenje odluke o odbijanju žalbe
            30. Tužitelj zahtijeva, u mjeri u kojoj je to potrebno, poništenje odluke od 28. listopada 2013. kojom se odbija žalba.
            31. Iz stalne sudske prakse proizlazi da su upravna žalba i njezino izričito ili prešutno odbijanje sastavni dio kompleksnog postupka i predstavljaju samo preduvjet za pokretanje postupka pred sudom. U tim uvjetima, iako je formalno upravljena protiv odbijanja žalbe, tužba dovodi do toga da sud odlučuje o aktu kojim se nanosi šteta protiv kojeg je žalba bila podnesena, osim u slučaju u kojem odbijanje žalbe ima različit opseg od akta protiv kojeg je žalba bila podnesena. U više navrata je presuđeno da izričita odluka o odbijanju žalbe, s obzirom na svoj sadržaj, ne mora potvrđivati akt koji tužitelj osporava. O takvom je slučaju riječ kada odluka o odbijanju žalbe sadrži preispitivanje tužiteljeve situacije, s obzirom na nove pravne i činjenične elemente, ili kada se njome prvotna odluka mijenja ili nadopunjuje. U tim slučajevima, odbijanje žalbe predstavlja akt koji je podvrgnut nadzoru suda, koji ga uzima u obzir prilikom ocjene zakonitosti osporavanog akta, ili ga čak smatra aktom kojim se nanosi šteta, a koji je zamijenio prvotni (presuda Adjemian i dr./Komisija, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, t. 32.).
            32. S obzirom na to da u sustavu uređenom Pravilnikom o osoblju osoba u pitanju mora podnijeti žalbu protiv odluke koju osporava, a zatim tužbu protiv odluke kojom se odbija ta žalba, sud Unije je odlučio da je tužba dopuštena bez obzira na to je li usmjerena samo protiv odluke koja je predmet žalbe, protiv odluke o odbijanju žalbe ili protiv tih dviju odluka zajedno, pod uvjetom da su žalba i tužba podnesene u rokovima predviđenima u člancima 90. i 91. Pravilnika o osoblju. Međutim, sukladno načelu ekonomičnosti postupka, sudovi Unije mogu odlučiti da nije potrebno posebno odlučivati o zahtjevima usmjerenima protiv odluke koja se odnosi na odbijanje žalbe ako zaključe da ti zahtjevi nemaju samostalan sadržaj, već su zapravo isti kao oni upućeni protiv odluke protiv koje je uložena žalba (vidjeti u tom smislu presudu Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, t. 7. i 8.). To osobito može biti slučaj ako sud Unije utvrdi da odluka o odbijanju žalbe, u nekim slučajevima jer je implicitna, samo potvrđuje odluku koja je predmet žalbe i da stoga poništenje prve odluke ne bi proizvelo učinak na pravnu situaciju osobe u pitanju koji bi se razlikovao od učinka poništenja druge odluke (presuda Adjemian i dr./Komisija, EU:T:2011:506, t. 33.).
            33. U ovom slučaju, jasno je da odluka o odbijanju žalbe ne sadrži preispitivanje tužiteljeve situacije s obzirom na nove pravne ili činjenične elemente, nego potvrđuje odluku o razvrstavanju u razred AD 5, stupanj 2, koji je naveden u tužiteljevom ugovoru o radu, te se ograničava na ispitivanje razloga i argumenata koje je istaknuo tužitelj i pojašnjavanje obrazloženja navedene odluke o razvrstavanju. U takvoj situaciji, upravo se zakonitost prvotnog akta kojim se nanosi šteta mora ispitati uzimajući u obzir obrazloženje odluke o odbijanju žalbe, s obzirom na to da bi se to obrazloženje trebalo poklapati s tim aktom (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, t. 58. i 59. i navedenu sudsku praksu).
            34. Slijedom toga, tužbeni zahtjev za poništenje usmjeren protiv odluke o odbijanju žalbe nema samostalan sadržaj i tužba se mora smatrati usmjerenom protiv odluke sadržane u ugovoru o radu tužitelja od 1. travnja 2014., kojom ga se razvrstava u razred AD 5 (u daljnjem tekstu: pobijana odluka o razvrstavanju) i čije je obrazloženje pojašnjeno odlukom o odbijanju žalbe od 28. listopada 2013. (vidjeti u tom smislu presude Eveillard/Komisija, T‑258/01, EU:T:2004:177, t. 31. i 32. i Buxton/Parlament, F‑50/11, EU:F:2012:51, t. 21.).
