title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. rujna 2013.#Golden Balls Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice GOLDEN BALLS – Raniji verbalni žig Zajednice BALLON D’OR – Sličnost znakova – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Zahtjev intervenijenta za proglašenje žiga ništavim – Članak 134. stavak 3. Poslovnika Općeg suda – Opseg ispitivanja koje treba provesti žalbeno vijeće – Obveza odlučivanja o žalbi u cijelosti – Članak 8. stavak 5., članak 64. stavak 1. i članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-437/11.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      16. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava verbalnog žiga Zajednice GOLDEN BALLS — Raniji verbalni žig Zajednice BALLON D’OR — Sličnost znakova — Vjerojatnost dovođenja u zabludu — Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Zahtjev intervenijenta za proglašenje žiga ništavim — Članak 134. stavak 3. Poslovnika Općeg suda — Opseg ispitivanja koje treba provesti žalbeno vijeće — Obveza odlučivanja o žalbi u cijelosti — Članak 8. stavak 5., članak 64. stavak 1. i članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009“
      U predmetu T‑437/11,

         Golden Balls Ltd, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupa M. Edenborough, QC, i S. Smith, solicitor,
      tužitelj,
      protiv
      Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa A. Folliard‑Monguiralu, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka postupka pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Intra‑Presse, sa sjedištem u Boulogne‑Billancourt (Francuska), koji zastupaju P. Péters, T. de Haan i M. Laborde, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća OHIM‑a od 26. svibnja 2011. (predmet R 1310/2010‑1), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između Intra‑Presse i Golden Balls Ltd,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: J. Azizi (izvjestitelj), S. Frimodt Nielsen i M. Kancheva, suci,
      tajnik: T. Weiler, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu predanu tajništvu Općeg suda 5. kolovoza 2011.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 19. prosinca 2011.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 12. prosinca 2011.,
      uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 26. ožujka 2012.,
      nakon rasprave održane 30. travnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Pozadina spora

               1

               Tužitelj Golden Balls Ltd podnio je 1. listopada 2007. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str. 1.), kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)].

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju je verbalni znak GOLDEN BALLS.

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija odnose se na razrede 16, 21 i 24 Međunarodne klasifikacije međunarodnih proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenena i dopunjena, i odgovaraju, za svaki od navedenih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 16: „Papir, karton i proizvodi od tih materijala koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; tiskarski proizvodi; proizvodi za uvezivanje knjiga; fotografije; pribor za pisanje; ljepila (ljepljive tvari za papirnate proizvode ili za kućanstvo); slikarski pribor; kistovi; pisaći strojevi i uredski pribor (osim namještaja); oprema za nastavu i obuku (osim aparata); plastični materijali za ambalažu (koji nisu obuhvaćeni drugim razredima); tiskarska slova; klišei“;

                        —

                        razred 21: „ Pribor i posuđe za kućanstvo ili za kuhinju; češljevi i spužve; četke (osim kistova); materijali za četke; pribor za čišćenje; žica za struganje parketa; sirovo ili poluobrađeno staklo (osim građevinskog stakla); stakleni proizvodi, porculansko i keramičko posuđe koje nije obuhvaćeno drugim razredima“;

                        —

                        razred 24: „Tkanine i tekstilni proizvodi koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; pokrivači za krevete i stolove“.

               4

               Prijava za registraciju žiga objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 8/2008 od 18. veljače 2008.

               5

               Intervenijent, Intra‑Presse, podnio je 16. svibnja 2008. na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 41. Uredbe br. 207/2009) prigovor na prijavu za registraciju žiga za proizvode predviđene u točki 3. ove presude.

               6

               Prigovor se prvenstveno temeljio na ranijem verbalnom žigu Zajednice BALLON D’OR, za koji je bila podnesena prijava 24. prosinca 2004. i koji je registriran 7. studenoga 2006. pod brojem 4226148 za proizvode i usluge iz razreda 9, 14, 16, 18, 25, 28, 38 i 41, a koji odgovaraju, za svaki od navedenih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 9: „znanstveni aparati i instrumenti (osim za medicinsku upotrebu), nautički, geodetski, fotografski, kinematografski, optički kao i aparati i instrumenti za vaganje, mjerenje, signalizaciju, kontrolu (inspekciju), za pomoć (spašavanje) i za obuku; aparati za snimanje, prijenos, reprodukciju zvuka ili slika; kompaktne ploče (CD‑i), magnetne i optičke podloge za snimanje, akustičke ploče; video kazete, audio kazete, radio uređaji, televizijski uređaji, telefonski uređaji, mehanizmi za uređaje koji se pokreću uz prethodno ubacivanje kovanica; registarske blagajne, računski strojevi; uređaji za gašenje požara; uređaji i oprema za obradu podataka, računala, informatički programi (snimljeni), telekomunikacijski uređaji i instrumenti, uređaji i instrumenti za prijenos i primanje slike, zvuka i podataka, elektronički podsjetnici, ronilačke maske, optičarski proizvodi, naočale, sunčane naočale“;

                        —

                        razred 14: „plemeniti metali i njihove legure osim za zubarske upotrebe; pravi i lažni nakit, drago kamenje; urarski proizvodi i kronometarski instrumenti, satovi džepni ili ručni, klatna (urarstvo), budilice, kronometri, broševi (nakit), sunčani brojčanici, medalje, kipići od plemenitih metala, kutije za cigare, kutije za cigarete i upaljači od plemenitih metala, pepeljare (plemeniti metali), kutije za cigarete (od plemenitih metala), ukrasni držači za ključeve)“;

                        —

                        razred 16: „papir i karton (neobrađeni, poluobrađeni ili za papirnate proizvode); tiskarski proizvodi; proizvodi za uvezivanje knjiga; fotografije; pribor za pisanje; ljepila (ljepljive tvari za papirnate proizvode ili za kućanstvo); slikarski pribor; kistovi; pisaći strojevi i uredski pribor (osim namještaja); oprema za nastavu i obuku (osim aparata); papir za ambalažu; papirnate ili plastične vreće, vrećice i listovi za ambalažu; tiskarska slova; klišei“;

                        —

                        razred 18: „koža, imitacija kože i proizvodi od tih materijala koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; kovčezi i torbe, kišobrani, suncobrani i štapovi za hodanje, bičevi, sedlarsko remenarski proizvodi“;

                        —

                        razred 25: „odjeća, obuća (osim ortopedskih cipela); pokrivala za glavu; odjeća za automobiliste; kupaći kostimi i kapice za kupanje; ogrtači za kupanje; francuske kape; bluze; bodiji; kape za glavu; čizme; naramenice; muške gaće; ženske kape; pojasevi (odjevni predmeti); šalovi; kućne haljine; puloveri bez rukava; šeširi; kratke čarape; papuče; obuća za nogomet; obuća za skijanje; sportska obuća; košulje; košulje s kratkim rukavima; čarape s gaćicama; kombinezoni za skijanje na vodi; nošnje; odjeća za bicikliste; lente; špagerice; svileni rupci; gabardeni; prsluci; gimnastičke papuče; kabanice; donje rublje; trikoi (gimnastički dresovi, majice); kaputi; hlače; papuče; muški ogrtači; parke; kućne haljine; puloveri; pidžame; haljine; kućne haljine; natikače; pregače; odore (uniforme); kratki kaputi; gimnastička odjeća; kožna odjeća i odjeća od imitacije kože; viziri (pokrivala za glavu)“;

                        —

                        razred 28: „igre i igračke; gimnastički i sportski predmeti (osim odjeće, obuće i sagova); ukrasi za božićna drvca; jedrilice (letjelice); zračnice za lopte za igru; zračni pištolji (igračke); umjetne meke za pecanje; praskavi detonatori (igračke); igračke za domaće životinje; kolutovi za igru; ukrasi za božićna drvca (osim rasvjetnih tijela i slastica); postolja za božićna drvca; božićna drvca od sintetičkog materijala; oprema za gađanje lukom; lukovi za gađanje; varke i predmeti za prijevaru za zabavu; njihaljke; lopte i baloni za igru; rukavice za bejzbol; bazeni (predmet za igru); bicikli za treniranje na mjestu; biljarske kuglice, štapovi i biljarski stolovi; kuglice za igru (špekule); saonice za utrke (bopsleji); kugle za igru; boksačke rukavice; strune od ovčjih crijeva za rekete; štapovi za pecanje; štapovi za golf; karnevalske maske; papirnati zmajevi; sobe za lutke; konji‑ljuljačke; mete za gađanje; graditeljske igre; naprave za tjelovježbu; torbe za kriket; štapovi za golf; torbe za štapove za golf; palice za hokej; aparati za fizičku kulturu; dama (igra); kockice za kockanje; diskovi za sport; domino; šah; oružje za mačevanje; rukavice i maske za mačevanje; remeni za penjanje; gimnastičke protezaljke; mreže (sportski pribor); kopče za skije; strelice; floret za mačevanje; plovci za pecanje; stolovi za sobni nogomet; puške za izbacivanje harpuna (sportski pribor); rukavice za golf; gimnastičke sprave; udice; igračke za grickanje (kod nicanja zubi); žetoni za igre; automatske i elektroničke igre osim onih uz prethodno plaćanje i onih predviđenih da se koriste isključivo uz televizijski prijemnik; ma‑jong; kazališne lutke (marionete); mali modeli vozila; peraje za plivače; plišani medvjedići; pribor protiv sklizanja pri penjanju; sklizaljke za led; koturaljke; pribor za pecanje; daske s valjčićima; daske s jedrima, za vodu; daske za valove; lutke; zaštitne ispune za sportsku odjeću (jastučići); zaštita za laktove, koljena i cjevanice (sportski pribor); kuglana (igra); reketi; skije; skije za vodu; skije za vodu (surfing); društvene igre; stolovi za stolni tenis; tobogani (igra); zvrkovi (igračke); sanjke (sportski artikli); trampolini (sportski artikli); romobili; vozila (igračke); loptice za badminton; odjeća za lutke; igraće karte“;

                        —

                        razred 38: „telekomunikacije; prijenos slike, zvuka i podataka telefonskim putem, pomoću računalnih terminala, putem svjetske (internet) ili lokalne (intranet) globalne komunikacijske mreže, putem satelita, elektroniče pošte; obrađivanje, nadziranje, slanje i primanje podataka, signala, slika i informacija obrađenih pomoću računala ili telekomunikacijskih uređaja i instrumenata; prijenos informacija koje se nalaze u bankama podataka i slikovnim bazama; usluge difuzije informacija elektroničkim putem, agencije za novosti; komuniciranje posredstvom mreža optičkih kabela; radiotelefonske, telegrafske i telefonske komunikacije; emitiranje televizijskih programa; radiotelefonski prijenosi; emitiranje televizijskih programa, slanje brzojava; radiodifuzija; prijenos putem satelita; telematika; prijenos televizijskih emisija pretplatnicima putem kabela“;

                        —

                        razred 41: „obuka; stručno osposobljavanje; razonoda; sportske i kulturne djelatnosti; mjerenje vremena na sportskim natjecanjima, organiziranje sportskih natjecanja i dodjele trofeja, usluge klubova za zabavu i sportskih klubova, razonoda putem radiofonije i posredstvom televizije, stavljanje na raspolaganje sportske opreme, zabavnih parkova i opreme za ispunjavanje slobodnog vremena; izdavanje knjiga, časopisa, revija i novina, montaža radijskih i televizijskih programa, iznajmljivanje sportske opreme (osim vozila); organiziranje i vođenje konferencija, foruma i seminara; gimnastička obuka, zabavni parkovi, organiziranje natječaja (obuka ili zabava), proizvodnja priredbi, sportska usavršavanja (sportski kampovi za usavršavanje u sportu), proizvodnja filmova, iznajmljivanje stadiona“.