            35. Prema tome, nije potrebno zasebno odlučiti o zahtjevu za poništenje odluke o odbijanju žalbe.
            Tužbeni zahtjev za ponovno razvrstavanje tužiteljevog radnog mjesta i da ESVD retroaktivno provede sve posljedice ponovnog razvrstavanja
            36. Što se tiče tužbenog zahtjeva koji ide za tim da Službenički sud, s jedne strane, naloži razvrstavanje tužiteljevog radnog mjesta u razred koji odgovara razini njegovih odgovornosti i, s druge strane, naloži ESVD‑u da retroaktivno provede sve posljedice, osobito financijske, tog ponovnog razvrstavanja, počevši od tužiteljeva stupanja u službu, valja podsjetiti da u sklopu tužbe podnesene na temelju članka 91. Pravilnika o osoblju sud ne može a da pritom ne ugrozi prerogative upravnog tijela donositi načelna proglašenja ili utvrđenja niti davati naloge nekoj instituciji (vidjeti rješenje Caminiti/Komisija, F‑71/09, EU:F:2011:53, t. 23. i navedenu sudsku praksu). Najviše što se može tražiti od institucije jest da poduzme mjere, poput onih koje zahtijeva tužitelj, za primjenu presude kojom se prihvaća tužiteljev zahtjev za poništenje.
            37. Slijedi da tužbeni zahtjev koji ide za tim da Službenički sud naloži razvrstavanje tužiteljevog radnog mjesta u razred koji odgovara razini njegovih odgovornosti i naloži ESVD‑u da retroaktivno provede sve posljedice, osobito financijske, tog ponovnog razvrstavanja, počevši od tužiteljeva stupanja u službu, nije dopušten.
            Tužbeni zahtjev za poništenje pobijane odluke o razvrstavanju
            38. U prilog osnovanosti zahtjeva za poništenje pobijane odluke o razvrstavanju, tužitelj ističe jedan tužbeni razlog, koji se temelji na nezakonitosti obavijesti o slobodnom radnom mjestu na temelju koje je zaposlen, a koji je podijeljen na tri dijela. Prvi dio se temelji na povredi načela da razred odgovara radnom mjestu kao i na povredi članka 5. Pravilnika o osoblju i točke A Priloga I. Pravilniku o osoblju. Drugi dio je izveden iz očite pogreške u ocjeni. Treći dio temelji se na povredi načela jednakog postupanja i zabrane svake diskriminacije kao i na povredi članka 6. stavka 7. Odluke 2010/427.
            39. Službenički sud utvrđuje da je tužitelj u svojoj tužbi razvio argumentaciju samo u pogledu prvog i trećeg dijela tužbenog razloga. Drugi dio tužbenog razloga, izveden iz očite pogreške u ocjeni, nije ni na koji način potkrijepljen ikakvom argumentacijom, suprotno pravilu predviđenom u članku 35. stavku 1. točki (e) Poslovnika koji je bio na snazi u vrijeme podnošenja tužbe i preuzetom u članku 50. stavku 1. točki (e) Poslovnika. Stoga drugi dio tužbenog razloga valja proglasiti nedopuštenim.
            Prvi dio tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela da razred odgovara radnom mjestu kao i na povredi članka 5. Pravilnika o osoblju i točke A Priloga I. Pravilniku o osoblju
            40. Tužitelj ističe nezakonitost obavijesti o slobodnom radnom mjestu jer je u njoj predviđeno imenovanje u razred AD 5 samo za kandidate koji su iz nacionalnih diplomatskih službi država članica. Međutim, taj razred, u koji je razvrstan kao član privremenog osoblja, ne odgovara zadacima koje tužitelj treba izvršavati i ne odražava njihovu važnost niti odgovornosti koje snosi. Naime, postupanje s „osjetljivim“ spisima koji su mu dodijeljeni nužno zahtijeva znatno iskustvo u njegovu području stručnosti i u svakom slučaju ne može ga obavljati dužnosnik na početku karijere, koji ima tek dvije godine iskustva, kao što to zahtijeva obavijest o slobodnom radnom mjestu. Dodaje kako je u dvadeset i pet godina profesionalnog iskustva njih petnaest radio u području stručnosti na koje se odnosi obavijest o slobodnom radnom mjestu i da se radno mjesto na kojem je bio kao upućeni nacionalni stručnjak smatralo „osjetljivim“ zbog traženih sposobnosti. Kad je imenovan članom privremenog osoblja u razredu AD 5, njegovi poslovi ostali su potpuno isti.