               7

               U prilog prigovora bili su navedeni razlozi iz članka 8. stavka 1. točke (b) i članka 8. stavka 5. Uredbe br. 40/94 [koji su postali članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009].

               8

               Odjel za prigovore odbio je 19. svibnja 2010. prigovor u cijelosti. Proizvodi i usluge koje suprotstavljeni znakovi obuhvaćaju su, po njegovu mišljenju, djelomično istovjetni i djelomično različiti. Znakovi su dijelu relevantne javnosti vizualno i fonetski različiti, a konceptualno slabo slični. S obzirom na to da su žigovi načelno različiti, ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između znakova u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Što se tiče razloga koji se odnosi na ugled ranijeg žiga, Odjel smatra da, s obzirom na to da su znakovi različiti, članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 nije primjenjiv.

               9

               Intervenijent je 15. srpnja 2010. podnio žalbu OHIM‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 protiv odluke Odjela za prigovore.

               10

               Odlukom od 26. svibnja 2011. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće OHIM‑a djelomično je uvažilo žalbu u dijelu u kojem se odnosi na proizvode iz razreda 16, a djelomično odbilo u dijelu u kojem se odnosi na proizvode iz razreda 21 i 24. Žalbeno vijeće osobito je uzelo u obzir sljedeće:

                        —

                        relevantan dio javnosti je široka javnost Europske unije (točka 12. pobijane odluke);

                        —

                        u vezi s uspoređivanjem proizvoda, žalbeno vijeće suglasno je s ocjenom Odjela za prigovore, koju stranke nisu ni osporavale. Tako je žalbeno vijeće smatralo da su proizvodi iz razreda 16 koji su obuhvaćeni prijavom za registraciju žiga istovjetni proizvodima iz tog istog razreda obuhvaćenima ranijim žigom, a da su oni iz razreda 21 i 24 različiti od onih obuhvaćenih ranijim žigom (točke 13. do 16. pobijane odluke);

                        —

                        što se tiče uspoređivanja znakova, odnosno njihove vizualne i fonetske usporedbe, žalbeno vijeće suglasno je s mišljenjem Odjela za prigovore koji te znakove smatra vizualno i fonetski različitima (točka 18. pobijane odluke). Kad je riječ o konceptualnoj usporedbi, žalbeno je vijeće, suprotno Odjelu za prigovore, došlo do zaključka da postoji istovjetnost, „ili barem“ snažna konceptualna sličnost (točka 22. pobijane odluke);

                        —

                        s obzirom na gore navedeno, žalbeno vijeće zaključilo je da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu ili dovođenja u svezu suprotstavljenih znakova za istovjetne proizvode, tj. proizvode iz razreda 16, dok dovođenje u zabludu nije vjerojatno za različite proizvode iz razreda 21 i 24 (točke 23. do 32. pobijane odluke);

                        —

                        žalbeno vijeće procijenilo je da nije potrebno ispitivati žalbu u vezi s člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009 (točka 33. pobijane odluke).

         Tužbeni zahtjevi stranaka

               11

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu odluku u dijelu koji se tiče proizvoda iz razreda 16;

                        —

                        naloži OHIM‑u, ili podredno intervenijentu, snošenje troškova.

               12

               Osim toga, tužitelj u replici podnesenoj u skladu s člankom 135. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda zahtijeva od Općeg suda da „odbije odgovor na tužbu“ intervenijenta koji je podnesen u skladu s člankom 134. stavkom 3. spomenutog Poslovnika.

               13

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        u cijelosti odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               14

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        u cijelosti odbije tužbu;

                        —

                        ukine pobijanu odluku u dijelu u kojem ona odbija prigovor glede proizvoda iz razreda 21 i 24 koji su obuhvaćeni prijavom za registraciju žiga;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova, uključujući i nužne troškove, koje je uzrokovao u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a.

         Pravo

         Uvodna razmatranja

               15

               Tužitelj u prilog tužbi navodi samo jedan tužbeni razlog, koji se tiče povrede članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Osim toga, u prilog zahtjevu za ukidanje podnesenom na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika, intervenijent ističe samo jedan pravni navod koji se tiče povrede članka 8. stavka 5., članka 64. stavka 1. i članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009.

         TužbenI razlog tužitelja koji se odnosi na povrede članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               16

               Tužitelj se u prilog tužbi poziva na povredu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               17

               Tužitelj u biti osporava zaključak žalbenog vijeća prema kojem između suprotstavljenih znakova za proizvode iz razreda 16 postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu. Tužitelj osobito osporava konceptualnu i načelnu sličnost suprotstavljenih znakova koju je žalbeno vijeće ustvrdilo pobijanom odlukom.

               18

               OHIM i intervenijent osporavaju osnovanost tužbenog razloga koji je tužitelj naveo i ističu postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih znakova za istovjetne proizvode iz razreda 16.

               19

               Opći sud podsjeća da se, u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, nakon prigovora nositelja ranijeg žiga odbija prijava za registraciju žiga kada zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga koje ta dva žiga obuhvaćaju postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu javnosti na području na kojem je raniji žig bio zaštićen. Vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.

               20

               Kao što je utvrđeno ustaljenom sudskom praksom, vjerojatnost da bi javnost mogla misliti da spomenuti proizvodi ili usluge potječu od istog poduzetnika ili od ekonomski povezanih poduzetnika predstavlja vjerojatnost dovođenja u zabludu u smislu navedene odredbe. Vjerojatnost dovođenja u zabludu mora se ocjenjivati općenito, u skladu s percepcijom relevantne javnosti o predmetnim znakovima i proizvodima ili uslugama te uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne u predmetnom slučaju, pogotovo međuovisnost sličnosti znakova i onu obuhvaćenih proizvoda ili usluga [vidjeti presudu Općeg suda od 9. srpnja 2003., Laboratorios RTB protiv OHIM‑a – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Zb., str. II‑2821., točke 30. do 33. i tamo navedenu sudsku praksu].

               21

               U svrhu primjene članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, vjerojatnost dovođenja u zabludu pretpostavlja u isto vrijeme istovjetnost ili sličnost između suprotstavljenih žigova i istovjetnost ili sličnost proizvoda ili usluga koje oni obuhvaćaju. Riječ je o kumulativnim uvjetima [vidjeti presudu Općeg suda od 22. siječnja 2009., Commercy protiv OHIM‑a – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, Zb., str. II‑43., točku 42. i tamo navedenu sudsku praksu].

               22

               Ocjenjivanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu relevantne javnosti ovisi o brojnim čimbenicima i općenito se mora provoditi uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne u predmetnom slučaju. Takva opća ocjena mora se, što se tiče vizualne, fonetske ili konceptualne sličnosti žigova u pitanju, temeljiti na ukupnom dojmu koji oni ostavljaju, uzimajući osobito u obzir njihove razlikovne i dominantne elemente (vidjeti presude Suda od 12. lipnja 2007., OHIM protiv Shakera, C‑334/05 P, Zb., str. I‑4529., točke 34. i 35., i od 3. rujna 2009., Aceites del Sur‑Coosur protiv Koipea, C‑498/07 P, Zb., str. I‑7371., točke 59. i 60. i tamo navedenu sudsku praksu). Osim toga, ona podrazumijeva određenu međuovisnost čimbenika uzetih u obzir i to na način da niski stupanj sličnosti obuhvaćenih proizvoda ili usluga može biti nadomješten visokim stupnjem sličnosti žigova i obrnuto (presuda Suda od 17. travnja 2008., Ferrero Deutschland protiv OHIM‑a, C‑108/07 P, još neobjavljena u Zborniku, točke 44. i 45., i presuda easyHotel, točka 21. supra, točka 41.).

         Relevantna javnost

               23

               Kao što je sudska praksa utvrdila, kada se cjelovito ocjenjuje vjerojatnosti dovođenja u zabludu potrebno je uzeti u obzir prosječnog potrošača predmetne kategorije proizvoda ili usluga koji je normalno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan. Također je potrebno uzeti u obzir činjenicu da se razina pozornosti prosječnog potrošača može razlikovati s obzirom na kategoriju proizvoda ili usluga u pitanju [vidjeti presudu Općeg suda od 13. veljače 2007., Mundipharma protiv OHIM‑a – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, Zb., str. II‑449., točku 42. i tamo navedenu sudsku praksu].

               24

               U tom smislu tužitelj prigovara žalbenom vijeću da se opredijelilo za nižu razinu pozornosti relevantne publike od normalne, iako je trebalo utvrditi normalnu razinu pozornosti.

               25

               Stoga bi, kako smatraju OHIM i intervenijent, trebalo utvrditi da se taj prigovor temelji na tužiteljevom pogrešnom tumačenju pobijane odluke.

               26

               Naime, žalbeno vijeće u točki 12. pobijane odluke tvrdi da se relevantna javnost za proizvode iz razreda 16, 21 i 24 sastoji od prosječnih potrošača koji su normalno obaviješteni i razumno pažljivi i oprezni te da su određeni proizvodi, i to „artikli za umjetnike“ iz razreda 16 kao i „materijali za četkarske proizvode“ i „staklo sirovo ili poluobrađeno“ iz razreda 21 također namijenjeni i profesionalcima. Ono je nadalje utvrdilo da se, u slučaju kada se relevantna javnost sastoji kako od prosječnih potrošača tako i od profesionalaca, vjerojatnost dovođenja u zabludu treba ocijeniti s obzirom na dio javnosti s nižom razinom pozornosti, to jest s obzirom na prosječne potrošače u Uniji, a ne na profesionalce, kako je i bilo utvrđeno sudskom praksom [presuda Općeg suda od 15. veljače 2011., Yorma’s protiv OHIM‑a – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (YORMA’S), T‑213/09, još neobjavljena u Zborniku, točka 25.].

               27

               Tako je žalbeno vijeće zapravo s punim pravom zaključilo da se relevantna javnost u ovom slučaju sastojala od prosječnih potrošača Unije koji su u razumnoj mjeri obaviješteni, pozorni i oprezni. Ono se dakle usredotočilo, suprotno do onog što tvrdi tužitelj, na javnost koja ima normalnu razinu pozornosti.

               28

               Prema tome, valja zaključiti da ocjena žalbenog vijeća koja se tiče relevantne javnosti i njene razine pozornosti nije pogrešna.

         Uspoređivanje proizvoda

               29

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pri ocjenjivanju sličnosti između predmetnih proizvoda ili usluga potrebno je uzeti u obzir sve relevantne čimbenike koji karakteriziraju odnos između ovih proizvoda ili usluga. Ovi čimbenici osobito uključuju njihovu prirodu, namjenu, upotrebu kao i njihov konkurentni ili međusobno nadopunjujući karakter. Drugi čimbenici, kao što su kanali distribucije tih proizvoda također mogu biti uzeti u obzir [vidjeti presudu Općeg suda od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés protiv OHIM‑a – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, Zb., str. II‑2579., točku 37. i tamo navedenu sudsku praksu].

               30

               U pobijanoj odluci žalbeno je vijeće podržalo mišljenje Odjela za prigovore što se tiče usporedbe proizvoda obuhvaćenih suprotstavljenim znakovima, koje stranke uostalom nisu ni pobijale. Ono je, dakle, zaključilo da su proizvodi obuhvaćeni suprotstavljenim znakovima iz razreda 16 istovjetni, dok su oni iz razreda 21 i 24 različiti (točke 13. do 16. pobijane odluke).