            41. Tužitelj također ističe da su opisi radnih mjesta drugih dvaju članova njegova tima, koje je priložio tužbi, istovjetni opisu njegova radnog mjesta, iako, s jedne strane, dužnosnici na tim radnim mjestima razvrstani su jedan u razred AD 12, a drugi u razred AD 13 i, s druge strane, on je imenovan u razred AD 5 zamjenjujući dužnosnika iz razreda AD 13 i kako bi obavljao iste poslove. Te okolnosti pokazuju neprikladnost razreda u koji je razvrstan s obzirom na njegove poslove i odgovornosti.
            42. Tužitelj dodaje da točka A Priloga I. Pravilniku o osoblju predviđa da razred AD 5 odgovara nižim radnim mjestima, dok on nije na nižem radnom mjestu i pokazuje visok stupanj neovisnosti u obavljanju svojih poslova. Tužitelj k tomu ističe da opis radnog mjesta, koji je priložio tužbi, koji se odnosi na radno mjesto upućenog nacionalnog stručnjaka koji ga je zamijenio počevši od listopada 2013., zahtijeva najmanje osam godina radnog iskustva u području stručnosti i da u praksi nitko od njegovih kolega u timu kojeg je dio nije zaposlen u razredu AD 5.
            43. Konačno, tužitelj tvrdi da je pobijana odluka o razvrstavanju posljedica proračunskih ograničenja, dok se na temelju članka 6. stavka 8. Odluke 2010/427 odabir osoblja mora provesti na objektivnoj osnovi i s ciljem osiguravanja osoblja s najvišim kvalitetama sposobnosti, učinkovitosti i integriteta. Tužiteljevo je mišljenje da je argument koji se odnosi na proračunska ograničenja ESVD‑a neosnovan jer, da je izabran kandidat koji je zauzeo drugo mjesto prilikom odabira slijedom obavijesti o slobodnom radnom mjestu, s obzirom na to da je dužnosnik, njegova bi mjesečna plaća odgovarala onoj dužnosnika u razredu AD 13.
            44. Službenički sud kao prvo utvrđuje da tužiteljeva tvrdnja, prema kojoj obavijest o slobodnom radnom mjestu predviđa imenovanje u razred AD 5 samo za kandidate koji su iz nacionalnih diplomatskih službi država članica, počiva na pogrešnom shvaćanju teksta obavijesti o slobodnom radnom mjestu.
            45. Naime, iz točke 1. prve skupine uvjeta za sudjelovanje iz obavijesti o slobodnom radnom mjestu proizlazi da, sukladno članku 98. Pravilnika o osoblju, kandidati moraju biti ili dužnosnici Glavnog tajništva Vijeća Europske unije, Komisije ili ESVD‑a ili članovi privremenog osoblja na koje se primjenjuje članak 2. točka (e) UZ‑a, odnosno članovi osoblja upućeni iz nacionalnih diplomatskih službi država članica zaposleni radi privremenog popunjavanja stalnog radnog mjesta u ESVD‑u, ili članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica.
            46. Prema tome, dok su postojale tri moguće kategorije kandidata, odnosno oni koji su bili dužnosnici Unije, oni koji su već zaposleni u ESVD‑u kao privremeno osoblje u smislu članka 2. točke (e) UZ‑a i oni, poput tužitelja, koji ne pripadaju ni jednoj ni drugoj od tih kategorija, u obavijesti o slobodnom radnom mjestu predviđeno je razvrstavanje u razred uspješnoga kandidata koje bi se za dužnosnike Unije izvršilo u razred u kojem jesu, a za ostale, tj. osoblje nacionalnih diplomatskih službi država članica, u razred AD 5.
            47. Iako je točno da obavijest o slobodnom radnom mjestu dopušta dužnosnicima u razredima AD 5 do AD 14 da se prijave za radno mjesto, da je uspješni kandidat bio dužnosnik u razredu AD 5, bio bi razvrstan u taj isti razred. Prema tome, ne može se prihvatiti argument tužitelja prema kojem je obavijest o slobodnom radnom mjestu nezakonita jer predviđa da će samo članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica zaposleni na tom radnom mjestu biti imenovani u razred AD 5.
            48. K tomu valja navesti da se uvjeti koje su kandidati koji su članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica morali ispuniti sukladno točki 2. druge skupine uvjeta za sudjelovanje, odnosno da imaju razinu obrazovanja koja odgovara završenom sveučilišnom studiju u trajanju od najmanje tri godine potvrđenu diplomom, poklapaju s uvjetom iz članka 5. stavka 3. točke (b) pod (i) Pravilnika o osoblju za imenovanje u razrede 5 i 6 funkcijske skupine administratora (AD), što je uvjet koji se jasno razlikuje od onog postavljenog u članku 5. stavku 3. točki (c) Pravilnika o osoblju za imenovanje u razrede 7 do 16 iste funkcijske skupine.