               31

               U predmetnom slučaju stranke nisu osporavale zaključke žalbenog vijeća koji se tiču usporedbe proizvoda, osobito što se tiče predmetnih proizvoda iz razreda 16. Nadalje, s obzirom da nijedan element spisa ne dovodi u pitanje ovu ocjenu, nju valja prihvatiti.

         Uspoređivanje znakova

               32

               Prema sudskoj praksi, dva žiga su slična kada sa stajališta relevantne javnosti između njih postoji barem djelomična istovjetnost u odnosu na jedan ili više relevantnih aspekata [presuda Općeg suda od 23. listopada 2002., Matratzen Concord protiv OHIM‑a – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Zb., str. II‑4335., točka 30., potvrđena rješenjem Suda od 28. travnja 2004., Matratzen Concord protiv OHIM‑a, C‑3/03 P, Zb., str. I‑3657.]. Kao što je utvrđeno sudskom praksom, relevantni su vizualni, auditivni i konceptualni aspekti (presude Suda od 11. studenog 1997., SABEL, C‑251/95, Zb., str. I‑6191., točka 23., i od 22. lipnja 1999., Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Zb., str. I‑3819., točka 25.).

               33

               Opća ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu mora se, kad su u pitanju vizualna, fonetska i konceptualna sličnost suprotstavljenih znakova, temeljiti na ukupnom dojmu koji ostavljaju, osobito uzimajući u obzir njihove razlikovne i dominantne elemente. Percepcija žigova koju prosječni potrošač ima o navedenim proizvodima ili uslugama igra odlučujuću ulogu u općoj ocjeni spomenute vjerojatnosti. U tom smislu, prosječni potrošač obično doživljava žig kao cjelinu i ne propituje njegove pojedine detalje (vidjeti presudu OHIM protiv Shakera, točku 22. supra, točku 35. i tamo navedenu sudsku praksu).

               34

               U predmetnom je slučaju žalbeno vijeće smatralo da su suprotstavljeni znakovi vizualno i fonetski različiti, dijeleći mišljenje Odjela za prigovore (točka 18. pobijane odluke). Međutim, suprotstavljeni znakovi navodno su konceptualno istovjetni ili barem vrlo slični (točka 22. pobijane odluke). Riječi „golden“ (zlatan) i „balls“ (lopte) sastavni su dio osnovnog rječnika engleskog jezika poznatog velikom dijelu relevantne javnosti i mogle bi se odnositi na izraz „ballon doré“ (pozlaćena lopta) ili „ballon d’or“ (zlatna lopta) ili „en or“ (od zlata) (točka 21. pobijane odluke).

               35

               Tužitelj potvrđuje nedostatak vizualne ili fonetske sličnosti između suprotstavljenih znakova, ali osporava njihovu konceptualnu sličnost koju je žalbeno vijeće utvrdilo u pobijanoj odluci. Prema tužitelju, čak i najmanje pozoran ili obaviješten promatrač mogao bi opaziti da je žig za koji je podnesena prijava za registraciju na engleskom jeziku, a raniji žig na francuskom jezik. Tužitelj smatra da ova temeljna razlika jamči da se jedan žig ne bi mogao zamijeniti s drugim ni u kakvim okolnostima. Osim toga, suprotstavljeni znakovi nisu ni transliteracija ni točan prijevod jednog naziva na drugi. Tako je, za početak, engleska riječ „balls“ navedena u množini i prenosi ideju o više lopti, dok je francuska riječ „ballon“ u jednini i sadržava predodžbu o samo jednoj lopti. Nadalje, francuska riječ „ballon“ koja također može značiti i „dirigeable“ (letjelica) nije istoznačnica engleske riječi „ball“ pa stoga znakovi nisu istovjetni. Naposljetku, raniji žig BALLON D’OR može se prevesti na engleski s „balloon of gold“ (balon od zlata) ili s „ball of gold“ (lopta od zlata), ali ne i s „golden ball“ (zlatna lopta).

               36

               OHIM i intervenijent ne osporavaju vizualne i fonetske razlike između suprotstavljenih znakova, ali se, suprotno navodima, tužitelja pozivaju na konceptualnu istovjetnost ili gotovo istovjetnost suprotstavljenih znakova i načelnu sličnost između ovih znakova.

               37

               Što se tiče vizualne i fonetske usporedbe suprotstavljenih znakova, koju stranke uostalom i ne osporavaju, Opći sud utvrđuje da je ocjena žalbenog vijeća ispravna.

               38

               Suprotstavljeni znakovi u biti vizualno dijele samo grupu slova „ball“, koja kod ranijeg žiga stoji na početku znaka, a kod žiga za koji je podnesena prijava za registraciju na kraju znaka. Navedeni znakovi se u ostalome vizualno razlikuju. Zapravo, uz grupu slova „ball“ raniji žig sadrži i grupu slova „on“ i element „d’or“ na kraju znaka, dok žig za koji je podnesena prijava počinje s elementom „golden“ i završava sa slovom „s“. Slijedom navedenog, suprotstavljeni znakovi su načelno vizualno različiti.

               39

               Fonetski se suprotstavljeni znakovi izgovaraju na potpuno različit način, na različitim jezicima, i stoga su različiti.

               40

               Slijedom navedenog, valja potvrditi ocjenu žalbenog vijeća prema kojoj su suprotstavljeni znakovi vizualno i fonetski različiti.

               41

               Nadalje, što se tiče ocjene žalbenog vijeća prema kojoj su suprotstavljeni znakovi konceptualno istovjetni ili barem vrlo slični, Opći sud smatra ponajprije da spomenuti znakovi doista, s objektivnog stajališta te osim određenih razlika u detaljima (vidjeti dolje točku 47.), načelno imaju isti semantički sadržaj ili prenose jednu te istu ideju, to jest ideju zlatnog balona ili pozlaćene lopte ili od zlata. U tim okolnostima, valja istaknuti da tužitelj u odgovoru na pitanje Općeg suda tijekom saslušanja nije mogao za izraz „ballon d’or“ navesti nijedan drugi primjer prijevoda u engleskim novinama osim „golden ball“.

               42

               Međutim, u svrhu ocjene konceptualne sličnosti u očima relevantne javnosti, a osobito one prosječne anglofone i frankofone, potrebno je uzeti u obzir činjenicu da je raniji žig bio na francuskom jeziku, dok je žig za koji je podnesena prijava za registraciju na engleskom jeziku, čime se suprotstavljeni znakovi razlikuju u pogledu jezika koji omogućuje pristup njihovom odgovarajućem konceptualnom razumijevanju.

               43

               U tom smislu jezična razlika između znakova, suprotno onome što se čini da tužitelj navodi, nije dovoljna da bi se sa stajališta relevantnih potrošača automatski isključilo postojanje konceptualne sličnosti. Međutim, točno je da ta razlika može ‐ s obzirom na to da zahtijeva prijevod u duhu potrošača – ovisno o stupnju poznavanja jezika relevantne publike, stupnju srodnosti spomenutih jezika pa i o samim izrazima koji se koriste u predmetnim znakovima, barem u određenoj mjeri biti preprekom za trenutno konceptualno uspoređivanje relevantnoj publici [vidjeti, u tom smislu, presude Općeg suda od 28. lipnja 2011., Oetker Nahrungsmittel protiv OHIM‑a – Bonfait (Buonfatti), T‑471/09, neobjavljena u Zborniku, točka 82., i od 26. rujna 2012., Serrano Aranda protiv OHIM‑a – Burg Groep (LE LANCIER), T‑265/09, neobjavljena u Zborniku, točka 66.].

               44

               U tim okolnostima, valja zaključiti da u ovom slučaju nije utvrđeno da će relevantna javnost, to jest široka javnost Unije, a osobito frankofona koja razumije francuski izraz „ballon d’or“, koji čini raniji žig, odmah shvatiti značenje žiga za koji je podnesena prijava za registraciju, a koji se sastoji od riječi „golden“ i „balls“.

               45

               Naime, čak i ako se prihvati, kao što je to učinilo žalbeno vijeće, da su riječi „golden“ i „ball“ sastavni dio osnovnog rječnika engleskog jezika i da su stoga kao takve razumljive prosječnom potrošaču, uključujući i prosječnog frankofonog potrošača, to ne znači da će taj potrošač koji općenito ima, a s čime se slažu i stranke, slabo znanje engleskog jezika, spontano razumjeti te riječi u njihovoj jedinstvenoj kombinaciji „golden balls“ kao engleski prijevod francuskog izraza „ballon d’or“, koji čini raniji žig.

               46

               U tom smislu valja istaknuti razlike između suprotstavljenih znakova koji govore protiv takve trenutne konceptualne usporedbe.

               47

               Na prvom mjestu, zato što tužitelj smatra da znak GOLDEN BALLS nije doslovan prijevod znaka BALLON D’OR s obzirom na to da francuska riječ „ballon“ nije istoznačnica engleske riječi „ball“ i da je točniji prijevod franucuskog izraza „ballon d’or“ engleski izraz „gold ball“ ili „ball of gold“, a ne „golden ball“, pa valja zaključiti, kao što tvrde i OHIM i intervenijent, da te nepreciznosti u prijevodu, čak i pod pretpostavkom da postoje, nisu relevantne, s obzirom na to da bi takve jezične suptilnosti promakle opažanju relevantne javnosti, osobito frankofonom potrošaču s ograničenim znanjem engleskog. Međutim, Opći sud je mišljenja da je, suprotno ocjeni žalbenog vijeća, potrebno zauzeti drukčiji stav što se tiče činjenice da se znak GOLDEN BALLS razlikuje od znaka BALLON D’OR upotrebom množine. Ovdje je riječ o prilično osnovnom gramatičkom elementu, koji bi mogla prepoznati i raspoznati i frankofona javnost, s obzirom na to da se, kako je tužitelj s pravom naveo, množina riječi tvori na isti način u engleskom i u francuskom. Tako će prosječan potrošač, osobito onaj frankofoni, koji, kako tvrde OHIM i intervenijent, ima ograničeno znanje engleskog, ali koje je dovoljno da razumije riječi „golden“ i „balls“, također uočiti i upotrebu množine.

               48

               Na drugom mjestu, valja primijetiti različit položaj elemenata „golden“ i „d’or“, na početku znaka u prvom slučaju, a na kraju znaka u drugom, kao i očito različito podrijetlo engleske riječi „gold“, na koju upućuje prvi element, i francuske riječi „or“, na koju upućuje drugi element. Iako te razlike tek neznatno otežavaju prijevod spomenute engleske riječi na francuski i spomenute francuske riječi na engleski, one svejedno mogu otežati, kako frankofonom tako i anglofonom prosječno pozornom potrošaču, spontano otkrivanje sličnog skrivenog smisla suprotstavljenih znakova.

               49

               Dakle, čak i kad bi prosječni frankofoni potrošači načelno imali dovoljno poznavanje engleskog jezika da bi mogli razumjeti značenje izraza „golden balls“ i kad bi, unatoč činjenici da je riječ o jednostavnoj kupnji robe za svakodnevnu potrošnju, počeli prevoditi spomenuti znak kako bi ga približili prenesenom smislu žiga BALLON D’OR, čini se nevjerojatnim da bi jednome takvom prosječnom potrošaču rezultat te analize spontano pao na um (vidjeti, u tom smislu presudu Buonfatti, točka 43. supra, točka 82.).

               50

               U skladu s time valja zaključiti da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da su suprotstavljeni znakovi konceptualno vrlo slični ili istovjetni. Spomenuti znakovi zapravo se u najboljem slučaju mogu smatrati slabo, ili čak vrlo slabo, konceptualno sličnima prosječno obaviještenoj i pozornoj relevantnoj javnosti, osobito onoj frankofonoj.

               51

               S obzirom na prethodno navedeno, valja utvrditi da u ovom slučaju ne postoji nikakva vizualna ili fonetska sličnost između znakova u pitanju i da postoji, eventualno, vrlo slaba konceptualna sličnost koja zahtijeva prethodni prijevod.

               52

               Prema tome, valja općenito ocijeniti je li u predmetnom slučaju ova konceptualna sličnost dovoljna da se stvori vjerojatnost dovođenja u zabludu, kakvu je utvrdilo žalbeno vijeće [vidjeti, u tom smislu, presude Općeg suda od 9. ožujka 2005., Osotspa protiv OHIM‑a – Distribution & Marketing (Hai), T‑33/03, Zb., str. II‑763., točka 62., i od 13. lipnja 2012., Organismos Kypriakis Galaktokomikis Viomichanias protiv OHIM‑a – Garmo (HELLIM), T‑534/10, još neobjavljena u Zborniku, točka 43.].

         Opća ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih znakova

               53

               Potrebno je podsjetiti da je, s jedne strane, kako je ustanovljeno ustaljenom sudskom praksom, vjerojatnost dovođenja u zabludu to veća što je razlikovni karakter ranijeg žiga veći. Prema tome, nije moguće isključiti da bi konceptualna sličnost, koja proizlazi iz činjenice da dva žiga koriste znakove podudarnog semantičkog sadržaja, mogla uzrokovati vjerojatnost dovođenja u zabludu u slučaju kada raniji žig ima poseban razlikovni karakter, bilo sam po sebi bilo na temelju njegove prepoznatljivosti na tržištu [presuda SABEL, točka 32. supra, točka 24., i presuda Općeg suda od 18. veljače 2004., Koubi protiv OHIM‑a – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Zb., str. II‑719., točka 50.; vidjeti presudu Hai, točku 52. supra, točku 56. i tamo navedenu sudsku praksu].

               54

               S druge strane, u skladu s tom istom sudskom praksom, obična konceptualna sličnost između žigova nije međutim dovoljna da se stvori vjerojatnost dovođenja u zabludu u okolnostima u kojima raniji žig nije osobito javno poznat i sastoji se od znaka s malo imaginativnih elemenata (presude SABEL, točka 32. supra, točka 25., i Hai, točka 52. supra, točka 55.).

               55

               Žalbeno vijeće je u točkama 31. i 32. pobijane odluke zaključilo da je istovjetnost predmetnih proizvoda, u spoju s konceptualnom istovjetnošću ili vrlo snažnom sličnošću, u stanju nadoknaditi vizualne i fonetske različitosti i da zbog toga postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu ili dovođenja u svezu između suprotstavljenih znakova u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 koji se odnose na istovjetne proizvode iz razreda 16, obuhvaćene žigom za koji je podnesena prijava za registraciju. U tom smislu, uz zabilježbu da je intervenijent iznio u najmanju ruku impresivnu količinu dokumenata u svrhu dokazivanja ugleda žiga BALLON D’OR u vezi sa „sportskim natjecanjima“, žalbeno vijeće ustanovilo je da se u okviru analize vjerojatnosti dovođenja u zabludu u smislu spomenute odredbe, ugled, a time i razlikovni karakter žiga, trebaju uzeti u obzir tek kada se dokaže spomenuti ugled u odnosu na predmetne proizvode (točke 27. i 28. pobijane odluke).

               56

               Tužitelj osporava postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih znakova. Tužitelj se osobito poziva na normalan razlikovni karakter ranijeg žiga za proizvode iz razreda 16 i osporava konceptualnu istovjetnost ili snažnu sličnost suprotstavljenih znakova.

               57

               OHIM i intervenijent osporavaju tužiteljeve navode. Osim toga, intervenijent ističe snažan razlikovni karakter i ugled ranijeg žiga.

               58

               Što se tiče opće ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu, Opći sud prvenstveno smatra, kako je utvrđeno u točkama 50. i 51. ove presude, da predmetni znakovi nisu konceptualno istovjetni ni vrlo slični, nego da su u najboljem slučaju slabo slični. Tako, suprotno onome što je žalbeno vijeće zaključilo u točki 31. pobijane odluke, valja utvrditi da, iako su predmetni proizvodi istovjetni, slaba, ili čak vrlo slaba konceptualna sličnost koja zahtijeva prethodan prijevod, nije dovoljna da se nadoknade postojeće vizualne i fonetske različitosti.

               59

               U tom smislu, točno je da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kao što je spomenuto u točkama 53. i 54. ove presude, nije moguće isključiti mogućnost da zbog obične konceptualne sličnosti dvaju žigova nastane vjerojatnost dovođenja u zabludu u slučaju sličnosti proizvoda, ali pod uvjetom da raniji žig ima znatan razlikovni karakter. Međutim, dovoljno je zaključiti da takav osobit razlikovni karakter žiga BALLON D’OR nije utvrđen u predmetnom slučaju što se tiče predmetnih proizvoda. Štoviše, čak i pod pretpostavkom da ovaj žig ima znatan razlikovni karakter i uzimajući u obzir istovjetan karakter predmetnih proizvoda, vrlo slaba konceptualna sličnost koja zahtijeva prethodni prijevod nije, u okolnostima ovog slučaja, dovoljna da sama po sebi uzrokuje vjerojatnost dovođenja u zabludu relevantne javnosti (presuda Hai, točka 52. supra, točke 61., 64. i 65.).

               60

               Prema tome, valja utvrditi da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu relevantne javnosti za istovjetne proizvode iz razreda 16 koji su obuhvaćeni suprotstavljenim znakovima. Naime, zbog činjenice da je riječ o suprotstavljenim znakovima koji su na različitim jezicima, između njih je došlo do očiglednog razlikovanja na način da prosječni potrošač, kako je istaknuto u točki 44. do 48. ove presude, navedene znakove ne dovodi odmah u svezu bez započinjanja prethodnog misaonog postupka prevođenja (vidjeti, u tom smislu, presudu Buonfatti, točka 43. supra, točka 87.).

               61

               Stoga valja zaključiti da se pobijana odluka mora ukinuti što se tiče prve točke njene izreke, u dijelu u kojem je ukinula odluku Odjela za prigovore i uvažila prigovor u vezi s proizvodima iz razreda 16 koji su obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava za registraciju, zbog povrede članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

         O pravnom navodu intervenijenta koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 5., članka 64. stavka 1. i članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009

               62

               Intervenijent je podnio zahtjev na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika.

               63

               U biti, intervenijent ističe samostalni pravni navod u prilog zahtjevu za ukidanje pobijane odluke, koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 5., članka 64. stavka 1. i članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 u dijelu u kojem ta odluka odbija prigovor u vezi s proizvodima iz razreda 21 i 24 obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava za registraciju, odnosno u drugoj točki izreke pobijane odluke. Prema intervenijentu, žalbeno vijeće je trebalo prihvatiti pravni navod koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 5. spomenute Uredbe, u vezi s proizvodima iz razreda 21 i 24. Intervenijent smatra da je tu riječ o bitnoj povredi odredaba postupka kao i o pogrešnoj primjeni prava.

               64

               Tužitelj osporava argumente intervenijenta. Žalbeno vijeće je, prema tužitelju, s pravom smatralo da nije potrebno odlučivati o argumentu na koji se poziva intervenijent na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da navedeni argument očito nije osnovan.

               65

               OHIM, koji nije iskoristio mogućnost podnošenja podneska kako bi odgovorio na zahtjeve i pravne navode iznesene po prvi puta u odgovoru intervenijenta na tužbu na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika, tijekom rasprave je u biti priznao da činjenica da je žalbeno vijeće propustilo odlučiti o pravnom navodu koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 predstavlja bitnu povredu odredaba postupka.

               66

               Opći sud smatra da je intervenijent, svojim zahtjevom za odbijanje tužbe tužitelja i za ukidanje pobijane odluke u dijelu u kojem ona odbija prigovor intervenijenta usmjeren protiv registracije žiga za koji je podnesena prijava za proizvode iz razreda 21 i 24, iskoristio mogućnost koja mu je dana člankom 134. stavkom 3. Poslovnika da u svom odgovoru na tužbu postavi zahtjev za ukidanje pobijane odluke na temelju točke koja nije bila istaknuta u tužbi [vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 21. veljače 2006., Royal County of Berkshire Polo Club protiv OHIM‑a – Polo protiv Laurena (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB), T‑214/04, Zb., str. II‑239., točka 50.].

               67

               Budući da intervenijent u okviru ovog pravnog navoda smatra da se radi o povredi članka 8. stavka 5., članka 64. stavka 1. i članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, on dovodi u pitanje zakonitost pobijane odluke jer žalbeno vijeće nije ispitalo razlog za prigovor u vezi s povredom članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               68

               U ovom slučaju žalbeno vijeće je, za razliku od Odjela za prigovore, smatralo da su suprotstavljeni znakovi načelno slični i zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu za istovjetne proizvode iz razreda 16 primjenom članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. S obzirom na ovaj zaključak, žalbeno vijeće je procijenilo kako nije nužno ispitivati navode koje je intervenijent istaknuo na osnovi članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 (točka 33. pobijane odluke), usprkos činjenici da se predmet spora ticao također i različitih proizvoda iz razreda 21 i 24 obuhvaćenih žigom za koji je podnosena prijava za registraciju, a koji nisu bili obuhvaćeni ocjenom vjerojatnosti dovođenja u zabludu što se tiče proizvoda iz razreda 16 koji su ocijenjeni istovjetnima.

               69

               U tom pogledu treba podsjetiti da, u smislu članka 64. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 207/2009, „ [n]akon ispitivanja osnovanosti žalbe, žalbeno vijeće odlučuje o žalbi“. Žalbeno vijeće dužno je provesti novo cjelovito ispitivanje osnovanosti prigovora, kako činjenično tako i pravno [presuda Suda od 13. ožujka 2007., OHIM protiv Kaula, C‑29/05 P, Zb., str. I‑2213., točka 57., i presuda Općeg suda od 22. ožujka 2007., Sigla protiv OHIM‑a – Elleni Holding (VIPS), T‑215/03, Zb., str. II‑711., točka 96.]. Sudska praksa ustanovila je da se ova dužnost ispitivanja osnovanosti žalbe mora shvatiti na način da je žalbeno vijeće obvezno izjasniti se u cijelosti o svakom zahtjevu koji je pred njega iznesen, bilo da ga usvoji, odbaci kao nedopušten ili odbije kao neosnovan. Budući da nepoštivanje ove obveze može utjecati na sadržaj odluke žalbenog vijeća, ono predstavlja bitnu povredu odredaba postupka [vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 9. rujna 2011., Ergo Versicherungsgruppe protiv OHIM‑a – DeguDent (ERGO), T‑382/09, neobjavljena u Zborniku, točku 15. i tamo navedenu sudsku praksu].

               70

               Međutim, u ovom slučaju potrebno je naglasiti da iz sadržaja članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da istovjetnost ili sličnost suprotstavljenih znakova čini jedan od triju kumulativnih uvjeta za primjenu spomenutog članka [vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 25. svibnja 2005., Spa Monopole protiv OHIM‑a – Spa‑Finders Travel Arrangements (SPA‑FINDERS), T‑67/04, Zb., str. II‑1825., točku 30.].

               71

               Također treba podsjetiti da iz sudske prake proizlazi da su povrede predviđene člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009, nakon što do njih dođe, posljedica određenog stupnja sličnosti žigova zbog kojeg relevantna javnost dovodi u svezu ove žigove i time stvara između njih poveznicu (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda od 27. studenog 2008., Intel Corporation, C‑252/07, Zb., str. I‑8823., točku 30. i tamo navedenu sudsku praksu).