            49. Slijedi da, s obzirom na razinu višeg obrazovanja koju obavijest o slobodnom radnom mjestu zahtijeva od kandidata koji su članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica, odnosno onu predviđenu u članku 5. stavku 3. točki (b) pod (i) Pravilnika o osoblju za imenovanje u razrede 5 i 6 funkcijske skupine AD, kao i minimalni traženi broj godina profesionalnog iskustva od samo dvije godine, kandidati koji su članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica, među kojima je bio tužitelj, nisu mogli biti dovedeni u zabludu u pogledu razreda koji odgovara radnom mjestu koje se popunjava. Naime, da je ESVD želio popuniti radno mjesto razredima AD 7 i više, u obavijesti o slobodnom radnom mjestu bila bi se zahtijevala razina obrazovanja predviđena u članku 5. stavku 3. točki (c) Pravilnika o osoblju i u svakom slučaju više godina profesionalnog iskustva.
            50. Kao drugo, Službenički sud ne može prihvatiti tužiteljev argument koji se odnosi na raskorak između odgovornosti koje snosi, a koje tvrdi da može ispunjavati upravo zahvaljujući svojem znatnom iskustvu u području stručnosti na koje se odnosi obavijest o slobodnom radnom mjestu, i razreda AD 5 u koji je imenovan.
            51. Naime, iz teksta opisa glavnih zadataka koje uspješni kandidat treba obavljati, kako su navedeni u obavijesti o slobodnom radnom mjestu, proizlazi da oni u potpunosti odgovaraju onima koji se povjeravaju dužnosniku na početku karijere. Tako su ti zadaci na više mjesta opisani na sljedeći način: „pridonijeti“ pripremi dokumenata, uz blisku suradnju među ostalim s drugim institucijama, državama članicama ili međunarodnim organizacijama; „pridonijeti“ sastavljanju osnovnog zakonodavstva; „nastojati osigurati“ koordinaciju; „sudjelovati ili predstavljati odjel [,Sigurnosna politika i sankcije’]“ posebice na sastancima s institucijama Unije, državama članicama ili trećim državama, što su poslovi koji ne zahtijevaju znatno prethodno iskustvo za njihovo obavljanje.
            52. Valja nadodati da tužiteljev argument prema kojem poslovi administratora razvrstanog u razred AD 5, kako su navedeni u točki A Priloga I. Pravilniku o osoblju, odgovaraju onima nižeg pravnika, nižeg ekonomista, nižeg znanstvenika, i da to nije u skladu s odgovornostima koje on sam ima a da pritom nije niži zaposlenik u odnosu na drugog dužnosnika ili člana osoblja, očito ne uzima u obzir opis poslova koji se nalazi u obavijesti o slobodnom radnom mjestu, a koji kao glavne zadatke navodi „pripremiti informacije, bilješke i druge dokumente […] za rukovodeće dužnosnike i političku razinu“.
            53. Kao treće, ne mogu se prihvatiti ni argumenti koje je tužitelj istaknuo u prilog svojoj tvrdnji prema kojoj je trebao biti razvrstan u viši razred jer se, kao prvo, radno mjesto na kojem je bio kao upućeni nacionalni stručnjak smatralo „osjetljivim“ prema opisu radnog mjesta zbog posebnih traženih sposobnosti, dok su njegovi poslovi ostali potpuno isti kad je imenovan kao član privremenog osoblja u razred AD 5; kao drugo, jer se u prosincu 2012. taj opis radnog mjesta poklapao s onima drugih dvaju članova istog tima, koji su dužnosnici, jedan u razredu AD 12, a drugi u razredu AD 13; i kao treće, jer je zaposlen kao član privremenog osoblja i razvrstan u razred AD 4, dok je njegov prethodnik bio dužnosnik u razredu AD 13.