               72

               Međutim, imajući u vidu mišljenja iznijeta u točkama 41. do 51. ove presude, valja zaključiti da suprotstavljeni znakovi nemaju sličnost koja je pretpostavka primjene članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009. Žalbeno vijeće je stoga bilo dužno, u svakom slučaju, čak i da je ispitalo navode intervenijenta koji se odnose na povredu ove odredbe, odbiti prigovor u vezi s proizvodima iz razreda 21 i 24.

               73

               Slijedom toga, prigovor je u svakom slučaju trebalo odbiti u cijelosti zbog nedostatka kako vjerojatnosti dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) tako i zbog vjerojatnosti povezivanja u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               74

               U ovim okolnostima, čak i ako se uzme u obzir da se žalbeno vijeće pogrešno propustilo izjasniti o pravnom navodu koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 u vezi s proizvodima iz razreda 21 i 24 obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava za registraciju, ne treba ukinuti drugu točku izreke pobijane odluke jer ta pogreška u osobitim okolnostima predmetnog slučaja nije mogla utjecati na spomenuti dio izreke pobijane odluke (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 9. srpnja 2008., Alitalia protiv Komisije, T‑301/01, Recueil, str. II‑1753., točku 307. i tamo navedenu sudsku praksu).

               75

               Zbog toga valja odbiti kao bespredmetan pravni navod intervenijenta koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 5., članka 64. stavka 1. i članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 istaknut u prilog zahtjevu za djelomično ukidanje pobijane odluke u dijelu koji se odnosi na proizvode iz razreda 21 i 24 obuhvaćene žigom za koji je podnesena prijava za registraciju. Zahtjev za ukidanje koji je podnio intervenijent stoga valja odbiti.

               76

               Iz svega prethodnog slijedi da treba ukinuti samo prvu točku izreke pobijane odluke.

         Troškovi

               77

               U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, na zahtjev protivne stranke, svakoj stranci koja izgubi spor nalaže se snošenje troškova.

               78

               S jedne strane, s obzirom na to da je OHIM izgubio spor, valja mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove tužitelja sukladno zahtjevima ovog potonjeg. S druge strane, valja odlučiti da će intervenijent, strana koja nije uspjela u svom zahtjevu za ukidanje na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika, snositi vlastite troškove kao i troškove tužitelja vezane uz spomenuti zahtjev, sukladno zahtjevima ovog potonjeg.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Ukida se prva točka izreke odluke prvog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 26. svibnja 2011. (predmet R 1310/2010‑1).

                        2.

                           Odbija se zahtjev za ukidanje koji je podnio Intra‑Presse.

                        3.

                           OHIM će, osim svojih troškova, snositi i troškove koje je imao Golden Balls Ltd, osim onih troškova ovog potonjeg koji se tiču zahtjeva za ukidanje na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika Općeg suda.

                        4.

                           Intra‑Presse će, osim svojih troškova, snositi i troškove koje je imao Golden Balls Ltd, a koji se tiču zahtjeva za ukidanje na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika.

                           Azizi

                           Frimodt Nielsen

                           Kancheva

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. rujna 2013.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. rujna 2013.#M. G. i N. R. protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State (Nizozemska).#Vize, azil, useljavanje i ostale politike koje se odnose na slobodno kretanje osoba – Politika useljavanja – Nedopušteno useljavanje i nezakoniti boravak – Repatrijacija osoba s nezakonitim boravkom – Direktiva 2008/115/EZ – Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Postupak udaljavanja – Mjera zadržavanja – Produljenje zadržavanja – Članak 15. stavci 2. i 6. – Prava na obranu – Pravo na saslušanje – Povreda – Posljedice.#Predmet C-383/13 PPU.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      10. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Vize, azil, useljavanje i ostale politike koje se odnose na slobodno kretanje osoba — Politika useljavanja — Nedopušteno useljavanje i nezakoniti boravak — Repatrijacija osoba s nezakonitim boravkom — Direktiva 2008/115/EZ — Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom — Postupak udaljavanja — Mjera zadržavanja — Produljenje zadržavanja — Članak 15. stavci 2. i 6. — Prava na obranu — Pravo na saslušanje — Povreda — Posljedice“
      U predmetu C‑383/13 PPU,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Nizozemska), odlukom od 5. srpnja 2013., koju je sud zaprimio istog dana, u postupku

         M. G.,

         N. R.

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, G. Arestis, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M.-A. Gaudissart, voditelj odjela,
      uzimajući u obzir zahtjev suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku od 5. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio istog dana, da se prethodno pitanje podvrgne hitnom postupku, sukladno članku 107. Poslovnika Suda,
      uzimajući odluku drugog vijeća od 11. srpnja 2013. da usvoji ovaj zahtjev,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. kolovoza 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za osobu G., N. C. Blomjous i M. Strooij, advocaten,

               —

               za osobu R., L. M. Weber i R. M. Seth Paul, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, K. Pawlowska et M. Arciszewski, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande kao i A. Bouquet i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         saslušavši nezavisnog odvjetnika,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavka 6. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.) i članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba G. i R. s jedne strane, i Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Državnog tajnika za sigurnost i pravosuđe) s druge strane, o zakonitosti odluka o produljenja mjera zadržavanja u svrhu udaljavanja donesenih protiv njih.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 11., 13. i 16. Direktive 2008/115 određuju:

                        „(11)

                        Trebalo bi utvrditi minimalna zakonska jamstva za odluke u vezi povratka kako bi se osigurala učinkovita zaštita interesa konkretnih pojedinaca. […]

                  […]

                        (13)

                        Korištenje prisilnih mjera trebalo bi biti u skladu s načelima proporcionalnosti i učinkovitosti u pogledu korištenih načina i postavljenih ciljeva. […] Državama bi članicama trebalo biti omogućeno da se služe različitim mogućnostima za nadzor prisilnog vraćanja.

                  […]

                        (16)

                        Korištenje zadržavanja s ciljem udaljavanja trebalo bi biti ograničeno i sukladno načelu proporcionalnosti u pogledu korištenih načina i postavljenih ciljeva. Zadržavanje je opravdano samo radi pripreme za vraćanje ili provođenje postupka udaljavanja te ako primjena manje prisilnih mjera ne bi bila dovoljna.”

               4

               Članak 1. Direktive 2008/115 predviđa:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.”

               5

               Članak 2. Direktive 2008/115 određuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice.
               […]”

               6

               Na temelju članka 15. Direktive 2008/115:
               „1.   Ako u konkretnom slučaju nije moguće primijeniti dostatne a manje prisilne mjere, države članice mogu samo zadržati državljanina treće zemlje u pogledu kojeg se provodi postupak vraćanja kako bi pripremile povratak i/ili provele postupak vraćanja, posebno kada:

                        a)

                        postoji opasnost od bijega; ili

                        b)

                        konkretni državljanin treće zemlje izbjegava ili ometa pripreme postupka za vraćanje ili udaljavanje.

                  Svako zadržavanje može trajati ono vrijeme koje je najmanje potrebno, a trajati tako dugo koliko traje postupak udaljavanja, a treba se provesti uz dužnu pozornost.
               2.   Zadržavanje određuje upravno ili sudsko tijelo.
               Zadržavanje se određuje u pisanom obliku navodeći stvarne i pravne razloge.
               Kada zadržavanje određuju upravna tijela, države članice:

                        a)

                        osiguravaju da se odredi brzo sudsko ispitivanje i donošenje odluke o zakonitosti zadržavanja, u najkraćem mogućem roku od početka zadržavanja;

                        b)

                        ili priznaju državljaninu treće zemlje pravo da pokrene postupak u kojem će se odlučivati o zakonitosti zadržavanja brzim sudskim ispitivanjem koji će se provesti u najkraćem mogućem roku od pokretanja postupka. U tom slučaju države članice bez odgode obavješćuju konkretnog državljanina treće zemlje o mogućnosti pokretanja takvog postupka.

                  Konkretni državljanin treće zemlje pušta se bez odgode ako zadržavanje nije zakonito.
               3.   U svakom slučaju, zadržavanje se preispituje u razumnim vremenskim razmacima bilo na zahtjev konkretnog državljanina treće zemlje ili po službenoj dužnosti. U slučaju da je produženo vrijeme zadržavanja, preispitivanje nadzire sudsko tijelo.
               4.   Ako iz pravnih ili drugih razloga više ne postoji mogućnost za udaljavanje ili ne postoje uvjeti iz stavka 1., zadržavanje više nije opravdano te se konkretna osoba bez odgode pušta.
               5.   Zadržavanje traje dok se ispune uvjeti iz stavka 1. te je potrebno osigurati uspješno udaljavanje. Svaka država članica utvrđuje vrijeme zadržavanja, a koje ne smije prelaziti šest mjeseci.
               6.   Države članice ne smiju produžavati vrijeme iz stavka 5., osim za određeno vrijeme koje ne prelazi daljnjih dvanaest mjeseci u skladu s nacionalnim pravom u slučajevima kada je vjerojatno da će usprkos svim njihovim opravdanim naporima akcija udaljavanja trajati dulje zbog:

                        a)

                        nedostatka suradnje konkretnog državljanina treće zemlje; ili

                        b)

                        kašnjenj[a] u dobivanju potrebne dokumentacije iz trećih zemalja.”

         Nizozemsko pravo

               7

               Na temelju članka 2:1 stavka 1. Općeg zakona o upravnim stvarima (Algemene wet bestuursrecht), svakoj osobi može pomagati ili je zastupati opunomoćenik radi obrane njenih interesa u odnosima s administracijom.

               8

               Prema članku 4:8 stavku 1. navednog Općeg zakona o upravnima stvarima, prije donošenja odluke koja vjerojatno ide na štetu stranci koja nije tražila njezino donošenje, administracija stranci omogućuje iznošenje svojeg gledišta ako se, s jedne strane, navedena odluka odnosi na elemente u vezi s činjenicama i interesima koji se tiču stranke, i ako, s druge strane, te elemente nije bila podnijela stranka.

               9

               Članak 59. stavak 1. uvodna rečenica i točka (a) Zakona o strancima iz 2000. (Vreemdelingenwet 2000, u daljnjem tekstu: Vw 2000) određuje da Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie može zadržati stranca koji nema zakoniti boravak, ako interesi javnog poretka ili javne sigurnosti to zahtijevaju, s ciljem deportacije.

               10

               Sukladno stavku 5. članka 59. Vw 2000, zadržavanje iz stavka 1. ne može trajati dulje od šest mjeseci.

               11

               Na temelju stavka 6. navedenog članka 59., razdoblje iz navedenog stavka 5. može biti produženo za daljnjih 12 mjeseci ako je vjerojatno da će usprkos svim opravdanim naporima deportacija trajati duže jer stranac ne surađuje ili zato što dokumenti iz treće zemlje koji su u tu svrhu bili potrebni nisu još pristigli.

               12

               Članak 94. stavak 4. Vw 2000 predviđa da će Rechtbank pravni lijek protiv mjere zadržavanja proglasiti osnovanim ako zaključi da je provedba mjere protivna Vw 2000 ili ako se, nakon vaganja svih interesa u pitanju, ona ne pokaže opravdanom. U tom će slučaju Rechtbank naložiti ukidanje mjere.

               13

               Članak 106. stavak 1. Vw 2000 omogućuje Rechtbanku da dodijeli strancu naknadu štete na trošak države ako naloži ukidanje mjere lišavanja slobode ili ako je lišenje slobode već ukinuto prije ispitivanja zahtjeva za ukidanje navedene mjere.