            54. U tom pogledu valja napomenuti da pravilo da razred odgovara radnom mjestu podrazumijeva usporedbu između poslova koje izvršava dužnosnik ili član privremenog osoblja i njegova razreda u hijerarhiji, uzimajući u obzir njihovu narav, važnost i opseg (presuda Michail/Komisija, F‑100/09, EU:F:2011:132, t. 65.). U ovom slučaju, iz točaka 48., 51. i 52. ove presude proizlazi da su i zadaci poput onih opisanih u obavijesti o slobodnom radnom mjestu i uvjet koji se odnosi na razinu obrazovanja koja se traži od kandidata za radno mjesto koje treba popuniti ekvivalentni zadacima koji se uobičajeno povjeravaju dužnosnicima i privremenom osoblju u razredu AD 5 odnosno minimalnoj razini obrazovanja potrebnoj za imenovanje dužnosnikom ili članom privremenog osoblja u navedenom razredu.
            55. Što se tiče prvog tužiteljeva argumenta, Službenički sud utvrđuje da iz jednostavne usporedbe između nabrojenih poslova koje bi zaposleni član privremenog osoblja u razredu AD 5 trebao obavljati, kao što proizlaze iz obavijesti o slobodnom radnom mjestu, i onih navedenih u opisu radnog mjesta na kojem je bio tužitelj kao upućeni nacionalni stručnjak, proizlazi da taj argument nema činjeničnu potporu. Naime, prva skupina poslova navedena u opisu radnog mjesta na kojem je bio tužitelj kao upućeni nacionalni stručnjak ne javlja se u opisu poslova u obavijesti o slobodnom radnom mjestu. Isto vrijedi za četvrti i peti zadatak treće skupine poslova navedene u gore navedenom opisu kao i za prvi, treći i četvrti zadatak četvrte skupine poslova u gore navedenom opisu radnog mjesta.
            56. Što se tiče drugog tužiteljeva argumenta, koji se oslanja na opise radnih mjesta drugih dvaju članova njegova tima, od kojih su obojica dužnosnici, razvrstani jedan u razred AD 12, a drugi u razred AD 13, valja navesti da se tamo navedeni zadaci zaista poklapaju s nabrojanim poslovima na radnom mjestu upućenog nacionalnog stručnjaka na kojem je bio tužitelj, ali se veoma razlikuju od onih navedenih u obavijesti o slobodnom radnom mjestu.
            57. Što se tiče trećeg tužiteljeva argumenta, čak i da je bio zaposlen na radnom mjestu na kojem je prethodno bio dužnosnik u razredu AD 13, ta okolnost ne može utjecati na zakonitost pobijane odluke o razvrstavanju, kojom je tužitelj razvrstan u osnovni razred funkcijske skupine AD slijedom obavijesti o slobodnom radnom mjestu za koje se prijavio (vidjeti u tom smislu presudu BV/Komisija, F‑133/11, EU:F:2013:199, t. 64. do 67.).
            58. U svakom slučaju, poslovi koje je tužitelj obavljao kao nacionalni stručnjak upućen u ESVD, prije nego što je zaposlen kao član privremenog osoblja ESVD‑a, ne mogu se uzeti u obzir za potrebe usporedbe poslova na radnom mjestu na kojem se tužitelj nalazi temeljem spornog ugovora o radu jer se kao upućeni nacionalni stručnjak nije mogao pozivati na razvrstavanje u razrede primjenom Pravilnika o osoblju.
            59. Kao četvrto i posljednje, ne mogu se prihvatiti ni tužiteljevi argumenti u prilog nezakonitosti pobijane odluke o razvrstavanju koji se temelje, prvi, na tome da obavijest o slobodnom radnom mjestu dopušta dužnosnicima u razredima od AD 5 do AD 14 da se prijave i, drugi, na tome da su dužnosnici koji rade ili su radili u istoj službi kao tužitelj i koji su navodno obavljali iste poslove bili razvrstani u razred koji je viši od onog u koji je on razvrstan.
            60. Naime, otkad je Pravilnik o osoblju izmijenjen 1. svibnja 2004., osim razreda AD 15 i AD 16, namijenjenih radnim mjestima direktora i/ili glavnih direktora, Pravilnik o osoblju ne predviđa da obavljani poslovi odgovaraju određenom razredu, već omogućuje razdvajanje razreda i poslova (presuda Bouillez i dr./Vijeće, F‑53/08, EU:F:2010:37, t. 54.), što ima za posljedicu da dužnosnici u funkcijskoj skupini AD imaju linearnu karijeru, koja može napredovati od razreda AD 5 do AD 14, pomoću promaknuća.
            61. U ovom slučaju, budući da opis zadataka, naveden u obavijesti o slobodnom radnom mjestu, odgovara idejnim i analitičkim poslovima, što su poslovi koje na temelju članka 5. stavka 2. Pravilnika o osoblju izvršava osoblje u funkcijskoj skupini AD počevši od razreda AD 5, u obavijesti o slobodnom radnom mjestu je pravilno predviđeno da se dužnosnici mogu prijaviti za predmetno radno mjesto počevši od razreda AD 5 do razreda AD 14 i da će odabrani kandidat biti imenovan u svoj razred.
            62. Već je presuđeno da istovjetne ili slične poslove mogu izvršavati osobe iz različitih razreda, kao što to proizlazi iz točke A Priloga I. Pravilniku o osoblju, koja za većinu poslova koji su tamo nabrojeni predviđa da ih mogu obavljati dužnosnici različitih razreda. Prema tome, pravilo da razred odgovara radnom mjestu povrijeđeno je samo ako su obavljani poslovi u cjelini očito izvan onih koji odgovaraju razredu i radnom mjestu dužnosnika u pitanju (presuda Z/Sud, F‑88/09 i F‑48/10, EU:F:2012:171, t. 138. koja je predmet žalbenog postupka pred Općim sudom Europske unije u predmetu T‑88/13 P). Ta sudska praksa koja je utvrđena u odnosu na dužnosnike također se primjenjuje kad je riječ o privremenom osoblju.
            63. Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem je njegovo razvrstavanje u razred AD 5 posljedica proračunskih ograničenja, dovoljno je utvrditi da iz spisa ne proizlazi da se ESVD oslonio na takve razloge kad je odlučio da će radno mjesto koje treba popuniti, a koje je predmet obavijesti o slobodnom radnom mjestu, biti u razredu AD 5.
            64. Slijedi da tužitelj nije uspio dokazati da je razred AD 5 neprikladan za poslove opisane u obavijesti o slobodnom radnom mjestu i da njegovo radno mjesto ne odgovara razredu u koji je razvrstan jer je u tom pogledu istaknuo samo navode o odgovornostima koje ima i o razredu nekih svojih kolega dužnosnika.
            65. Prema tome, treba odbiti prvi dio tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela da razred odgovara radnom mjestu kao i na povredi članka 5. Pravilnika o osoblju i točke A Priloga I. Pravilniku o osoblju.
            Treći dio tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja i zabrane svake diskriminacije kao i na povredi članka 6. stavka 7. Odluke 2010/427
            66. Tužitelj se poziva na članak 21. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, članak 1.d Pravilnika o osoblju i članak 6. stavak 7. Odluke 2010/427 kako bi zahtijevao jednako postupanje između privremenog osoblja i dužnosnika. Tvrdi da u ovom slučaju iz obavijesti o slobodnom radnom mjestu proizlazi da je na radno mjesto na koje je imenovan privremeno osoblje iz nacionalnih diplomatskih službi država članica moglo biti zaposleno samo u razred AD 5, dok kad je riječ o dužnosnicima, oni su mogli biti imenovani od razreda AD 5 do razreda AD 14.
            67. Tužiteljevo mišljenje je da takvo različito razvrstavanje za izvršavanje istih funkcija ne odgovara zahtjevu pristupa radnim mjestima pod ekvivalentnim uvjetima koje postavlja, propisanog u članku 6. stavku 7. Odluke 2010/427. Tužitelj u tom pogledu ističe da opseg razreda predloženih za zapošljavanje dužnosnika omogućava im da očuvaju i koriste svoj senioritet, dok su članovi osoblja koji pripadaju diplomatskim službama država članica spriječeni u tome da uživaju prednosti svojeg iskustva, što dovodi do nejednakog postupanja zbog njihova podrijetla što se tiče uvjeta zapošljavanja i rada, iako su i jedni i drugi podvrgnuti zajedničkom postupku odabira.
            68. Ti tužiteljevi argumenti ne mogu se prihvatiti.
            69. Kao što to proizlazi iz stalne sudske prakse, načelo nediskriminacije primjenjuje se samo na osobe koje se nalaze u istim ili usporedivim situacijama i usto zahtijeva da su razlike u postupanju između različitih kategorija dužnosnika ili privremenog osoblja opravdane pomoću objektivnoga i razumnoga kriterija te da je razlika proporcionalna cilju koji se razlikovanjem želi postići (presuda Afari/ESB, T‑11/03, EU:T:2004:77, t. 65. i navedena sudska praksa). Riječ je o povredi načela jednakog postupanja kada se različito postupa prema dvama kategorijama osoba čije činjenične i pravne situacije nisu u bitnom različite i kada se jednako postupa prema različitim situacijama (presuda Schönberger/Parlament, F‑7/08, EU:F:2009:10, t. 45. i navedena sudska praksa).