               14

               Stavak 2. tog članka 106. određuje da se stavak 1. istog članka primjenjuje mutatis mutandis ako odjel za upravne sporove pri Raad van State naloži ukidanje mjere lišavanja slobode.

               15

               Članak 5.1.a stavak 1. Dekreta o strancima iz 2000. (Vreemdelingenbesluit 2000) predviđa da stranac koji nema zakoniti boravak može, na temelju toga što interesi javnog poretka ili javne sigurnosti to zahtijevaju, biti zadržan ako:

                        „a)

                        postoji opasnost da će stranac pobjeći; ili

                        b)

                        stranac izbjegava ili ometa pripreme vraćanja ili postupka deportacije.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               16

               Nizozemska tijela su 24. listopada 2012. zadržale osobu G. a 11. studenoga 2012. osobu R. u okviru postupka udaljavanja. Odlukama od 19. travnja 2013. za jednu i 29. travnja 2013. za drugu osobu, zadržavanje im je produljeno na razdoblje koje ne prelazi 12 mjeseci zbog, među ostalim, nedostatka suradnje konkretnih državljana u okviru postupka udaljavanja.

               17

               Osobe G. i R. podnijele su, svaka za sebe, žalbu pred sudom protiv te odluke o produljenju. Presudama od 22. i 24. svibnja 2013. prvostupanjski sud Rechtbank Den Haag ustanovio je povredu prava na obranu, ali je odbio žalbu utvrdivši da ta nepravilnost ne uključuje poništenje odluka o produljenju. Osobe G. i R. podnijele su žalbu protiv ovih presuda pred Raad van State.

               18

               Prema tom sudu, činjenice u glavnim postupcima ulaze u područje primjene Direktive 2008/115. Također je jasno da su prava na obranu bila povrijeđena time što osobe u pitanju nisu bile redovno saslušane, s obzirom na uvjete koje predviđa nacionalno pravo, prije donošenja odluka o produljenju o kojima je riječ u glavnom postupku.

               19

               Raad van State pojašnjava da u nacionalnom pravu sudovi određuju pravne posljedice takve povrede uzimajući u obzir interese kojima služi produljenje zadržavanja i da stoga nisu dužni poništiti odluku o produljenju donesenu bez prethodnog saslušanja osobe na koju se ona odnosi ako interes da se ta osoba ostavi na zadržavanju ima prednost.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev ipak nije siguran je li takva sudska praksa u skladu s pravom Unije. Nadalje precizira da u nizozemskom pravu, ako nacionalni sud utvrdi da određena odluka o zadržavanju treba biti poništena, nadležna tijela nemaju mogućnosti donošenja nove odluke pa stoga zadržana osoba mora bez odgode biti puštena na slobodu.

               21

               U tim je uvjetima Raad van State odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Podrazumijeva li povreda općeg načela poštivanja prava na obranu, također sadržanog u članku 41. stavku 2. [Povelje], koju je počinila nacionalna administracija u donošenju odluke o produljenju u smislu članka 15. stavka 6. Direktive 2008/115 […], bezuvjetno i u svim slučajevima, ukidanje zadržavanja?

                        2)

                        Dopušta li načelo poštivanja prava na obranu vaganje interesa u sklopu kojeg se, pored ozbiljnosti povrede navedenog načela i štete interesima stranca koja iz povrede proizlazi, uzimaju u obzir interesi države članice koja se služi produljenjem zadržavanja?”

         O zahtjevu za prethodnu odluku

         Hitni postupak

               22

               Temeljeći se na odredbama posljednjeg stavka članka 267. UFEU‑a i članka 107. Poslovnika Suda, Raad van State zatražio je da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku podvrgne hitnom prethodnom postupku.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev obrazložio je ovaj upit pokazujući da se državljani trećih zemalja u pitanju u postupku pred njim nalaze na zadržavanju i da njihova situacija ulazi u područje primjene odredaba Glave V. Ugovora o FEU‑u o području slobode, sigurnosti i pravde. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, zadržavanja trebaju bez odgode biti ukinuta. Ako prvo pitanje zahtijeva negativan odgovor, to znači da je vaganje interesa moguće te da ga Raad van State mora provesti i pažljivo ispitati uključuje li to vaganje ukidanje zadržavanjâ ili ne.

               24

               U tom pogledu valja najprije navesti da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Direktive 2008/115, koja proizlazi iz trećeg dijela Glave V. Ugovora. Stoga ovaj zahtjev može biti podvrgnut hitnom prethodnom postupku predviđenom u člancima 23.b Statuta Suda Europske unije i 107. Poslovnika.

               25

               Kao drugo, valja utvrditi, kao što je naglasio sud koji je uputio zahtjev, da su žalitelji u glavnom postupku trenutno lišeni slobode i da rješenje spora u glavnom postupku može dovesti do toga da lišenje slobode bude bez odgode okončano.

               26

               Slijedom navedenog, drugo vijeće Suda odobrilo je 11. srpnja 2013., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, zahtjev nacionalnog suda da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku podvrgne hitnom postupku.

         Prethodna pitanja

               27

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije, a osobito članak 15. stavke 2. i 6. Direktive 2008/115, tumačiti u tom smislu da, kada je u okviru upravnog postupka produljenje mjere zadržavanja doneseno uz nepoštivanje prava na saslušanje, zadržavanja treba bez odgode biti okončano ili nacionalni sudac koji odlučuje o zakonitosti odluke o produljenju može tu mjeru ostaviti na snazi ako smatra da je opravdana nakon vaganja postojećih interesa.

               28

               Valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev smatra utvrđenim da su, u okolnostima spora koje su mu podnesene, odluke o produljenju donesene uz nepoštivanje prava na saslušanje. Stoga, što se tiče Suda u okviru ovog hitnog prethodnog postupka, nema mjesta odlučivanju o pretpostavkama za postojanje povrede obveze osiguranja prava na saslušanje s obzirom na pravo Unije, već samo naznaci sudu koji je uputio zahtjev koje bi posljedice trebalo pripisati takvoj povredi.

               29

               U tom pogledu treba navesti da, u svom Poglavlju III., naslovljenom „Postupovni sigurnosni uvjeti”, Direktiva 2008/115 utvrđuje formalne uvjete za odluke o udaljavanju, koje moraju biti izdane u pisanom obliku i obrazložene, te obvezuje države članice da uspostave učinkovite pravne lijekove protiv tih odluka. Ova direktiva, u okviru svojeg Poglavlja IV. posvećenog zadržavanju u svrhu udaljavanja, propisuje u svom članku 15. stavku 2. da zadržavanje određuje upravno ili sudsko tijelo, u pisanom obliku, navodeći stvarne i pravne razloge na temelju odluke o zadržavanju te pobliže određuje uvjete sudskog nadzora te odluke kad ju je donijelo upravno tijelo. Posljednji podstavak stavka 2. članka 15. Direktive 2008/115 predviđa k tome da se konkretni državljanin treće zemlje mora bez odgode pustiti na slobodu ako zadržavanje nije zakonito.

               30

               Potrebno je dalje navesti da, iako članak 15. stavak 6. iste direktive predviđa da države članice mogu u skladu s nacionalnim pravom produljivati vrijeme zadržavanja u svrhu udaljavanja za određeno vrijeme koje ne prelazi daljnjih dvanaest mjeseci kad su ispunjeni određeni materijalni uvjeti, ova odredba ne sadrži nikakvo postupovno pravilo.

               31

               Stoga je jasno da autori Direktive 2008/115, iako su namjeravali detaljno urediti jamstva dana konkretnim državljanima trećih zemalja što se tiče kako odluke o udaljavanju tako i one o njihovom zadržavanju, nisu međutim precizirali treba li, i pod kojim uvjetima, osigurati poštivanje prava tih državljana na saslušanje, kao ni koje zaključke treba izvući iz nepoštivanja tog prava, osim općeg zahtjeva puštanja na slobodu u slučaju da zadržavanje nije zakonito.

               32

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prava na obranu, koja uključuju pravo na saslušanje i pravo na pristup dosjeu, spadaju u temeljna prava koja čine sastavni dio pravnog poretka Unije i potvrđena su u Povelji (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P et C‑595/10 P, točke 98. i 99. kao i navedenu sudsku praksu). Također je točno da se poštivanje ovih prava nameće i kada primjenjivi propis izričito ne predviđa takvu formalnost (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. studenoga 2012., M., C‑277/11, točku 86. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Sud je međutim već razmotrio da temeljna prava, kao što je to poštivanje prava na obranu, ne daju apsolutne povlastice, već mogu biti ograničena pod uvjetom da ograničenja odgovaraju ciljevima od općeg interesa koji se žele postići predmetnom mjerom, i ne uključuju u odnosu na cilj koji se želi postići nerazmjerno i neprihvatljivo miješanje kojim se krši sama bit zajamčenih prava (presuda od 15. lipnja 2006., Dokter i dr., C‑28/05, Zb., str. I‑5431., točka 75.).

               34

               Nadalje, postojanje povrede prava na obranu treba ocijeniti s obzirom na posebne okolnosti svakog slučaja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. listopada 2011., Solvay/Komisija, C‑110/10 P, Zb., str. I‑10439., točku 63.), a osobito s obzirom na prirodu akta u pitanju, kontekst njegovog donošenja i pravna pravila koja uređuju odnosnu materiju (gore navedena presuda Komisija i dr./Kadi, točka 102. i navedena sudska praksa).

               35

               Obveza poštivanja prava na obranu adresata odluka koje značajno utječu na njihove interese u načelu se također nalaže administracijama država članica kada poduzimaju mjere koje ulaze u polje primjene prava Unije. Kada, kao u ovom slučaju, ni uvjeti pod kojima poštivanje prava na obranu državljana trećih zemalja s nezakonitim položajem treba biti osigurano, ni posljedice nepoštivanja tih prava nisu utvrđene pravom Unije, ti uvjeti i te posljedice proizlaze iz nacionalnog prava pod uvjetom da su mjere usvojene u tu svrhu iste vrste kao i one na koje bi imali pravo pojedinci u usporedivoj situaciji u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnost) i da ne čine praktično nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava koja im dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti, u tom smislu, osobito presude od 18. prosinca 2008., Sopropé, C‑349/07, Zb., str. I‑10369., točku 38., kao i od 19. svibnja 2011., Iaia i dr., C‑452/09, Zb., str. I‑4043., točku 16.).

               36

               Međutim, iako države članice smiju dopustiti ostvarivanje prava na obranu tih državljana prema istim pravilima kojima su uređene unutarnje situacije, ta pravila moraju biti u skladu s pravom Unije i osobito ne smiju dovesti u pitanje korisni učinak Direktive 2008/115.

               37

               Stoga uzimajući u obzir ukupnu sudsku praksu u vezi s poštivanjem prava na obranu i sustav Direktive 2008/115, države članice moraju, u okviru svoje postupovne autonomije, s jedne strane, odrediti uvjete pod kojima poštivanje prava na saslušanje mora biti osigurano državljanima trećih zemalja s nezakonitim položajem i, s druge strane, utvrditi posljedice nepoštivanja tog prava.