            70. U ovom slučaju, točno je da na temelju članka 6. stavka 7. Odluke 2010/427 dužnosnici Unije i članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica imaju ista prava i obveze te uživaju jednako postupanje, posebice u pogledu pristupa svim radnim mjestima pod ekvivalentnim uvjetima.
            71. Iz teksta obavijesti o slobodnom radnom mjestu proizlazi da su i popis predviđenih uvjeta za sudjelovanje i kriteriji odabira bili isti za dužnosnike Unije i za članove osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica, pri čemu se jedina razlika sastojala u tome da se od potonjih zahtijevalo ispunjenje uvjeta u vezi s državljanstvom i razinom obrazovanja koje su dužnosnici u funkcijskoj skupini AD dužni ispuniti prilikom zapošljavanja. Prema tome, valja utvrditi da obavijest o slobodnom radnom mjestu nije pravila razliku što se tiče pristupa radnom mjestu ovisno o podrijetlu kandidata.
            72. Što se tiče razreda prilikom razvrstavanja, Službenički sud je u točki 47. ove presude već utvrdio da, da je uspješni kandidat bio dužnosnik u razredu AD 5, bio bi premješten i zadržao bi taj isti razred, koji je isti onaj u koji je tužitelj razvrstan kao član privremenog osoblja. Prema tome, obavijest o slobodnom radnom mjestu ne pravi razliku u pogledu razvrstavanja u osnovni razred funkcijske skupine AD ovisno o tome je li uspješni kandidat dužnosnik Unije ili član osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi.
            73. Tužitelj ipak sebe smatra žrtvom diskriminacije zbog toga što bi imenovani dužnosnik iz razreda višeg od razreda AD 5 bio zadržao svoj razred da je bio imenovan na radno mjesto koje je predmet obavijesti o slobodnom radnom mjestu, dok on, zbog mogućnosti razvrstavanja privremenog osoblja isključivo u razred AD 5, nije mogao uživati prednosti svojeg senioriteta.
            74. Taj se argument ne može prihvatiti jer se dužnosnici Unije i članovi osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica koji su upućeni u ESVD ne nalaze u istoj ili sličnoj situaciji, s obzirom na okvir u kojem će se njihova karijera razvijati, a i način na koji njihova matična administracija ocjenjuje njihov senioritet.
            75. Naime, s jedne strane, članovi osoblja Glavnog tajništva Vijeća, Komisije ili ESVD‑a, koji su se mogli prijaviti za radno mjesto koje je predmet obavijesti o slobodnom radnom mjestu ako ispunjavaju uvjet razreda, bili su dužnosnici u funkcijskoj skupini AD, koji bi kao takvi trebali slijediti karijeru u institucijama Unije, obavljajući među ostalim idejne i analitičke poslove, od razreda AD 5 do AD 14.
            76. Naprotiv, iz članka 50. UZ‑a proizlazi da se od članova osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica, iako su zaposleni kao privremeno osoblje na temelju članka 2. točke (e) UZ‑a, očekuje da nastave slijediti karijeru u svojim matičnim administracijama s obzirom na to da ih ESVD može zaposliti samo na razdoblje od najviše četiri godine, koje se može produžiti samo jednom za još jedno razdoblje od četiri godine, uz iznimnu mogućnost dodatnog produljenja ugovora za dvije godine, što u cjelini znači upućivanje od najviše deset godina, uz jamstvo neodgodivog povratka na posao nakon što im završi služba u ESVD‑u.
            77. S druge strane, kad koriste svoju široku marginu prosudbe prilikom odlučivanja o tome odgovara li razred radnom mjestu, uzimajući u obzir važnost zadataka povjerenih predmetnim poslovima i isključivo u odnosu na interes službe, institucije Unije moraju na temelju Pravilnika o osoblju voditi računa o tome da istovjetne ili slične poslove mogu obavljati osobe iz različitih razreda, kao što to proizlazi iz točke A Priloga I. Pravilniku o osoblju, koja za većinu poslova koji su tamo nabrojeni predviđa da ih mogu obavljati dužnosnici različitih razreda.
            78. Nadalje, iz podataka koje je sam tužitelj podnio proizlazi da je prilikom promaknuća za 2013. 15 dužnosnika ESVD‑a moglo biti promaknuto u razred AD 6; 18 dužnosnika u razred AD 7; 15 dužnosnika u razred AD 8; 26 dužnosnika u razred AD 9 i isti broj dužnosnika u razred AD 10; 47 dužnosnika u razred AD 11; 33 dužnosnika u razred AD 12; 130 dužnosnika u razred AD 13 i 102 dužnosnika u razred AD 14. Iako je točno da se ti brojevi ne poklapaju točno s brojem dužnosnika ESVD‑a razvrstanih u svaki od razreda jer neki od njih nisu stekli mogućnost da ih se promakne tijekom tih promaknuća, u dovoljnoj mjeri dokazuju da, da je obavijest o slobodnom radnom mjestu ograničila prijave za to radno mjesto samo na dužnosnike ESVD‑a u razredu AD 5, gotovo svi dužnosnici ESVD‑a bili bi isključeni iz postupka odabira s obzirom na viši razred u koji su bili razvrstani.
            79. U tim uvjetima, bilo je pravilno i bez povrede načela jednakog postupanja i što se tiče pristupa radnom mjestu u ekvivalentnim uvjetima prema dužnosnicima Unije i članovima osoblja iz nacionalnih diplomatskih službi država članica i što se tiče razvrstavanja uspješnoga kandidata u razred, to što je u obavijesti o slobodnom radnom mjestu moglo biti predviđeno da će se član privremenog osoblja zaposliti u razredu AD 5, istodobno predviđajući da će se dužnosnik Unije razvrstan u razred AD 5 do razreda AD 14 imenovati u svoj razred.
            80. Slijedom toga, valja odbiti i treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja i zabrane svake diskriminacije kao i na povredi članka 6. stavka 7. Odluke 2010/427.
            81. Iz prethodno navedenoga proizlazi da je tužbeni razlog koji se temelji na nezakonitosti obavijesti o slobodnom radnom mjestu djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.
            82. Slijedi da treba odbiti tužbeni zahtjev za poništenje pobijane odluke o razvrstavanju.
            Tužbeni zahtjev za naknadu štete
            83. Tužitelj smatra da je pretrpio materijalnu i nematerijalnu štetu. Materijalna šteta proizlazi iz toga što je njegova naknada za rad u izravnoj vezi s njegovim razredom: da je bio razvrstan primjerice razred AD 12, imao bi pravo na dvostruku plaću u odnosu na onu koju prima. Također, njegovo razvrstavanje u razred AD 5 može imati negativne posljedice na mogućnosti razvoja karijere u ESVD‑u, posebice u pogledu premještaja, s obzirom na to da je ograničen na druga radna mjesta istog razreda, i to unatoč njegovom iskustvu koje bi mu omogućilo prijavu za radna mjesta mnogo višeg razreda.
            84. Konačno, razvrstavanje u razred AD 5 dovelo je do nematerijalne štete tužitelju s obzirom na legitimna očekivanja koja je imao pravo imati u odnosu na svojeg poslodavca, kad je dobrovoljno odlučio nastaviti biti odvojen od svoje matične nacionalne administracije kako bi ostao u službi u ESVD‑u.
            85. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kad je šteta na koju se tužitelj poziva nastala zbog donošenja odluke koja je predmet zahtjeva za poništenje, odbijanje zahtjeva za poništenje u načelu uključuje odbijanje zahtjeva za naknadu štete s obzirom na to da je potonji usko povezan s prethodnim (presuda Arguelles Arias/Vijeće, F‑122/12, EU:F:2013:185, t. 127.).
            86. U ovom slučaju valja navesti da je šteta na koju se tužitelj poziva nastala zbog odlučivanja ESVD‑a, koji ga je razvrstao u razred AD 5, suprotno tužiteljevim željama i očekivanjima. Međutim, budući da je zahtjev za poništenje pobijane odluke o razvrstavanju odbijen a da Službenički sud pritom nije utvrdio nepravilnost u odlučivanju ESVD‑a, tužiteljev zahtjev za naknadu štete valja odbiti.
            87. Iz svega navedenoga proizlazi da tužbu treba odbiti u cijelosti.
            Troškovia
            88. Sukladno odredbama članka 101. Poslovnika, ako nije drukčije propisano drugim odredbama poglavlja 8. odjeljka 2. navedenog poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove i nalaže joj se snošenje troškova druge stranke ako je takav zahtjev postavljen. Sukladno članku 103. stavku 3. Poslovnika, ako nijedna stranka nije tražila naknadu troškova, svaka stranka snosi vlastite troškove.
            89. ESVD, kojemu je uredno dostavljena tužba, nije podnio odgovor na tužbu i nije postavio zahtjev za naknadu troškova. U tim uvjetima, sukladno članku 103. stavku 3. Poslovnika, valja odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            SLUŽBENIČKI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Svaka stranka snosi vlastite troškove.