               38

               S obzirom na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, važno je istaknuti da prema pravu Unije, povreda prava na obranu, osobito prava na saslušanje, uključuje poništenje odluke donesene nakon upravnog postupka u pitanju samo ako bi, u nedostatku te nepravilnosti, taj postupak mogao imati drukčiji ishod (vidjeti, u tom smislu, osobito presude od 14. veljače 1990., Francuska/Komisija, C‑301/87, Zb., str. I‑307., točku 31.; od 5. listopada 2000., Njemačka/Komisija, C‑288/96, Zb., str. I‑8237., točku 101.; od 1. listopada 2009., Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Vijeće, C‑141/08 P, Zb., str. I‑9147., točku 94., i od 6. rujna 2012., Storck/OHIM, C‑96/11 P, točku 80.).

               39

               Iz toga slijedi da, s jedne strane, svaka nepravilnost u ostvarivanju prava na obranu u tijeku upravnog postupka o produljenju zadržavanja jednog državljanina trećih zemalja u svrhu njegova udaljavanja neće predstavljati povredu tih prava. S druge strane, svako kršenje, osobito ono prava na saslušanje, neće sustavno imati za posljedicu nezakonitost donesene odluke, u smislu posljednjeg podstavka stavka 2. članka 15. Direktive 2008/115 i stoga neće automatski zahtijevati puštanje konkretnog državljanina na slobodu.

               40

               Kako bi se ustanovila takva nepravilnost, doista je na nacionalnom sucu da provjeri, kada smatra da postoji nepravilnost koja ugrožava pravo na saslušanje, provjeri je li upravni postupak u pitanju, s obzirom na posebne činjenične i pravne okolnosti slučaja, mogao imati drukčiji ishod da su konkretni državljani trećih zemalja imali mogućnost istaknuti informacije koje bi mogle opravdati okončanje njihovog zadržavanja.

               41

               Nepriznavanje takve diskrecijske ovlasti nacionalnom sucu i nametanje da svaka povreda prava na saslušanje automatski uključuje poništenje odluke o produljenju zadržavanja i njegovo ukidanje, čak i kada takva nepravilnost u stvari ne bi mogla utjecati na odluku o produljenju i kada zadržavanje ispunjava materijalne uvjete iz članka 15. Direktive 2008/115, može naštetiti korisnom učinku ove direktive.

               42

               Valja naime podsjetiti da je, s jedne strane, prema uvodnoj izjavi 2. navedene direktive, njezin cilj stvaranje učinkovite politike vraćanja i repatrijacije, koja se temelji na zajedničkim standardima, da se osobe vraćaju na human način uz puno poštovanje njihovih temeljnih prava i dostojanstva. Također, prema uvodnoj izjavi 13. iste direktive, korištenje prisilnih mjera treba izričito biti podređeno poštivanju ne samo načela proporcionalnosti, već i načela učinkovitosti, u pogledu korištenih načina i postavljenih ciljeva.

               43

               S druge strane, udaljavanje svakog državljanina trećih zemalja s nezakonitim boravkom predstavlja prioritet država članica, sukladno sustavu Direktive 2008/115 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. prosinca 2011., Achughbabian, C‑329/11, još neobjavljenu u Recueil,, točku 38.).

               44

               Nadzor nacionalnog suda nad navodnom povredom prava na saslušanje tijekom upravnog postupka donošenja odluke o produljenju zadržavanja u smislu članka 15. stavka 6. Direktive 2008/115 treba se stoga sastojati u provjeri, s obzirom na posebne činjenične i pravne okolnosti svakog slučaja, jesu li postupovne nepravilnosti u stvari onemogućile osobe koje se na njih pozivaju da bolje istaknu svoju obranu u mjeri u kojoj je taj upravni postupak mogao imati drukčiji ishod.

               45

               Slijedom navedenog, na postavljena pitanja treba odgovoriti da pravo Unije, a osobito članak 15. stavci 2. i 6. Direktive 2008/115, treba tumačiti u smislu da će, kad je produljenje mjere zadržavanja odlučeno u okviru upravnog postupka uz nepoštivanje prava na saslušanje, nacionalni sudac koji je zadužen za ocjenu zakonitosti te odluke dopustiti ukidanje mjere zadržavanja samo ako smatra da je ta povreda, uzimajući u obzir sve činjenične i pravne okolnosti svakog pojedinog slučaja, zapravo onemogućila osobe koje se na nju pozivaju da bolje istaknu svoju obranu u mjeri u kojoj je taj upravni postupak mogao imati drukčiji ishod.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Pravo Unije, a osobito članak 15. stavci 2. i 6. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, treba tumačiti u smislu da će, kada je produljenje mjere zadržavanja odlučeno u okviru upravnog postupka uz nepoštivanje prava na saslušanje, nacionalni sudac koji je zadužen za ocjenu zakonitosti te odluke dopustiti ukidanje mjere zadržavanja samo ako smatra da je ta povreda, uzimajući u obzir sve činjenične i pravne okolnosti svakog slučaja, zapravo onemogućila osobe koje se na nju pozivaju da bolje istaknu svoju obranu u mjeri u kojoj je taj upravni postupak mogao imati drukčiji ishod.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 28. siječnja 2009.#Centro Studi Antonio Manieri Srl protiv Vijeća Europske unije.#Predmet T-125/06.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. travnja 2010. # Esotrade, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-103/06.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 22. ožujka 2013. # Bottega Veneta International Sàrl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Apsolutni razlozi za odbijanje. # Predmet T-409/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. travanj 19.#Galina Meister protiv Speech Design Carrier Systems GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Bundesarbeitsgericht.#Predmet C-415/10.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2011. rujan 29.#Michael Heath protiv Europska središnja banka.#Predmet F-121/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. travnja 2005.#Kazneni postupak protiv Lars Erik Staffan Lindberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Högsta domstolen - Švedska.#Direktiva 83/189/EEZ.#Predmet C-267/03.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 15. listopada 2015.#Promarc Technics s.c. Tomasz Pokrywa, Rafał Natorski protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji predstavlja dio za vrata – Raniji međunarodni dizajn u obliku američkog patenta – Razlog ništavosti – Nepostojanje individualnog karaktera – Nepostojanje različitog ukupnog dojma – Dokaz otkrivanja javnosti ranijeg dizajna – Poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru – Upućeni korisnik – Stupanj slobode dizajnera – Članak 6., članak 7. stavak 1. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002.#Predmet T-251/14.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 15. ožujka 2017.#Flibtravel International SA i Leonard Travel International SA protiv AAL Renting SA i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 96. UFEU‑a – Primjenjivost – Nacionalni propisi koji uslugama taksija zabranjuju stavljanje na raspolaganje pojedinačnih mjesta – Nacionalni propisi koji uslugama taksija zabranjuju da unaprijed odrede svoje odredište – Nacionalni propisi koji uslugama taksija zabranjuju vrbovanje.#Predmet C-253/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      15. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 96. UFEU‑a — Primjenjivost — Nacionalni propisi koji uslugama taksija zabranjuju stavljanje na raspolaganje pojedinačnih mjesta — Nacionalni propisi koji uslugama taksija zabranjuju da unaprijed odrede svoje odredište — Nacionalni propisi koji uslugama taksija zabranjuju vrbovanje“
      U predmetu C‑253/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 21. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 3. svibnja 2016., u postupku

         FlibTravel International SA,

         Léonard Travel International SA

      protiv

         AAL Renting SA,

         Haroune Tax SPRL,

         Saratax SCS,

         Ryad SCRI,

         Taxis Bachir & Cie SCS,

         Abdelhamid El Barjraji,

         Abdelouahab Ben Bachir,

         Sotax SCRI,

         Mostapha El Hammouchi,

         Boughaz SPRL,

         Sahbaz SPRL,

         Jamal El Jelali,

         Mohamed Chakir Ben Kadour,

         Taxis Chalkis SCRL,

         Mohammed Gheris,

         Les délices de Fes SPRL,

         Abderrahmane Belyazid,

         E. A. R. SCS,

         Sotrans SPRL,

         B. M. A. SCS,

         Taxis Amri et Cie SCS,

         Aramak SCS,

         Rachid El Amrani,

         Mourad Bakkour,

         Mohamed Agharbiou,

         Omar Amri,

         Jmili Zouhair,

         Mustapha Ben Abderrahman,

         Mohamed Zahyani,

         Miltotax SPRL,

         Lextra SA,

         Ismael El Amrani,

         Farid Benazzouz,

         Imad Zoufri,

         Abdel‑Ilah Bokhamy,

         Ismail Al Bouhali,

         Bahri Messaoud & Cie SCS,

         Mostafa Bouzid,

         BKN Star SPRL,

         M. V. S. SPRL,

         A. B. M. B. SCS,

         Imatrans SPRL,

         Reda Bouyaknouden,

         Ayoub Tahri,

         Moulay Adil El Khatir,

         Redouan El Abboudi,

         Mohamed El Abboudi,

         Bilal El Abboudi,

         Sofian El Abboudi,

         Karim Bensbih,

         Hadel Bensbih,

         Mimoun Mallouk,

         Abdellah El Ghaffouli,

         Said El Aazzoui,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za FlibTravel International SA i Léonard Travel International SA, P. Frühling, avocat,

               —

               za AAL Renting SA i Haroune Tax SPRL, V. Defraiteur, avocat,

               —

               za Saratax SCS, Ryad SCRI, Taxis Bachir & Cie SCS, Abdelhamida El Barjrajija, Abdelouahaba Ben Bachira, Sotax SCRI, Mostaphu El Hammouchija, Boughaz SPRL, Sahbaz SPRL, Jamala El Jelalija, Mohameda Chakira Ben Kadoura, Taxis Chalkis SCRL, Mohammeda Gherisa, Les délices de Fes SPRL, Abderrahmanea Belyazida, E. A. R. SCS, Sotrans SPRL, B. M. A. SCS, Taxis Amri et Cie SCS, Aramak SCS, Rachida El Amranija, Mourada Bakkoura, Mohameda Agharbioua, Omara Amrija, Jmilija Zouhaira, Mustaphu Ben Abderrahmana, Mohameda Zahyanija, Miltotax SPRL, Lextra SA, Ismaela El Amranija, Farida Benazzouza, Imada Zoufrija, Abdel‑Ilaha Bokhamyja, Ismaila Al Bouhalija, Bahri Messaoud & Cie SCS, Mostafu Bouzida, BKN Star SPRL, M. V. S. SPRL, A. B. M. B. SCS, Imatrans SPRL, Redu Bouyaknoudena, Ayouba Tahrija, Moulaya Adila El Khatira, Redouana El Abboudija, Mohameda El Abboudija, Bilala El Abboudija, Sofiana El Abboudija, Karima Bensbiha, Hadela Bensbiha, Mimouna Mallouka, Abdellaha El Ghaffoulija i Saida El Aazzouija, D. Ribant i I. Ferranta, avocats,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 96. stavka 1. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru tužbe na propuštanje koju su FlibTravel International SA (u daljnjem tekstu: FlibTravel) i Léonard Travel International SA (u daljnjem tekstu: Léonard Travel), društva koja pružaju redovite usluge prijevoza putnika autobusima, podnijeli protiv fizičkih osoba koje obavljaju djelatnost vozača taksija i pravnih osoba pružatelja usluga taksija zbog nepoštenog tržišnog natjecanja za koje tvrde da od njih trpe.

         Belgijski pravni okvir

               3

               Rješenje Briselske regije od 27. travnja 1995. o uslugama taksija i uslugama iznajmljivanja vozila s vozačem (Moniteur belge od 1. lipnja 1995., str. 15510.), kako je izmijenjeno Rješenjem od 20. srpnja 2006. (Moniteur belge od 29. rujna 2006.) (u daljnjem tekstu: Rješenje od 27. travnja 1995.), u članku 2. stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   usluge taksija: usluge koje obuhvaćaju prijevoz putnikâ motornim vozilom s vozačem uz naknadu i koje ispunjavaju sljedeće uvjete:

                        (a)

                        vozila – automobili, kombinirana vozila ili mali autobusi – u smislu arrêté royal du 15 mars 1968 portant règlement général sur les conditions techniques auxquelles doivent répondre les véhicules automobiles et leurs remorques, leurs éléments ainsi que les accessoires de sécurité (Kraljevski dekret od 15. ožujka 1968. koji propisuje opća pravila o tehničkim uvjetima koja trebaju ispunjavati motorna vozila i njihove prikolice, njihovi sastavni dijelovi i sigurnosni pribor) kojima se ovisno o njihovoj vrsti konstrukcije i opremi može prevesti najviše devet osoba – uključujući vozača – i koja su za to namijenjena;

                        (b)

                        vozilo se stavlja na raspolaganje javnosti na određenom parkirnom mjestu na javnoj cesti u smislu opće Uredbe o prometu na cestama ili na bilo kojem drugom mjestu zatvorenom za javni promet;

                        (c)

                        kada se vozilo koristi kao taksi, odredba o prijevozu odnosi se na cijelo vozilo, a ne na pojedinačna mjesta, a kada se koristi kao dijeljeni taksi s odobrenjem vlade Briselske regije, odredba o prijevozu odnosi se na pojedinačna sjedala, a ne na sâmo vozilo;

                        (d)

                        odredište određuje korisnik;

                  2.   usluge iznajmljivanja vozila s vozačem: sve usluge prijevoza putnika uz naknadu različite od usluga taksija koje se pružaju automobilima, kombiniranim vozilima ili malim autobusima uz iznimku vozila opremljenih kao vozila hitne pomoći.”

               4

               U skladu s člankom 3. prvim stavkom tog rješenja:
               „Bez odobrenja vlade nitko ne smije pružati usluge taksija jednim ili više vozila koja polaze s javne ceste ili bilo kojeg drugog mjesta zatvorenog za javni promet koje se nalazi na području Briselske regije.”

               5

               Članak 16. navedenog rješenja glasi kako slijedi:
               „Bez odobrenja vlade nitko ne smije pružati usluge iznajmljivanja vozila s vozačem jednim ili više vozila na području Briselske regije.
               Jedino operateri koji imaju odobrenje vlade mogu pružati usluge za koje se korisnikovo mjesto polaska nalazi na području Briselske regije.
               […]”

               6

               Arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles‑Capitale, du 29 mars 2007, relatif aux services de taxis et aux services de location de voitures avec chauffeur (Dekret vlade Briselske regije od 29. ožujka 2007. o uslugama taksija i uslugama iznajmljivanja vozila s vozačem) (Moniteur belge od 3. svibnja 2007., str. 23526.), kako je izmijenjen arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles‑Capitale, du 27 mars 2014 (Dekret vlade Briselske regije od 27. ožujka 2014.) (Moniteur belge od 17. travnja 2014.) određuje u članku 31. točki 7. da je vozačima zabranjeno „vrbovati korisnike ili naložiti drugima da ih vrbuju za njih”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               U okviru ugovora o potkoncesiji sklopljenog s Brussels South Charleroi Airportom, FlibTravel i Léonard Travel pružaju redovite autobusne usluge kojima se osobito povezuje željeznička postaja Bruxelles‑Midi, koja se nalazi u Bruxellesu (Belgija), sa Zračnom lukom Charleroi (Belgija).

               8

               Dana 21. svibnja 2014. FlibTravel i Léonard Travel podnijeli su tužbu protiv tuženika u glavnom postupku pred predsjednikom tribunala de commerce francophone de Bruxelles (Trgovački sud na francuskom jeziku u Bruxellesu, Belgija) radi prestanka praksi za koje oni tvrde da su protivne poštenim praksama tržišta jer se njima povređuje članak 2. stavak 1. točke (c) i (d) Rješenja od 27. travnja 1995.

               9

               U potporu svojoj tužbi za propuštanje oni ističu da tuženici u glavnom postupku ili osobe koje rade za njihov račun na željezničkoj postaji Bruxelles‑Midi vrbuju putnike koji putuju ka Zračnoj luci Charleroi kako bi ih grupirali u „taksi‑kombije” a potom ih, čim su ti taksiji puni, odvezli do toga odredišta. Stoga oni tim tuženicima osobito prigovaraju da grupiraju putnike koji imaju isto odredište, da provode naplatu usluge po putniku, a ne po vozilu te da vrbuju.

               10

               Predsjednik toga suda odbio je presudom od 11. veljače 2015. sve zahtjeve FlibTravela i Léonard Travela, smatrajući da navedene činjenice nisu bile dokazane.

               11

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su 13. srpnja 2015. žalbu protiv te presude couru d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija).

               12

               Taj sud smatra da na temelju članka 2. stavka 1. točki (c) i (d) Rješenja od 27. travnja 1995. pružatelji usluga taksija ne smiju ni staviti na raspolaganje svojim putnicima pojedinačna mjesta umjesto cijelog vozila ni unaprijed odrediti njihovo odredište. Također, on smatra da su sporne prakse vrbovanje u smislu članka 31. točke 7. Dekreta vlade Briselske regije od 29. ožujka 2007. o taksi uslugama i uslugama iznajmljivanja vozila s vozačem, kako je izmijenjen Dekretom vlade Briselske regije od27. ožujka 2014. Smatra da se tim praksama povređuju te odredbe i da su one radnje protivne poštenim tržišnim praksama. Zbog toga su te prakse zabranjene i mogu biti predmet naloga za prestanak na zahtjev zainteresirane osobe.

               13

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u usklađenost navedenih odredbi s člankom 96. stavkom 1. UFEU‑a, uzimajući u obzir osobito neprijavljivanje Rješenja od 27. travnja 1995. Europskoj komisiji.

               14

               Preciznije, on si postavlja pitanje o primjenjivosti članka 96. stavka 1. UFEU‑a u konkretnom predmetu koji se pred njim vodi jer se ta odredba odnosi na „prijevoz obavljen unutar Unije”, što pretpostavlja da predmetni prijevoz ima međunarodnu dimenziju. Navodi da usluge prijevoza o kojima je riječ u postupku pred njim, zbog međunarodne dimenzije predmetne željezničke postaje i zračne luke, ne koriste isključivo nacionalni državljani. Također si postavlja pitanje o tumačenju izraza „cijene i uvjeti” koji se nalaze u toj odredbi i o tomu primjenjuje li se zaštita posebnih industrijskih grana koju ona dopušta na neku granu prijevoza, poput one koja nudi usluge taksija.

               15

               U tim okolnostima i nakon što je ispitao stranke o usklađenosti odredaba Rješenja od 27. travnja 1995. s člankom 96. stavkom 1. UFEU‑a, cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija) odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da je primjenjiv na cijene i uvjete koje država članica propiše pružateljima usluga taksija:

                                 (a)

                                 kada se vožnje taksijem o kojima je riječ samo iznimno odvijaju izvan nacionalnih granica;

                                 (b)

                                 kada su značajan dio korisnika tih taksi‑vozila državljani ili rezidenti Europske unije koji nisu državljani ili rezidenti predmetne države članice i

                                 (c)

                                 kada, u konkretnim okolnostima tog slučaja, sporne vožnje taksijem za putnike često predstavljaju samo dio duljeg putovanja u kojem se mjesto polaska ili mjesto odredišta nalaze u državi EU‑a različitoj od predmetne države članice?

                        2.

                        Treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da je primjenjiv na uvjete pružanja usluga različite od tarifnih uvjeta i uvjeta za dobivanje dozvole za obavljanje djelatnosti tog prijevoza, kao što su u ovom slučaju zabrana pružateljima usluga taksija stavljanja na raspolaganje pojedinačnih mjesta umjesto čitavog vozila i zabrana tim pružateljima usluga da sami odrede krajnje odredište vožnje koju nude korisnicima, što dovodi do toga da se tim pružateljima onemogućava grupiranje korisnika koji putuju do istog odredišta?

                        3.

                        Treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da zabranjuje, osim uz odobrenje Komisije, mjere poput onih iz drugog pitanja,

                                 (a)

                                 kojima je, uz ostale ciljeve, opći cilj zaštita pružatelja usluga taksija od natjecanja s poduzetnicima koji pružaju usluge iznajmljivanja vozila s vozačem i

                                 (b)

                                 koje u konkretnim okolnostima slučaja dovode do toga da se autobusni prijevoznici štite od natjecanja s pružateljima usluga taksija?

                        4.

                        Treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da zabranjuje, osim uz odobrenje Komisije, mjeru koja pružateljima usluga taksija zabranjuje vrbovanje korisnika kada ta mjera u konkretnim okolnostima tog slučaja dovodi do smanjenja njihove mogućnosti pridobivanja korisnika konkurirajućeg autobusnog prijevoznika?”

         O prethodnim pitanjima

               16

               Svojim drugim pitanjem, koje treba obraditi prvo, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da se primjenjuje na nacionalne propise, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koji uređuju uvjete pod kojima se trebaju pružati taksi usluge.

               17

               Ta odredba propisuje da se državama članicama zabranjuje, za prijevoz obavljen unutar Unije, nametati cijene i uvjete koji sadržavaju elemente potpore ili zaštite jednog ili više poduzetnika ili industrijskih grana, osim ako to odobri Komisija.

               18

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u svrhe tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa čiji je ona dio (presuda od 16. studenoga 2016., Hemming i dr., C‑316/15, EU:C:2016:879, t. 27. i navedena sudska praksa).

               19

               U tom pogledu, iz teksta članka 96. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da je njegova svrha urediti nacionalne propise o cijenama i uvjetima koji se primjenjuju na prijevoz obavljen unutar Unije i koji sadržavaju elemente potpore ili zaštite jednog ili više „poduzetnika” ili industrijskih grana.

               20

               Svrha je te odredbe spriječiti države članice da donose mjere potpore ili zaštite od kojih korist neizravno imaju korisnici predmetnog pružatelja usluga koji na njih primjenjuje navedene cijene i uvjete, a ne mjere potpore i zaštite od kojih korist izravno imaju drugi pružatelji usluga koji se s predmetnim pružateljem usluga nalaze u konkurentskom odnosu.

               21

               To tumačenje potkrijepljeno je člankom 96. stavkom 2. UFEU‑a, na temelju kojeg Komisija, kako bi odobrila neku mjeru koja je u načelu zabranjena člankom 96. stavkom 1. UFEU‑a, posebno vodi računa o potrebama odgovarajuće regionalne ekonomske politike, potrebama nerazvijenih područja i problemima u područjima ozbiljno pogođenima političkim prilikama.

               22

               Stoga članak 96. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na propise poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               23

               Suprotno tumačenje, koje podupiru tuženici u glavnom postupku moglo bi usto negativno utjecati na koristan učinak članka 58. UFEU‑a, koji u skladu s člankom 91. UFEU‑a podrazumijeva da se primjena načela slobode pružanja usluga prijevoza treba ostvariti provedbom zajedničke politike prijevoza (vidjeti presudu od 22. prosinca 2010., Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C‑338/09, EU:C:2010:814, t. 30.) jer bi članak 96. stavak 1. UFEU‑a tako izravno zabranjivao veliki dio mjera koje bi se mogle kvalificirati kao ograničenja slobode pružanja usluga prijevoza a da zakonodavac Unije nije donio takvo pravilo.

               24

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 96. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na ograničenja nametnuta pružateljima usluga taksija, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               25

               S obzirom na odgovor na to drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na preostala postavljena pitanja.

         Troškovi

               26

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 96. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na ograničenja nametnuta pružateljima usluga taksija, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski