title: Presuda Suda od 24. studenog 1993. # Kazneni postupak protiv Bernard Keck i Daniel Mithouard. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Francuska. # Slobodno kretanje robe. # Spojeni predmeti C-267/91 i C-268/91.

text:
PRESUDA SUDA24. studenoga 1993.(*)„Nacionalno zakonodavstvo u području određivanja cijena – Preprodaja uz gubitak“U spojenim predmetima C‑267/91 i C‑268/91,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku koji je na temelju primjene članka 177.
Ugovora o EEZ-u podnio Tribunal de grande instance de Strasbourg
(Francuska) i kojim se u kaznenim postupcima pred tim sudom protiv Bernarda KeckaiDaniela Mithouardazahtijeva
 donošenje prethodne odluke o tumačenju pravila Ugovora o EEZ-u koja se
odnose na tržišno natjecanje i slobodu kretanja unutar Zajednice,SUD,u
 sastavu: O. Due, predsjednik, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
 M. Diez de Velasco i D. A. O. Edward, predsjednici vijeća, C. N.
Kakouris, R. Joliet, F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias, F.
Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn i J. L. Murray, suci,nezavisni odvjetnik: W. Van Gerven,tajnik: D. Louterman-Hubeau, glavna administratorica,uzimajući u obzir podnesena očitovanja:–        za D. Mithouarda, M. Meyer, avocat au barreau de Strasbourg,–        za B. Kecka, J.-P. Wachsmann, avocat au barreau de Strasbourg,–        za
 francusku vladu, Ph. Pouzoulet, pomoćnik direktora u upravi za pravne
poslove Ministarstva vanjskih poslova, i H. Duchêne, tajnik vanjskih
poslova u istoj upravi, u svojstvu agenata,–        za
 grčku vladu, F. P. Georgakopoulos, zamjenik pravnog savjetnika državnog
 pravnog savjeta, u svojstvu agenta,–        za
 Komisiju Europskih zajednica, R. Wainwright, pravni savjetnik, i V.
Melgar, državna službenica stavljena na raspolaganje pravnoj službi, u
svojstvu agenata, uz asistenciju H. Lehman, avocat au barreau de Paris,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši usmena očitovanja D. Mithouarda, kojeg zastupaju Meyer i Huet, avocat au barreau de Strasbourg, francuske vlade i Komisije, na raspravi održanoj 9. ožujka 1993.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. travnja 1993.,donosi sljedećuPresudu1        Dvjema
 presudama od 27. lipnja 1991., koje je Sud zaprimio 16. listopada
1991., Tribunal de grande instance de Strasbourg na temelju članka 177.
Ugovora o EEZ-u postavio je dva prethodna pitanja o tumačenju pravila
tog Ugovora koja se odnose na tržišno natjecanje i slobodu kretanja
unutar Zajednice.2        Ta
 su se pitanja postavila u okviru kaznenih postupaka pokrenutih protiv
B. Kecka i D. Mithouarda, koji se kazneno gone zbog toga što su,
protivno članku 1. francuskog Zakona br. 63-628 od 2. srpnja 1963., kako
 je izmijenjen i dopunjen člankom 32. Naredbe br. 86-1243 od 1. prosinca
 1986., preprodavali proizvode u neizmijenjenom stanju po cijenama nižim
 od njihove stvarne nabavne cijene („preprodaja uz gubitak“).3        Bernard
 Keck i Daniel Mithouard u svoju su obranu tvrdili kako opća zabrana
preprodaje uz gubitak, kakva je propisana ovim odredbama, nije u skladu s
 člankom 30. Ugovora ni s načelima slobodnog kretanja osoba, usluga i
kapitala te slobodnog tržišnog natjecanja unutar Zajednice.4        Procijenivši
 da je nužno zatražiti tumačenje određenih odredaba prava Zajednice,
Tribunal de grande instance de Strasbourg prekinuo je oba postupka i
uputio Sudu sljedeće prethodno pitanje:„Je
li zabrana preprodaje uz gubitak u Francuskoj propisana u članku 32.
Naredbe br. 86-1243 od 1. prosinca 1986. u skladu s načelima slobodnog
kretanja robe, usluga i kapitala, slobodnog tržišnog natjecanja na
zajedničkom tržištu i nediskriminacije na temelju državljanstva
utvrđenima Ugovorom o osnivanju EEZ-a od 25. ožujka 1957., a osobito
njegovim člancima 3. i 7., s obzirom na to da bi francusko zakonodavstvo
 u biti moglo narušavati tržišno natjecanje:(a)
       s jedne strane zbog toga što kao
kazneno djelo određuje samo preprodaju uz gubitak i zato što iz domašaja
 zabrane isključuje proizvođača koji može slobodno na tržištu prodavati
proizvod koji proizvede, obrađuje ili poboljšava, makar i neznatno, po
cijeni nižoj od njegove proizvodne cijene;(b)
       s druge strane zato što narušava,
osobito u pograničnim područjima, tržišno natjecanje između različitih
gospodarskih subjekata na temelju njihovoga državljanstva i mjesta u
kojem imaju poslovni nastan.“5        Za
 potpuniji prikaz činjeničnog stanja u glavnom postupku, tijeka postupka
 i pisanih očitovanja podnesenih Sudu upućuje se na izvještaj za
raspravu. Ovi dijelovi spisa u nastavku se spominju samo u mjeri u kojoj
 je to potrebno za obrazloženje odluke Suda.6        Na
 početku je potrebno utvrditi kako odredbe Ugovora koje se odnose na
slobodno kretanje osoba, usluga i kapitala unutar Zajednice ne utječu na
 opću zabranu preprodaje uz gubitak koja se odnosi na stavljanje robe u
promet i stoga nisu relevantne za pitanje o kojemu je riječ u glavnom
postupku.7        Nadalje,
 što se tiče načela nediskriminacije propisanog u članku 7. Ugovora, iz
zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da nacionalni sud dovodi u
pitanje sukladnost ove odredbe sa zabranom preprodaje uz gubitak, s
obzirom na to da ona poduzeća na koja se primjenjuje dovodi u
nepovoljniji položaj u odnosu na njihove konkurente koji posluju u
državama članicama gdje je preprodaja uz gubitak dopuštena.8        Može
 se smatrati da u tom pogledu činjenica da se na poduzeća koja obavljaju
 djelatnost prodaje u različitim državama članicama primjenjuju
različita zakonodavstva od kojih jedna zabranjuju, a druga dopuštaju
preprodaju uz gubitak ne predstavlja diskriminaciju u smislu članka 7.
Ugovora, s obzirom na to da se nacionalno zakonodavstvo o kojemu je
riječ u glavnom postupku primjenjuje na svaku djelatnost prodaje koja se
 obavlja na nacionalnom području, bez obzira na državljanstvo onih koji
je obavljaju (vidjeti presudu od 14. srpnja 1988. u predmetu Lambert,
308/86, Recueil, str. 4369.).9        Naposljetku,
 iz prethodnog pitanja proizlazi da sud koji je uputio zahtjev traži
pojašnjenje glede mogućih negativnih učinaka na tržišno natjecanje koje
bi pravila o kojima je riječ mogla imati, pozivajući se na temeljna
načela Zajednice opisana u članku 3. Ugovora, a da se pritom ne poziva
na posebna pravila Ugovora iz područja tržišnog natjecanja kojima se
ista provode.10      U
 tim okolnostima, uzimajući u obzir argumente koji su izneseni kao i
rasprave koje su se odvile pred Sudom, a u cilju davanja korisnog
odgovora sudu koji je uputio zahtjev, potrebno je ispitati zabranu
preprodaje uz gubitak sa stajališta slobodnog kretanja robe.11      U
 smislu članka 30. zabranjena su količinska ograničenja uvoza između
država članica kao i sve mjere s istovrsnim učinkom. Prema ustaljenoj
sudskoj praksi, svaka mjera koja može, izravno ili neizravno, stvarno
ili potencijalno, ograničiti trgovinu unutar Zajednice predstavlja mjeru
 s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje.12      Potrebno
 je utvrditi da nacionalnom zakonodavstvu koje propisuje opću zabranu
preprodaje uz gubitak nije cilj urediti trgovinu robom između država
članica.13      Istina
 je da bi takvo zakonodavstvo moglo ograničiti opseg prodaje, time i
opseg prodaje proizvoda iz drugih država članica, s obzirom na to da
trgovcima uskraćuje jednu od metoda promocije prodaje. Međutim, ostaje
otvoreno pitanje je li takva mogućnost dovoljna da se zakonodavstvo o
kojemu je riječ okarakterizira kao mjera s istovrsnim učinkom kao
količinsko ograničenje uvoza.14      Budući
 da se trgovci sve više pozivaju na članak 30. Ugovora kako bi
osporavali sva pravila čiji je učinak takav da ograničava njihovu
trgovinsku slobodu čak i kad ta pravila nisu usmjerena na proizvode iz
drugih država članica, Sud smatra nužnim preispitati i pojasniti svoju
sudsku praksu u vezi s tim pitanjem.15      U
 tom pogledu potrebno je podsjetiti da, sukladno sudskoj praksi iz
predmeta Cassis de Dijon (presuda od 20. veljače 1979., Rewe–Zentral,
120/78, Recueil, str. 649.), mjere s istovrsnim učinkom
zabranjene člankom 30. čine one prepreke slobodnom kretanju robe koje
su, u nedostatku usklađivanja zakonodavstava, rezultat primjene na robu
porijeklom iz drugih država članica, u kojima je zakonito proizvedena i
stavljena u promet, pravila koja se odnose na uvjete kojima ta roba
treba udovoljiti (poput onih koji se odnose na naziv, oblik, dimenzije,
težinu, sastav, prezentaciju, označavanje, pakiranje), čak i kad se ta
pravila bez razlike primjenjuju na sve proizvode, i kada se njihova
primjena ne može opravdati ciljem javnoga interesa koji ima prednost
pred slobodnim kretanjem robe.16      Za
 razliku od toga, potrebno je utvrditi da, suprotno onomu kako je dosad
suđeno, primjena na proizvode iz drugih država članica nacionalnih
odredaba koje ograničavaju ili zabranjuju određene načine prodaje ne
ograničava izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno, trgovinu
između država članica u smislu presude Dassonville (presuda od 11.
srpnja 1974., 8/74, Recueil, str. 837.), pod pretpostavkom da se
te odredbe primjenjuju na sve relevantne trgovce koji obavljaju
djelatnost na nacionalnom području i pod pretpostavkom da na isti način
utječu, pravno ili činjenično, na stavljanje u promet domaćih proizvoda i
 proizvoda iz drugih država članica.17      Zapravo,
 ako su ti uvjeti ispunjeni, primjena takvih pravila na prodaju
proizvoda iz neke druge države članice koji ispunjavaju zahtjeve što ih
je odredila ta država nije takve naravi da bi im onemogućila pristup
tržištu ili da bi taj pristup ometala išta više nego što ometa pristup
domaćim proizvodima. Takva pravila stoga ne ulaze u doseg članka 30.
Ugovora.18      Stoga
 bi nacionalnom sudu trebalo odgovoriti da članak 30. Ugovora o EEZ-u
treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na zakonodavstvo države
članice koje propisuje opću zabranu preprodaje uz gubitak. Troškovi19      Troškovi
 francuske i grčke vlade te Komisije Europskih zajednica, koje su Sudu
podnijele očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima
značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je
 uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUD,odlučujući
 o pitanjima koja mu je postavio Tribunal de grande instance de
Strasbourg svojim dvjema presudama od 27. lipnja 1991., presuđuje:Članak
 30. Ugovora o EEZ-u treba se tumačiti na način da se ne primjenjuje na
zakonodavstvo države koje propisuje opću zabranu preprodaje uz gubitak. PotpisiDueMancini            Moitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdwardKakouris      JolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisse            Zuleeg      KapteynMurrayKako je objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. studenoga 1993.Tajnik       PredsjednikJ.‑G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: francuski.


Presuda Suda (treće vijeće) od 24. svibnja 2012. # Formula One Licensing BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) i Global Sports Media Ltd. # Žalba - Žig Zajednice. # Predmet C-196/11 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. prosinca 2008.#Kanal 5 Ltd i TV 4 AB protiv Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa.#Zahtjev za prethodnu odluku: Marknadsdomstolen - Švedska.#Predmet C-52/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 29. listopada 1998. # Kazneni postupak protiv Ibiyinka Awoyemi. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet C-230/97.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. ožujak 15.#Phonographic Performance (Ireland) Ltd protiv Ireland i Attorney General.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po High Court of Ireland.#Predmet C-162/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. srpanj 19.#Europski parlament protiv Vijeće Europske unije.#Predmet C-130/10.


Presuda Općeg suda (četvrto prošireno vijeće) 21. ožujka 2012.#Irska i drugi protiv Europska komisija.#Spojeni predmeti T-50/06 RENV, T-56/06 RENV, T-60/06 RENV, T-62/06 RENV i T-69/06 RENV.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 3. srpnja 2012. # Kraljevina Danska protiv Europske komisije. # EFSJP. # Predmet T-212/09.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. siječnja 2006.#Skov Æg protiv Bilka Lavprisvarehus A/S i Bilka Lavprisvarehus A/S protiv Jette Mikkelsen i Michael Due Nielsen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Vestre Landsret - Danska.#Direktiva 85/374/EEZ.#Predmet C-402/03.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. svibnja 2014.#H. N. protiv Minister for Justice, Equality and Law Reform i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court (Irska).#Direktiva 2004/83/EZ – Minimalni standardi za odobravanje statusa izbjeglice ili statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita – Direktiva 2005/85/EZ – Minimalne norme koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama – Nacionalno postupovno pravilo koje ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čini zavisnim o prethodnom odbijanju zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice – Dopustivost – Postupovna autonomija država članica – Načelo djelotvornosti – Pravo na dobru upravu – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 41. – Nepristranost i žurnost postupka.#Predmet C‑604/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      8. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Direktiva 2004/83/EZ — Minimalni standardi za odobravanje statusa izbjeglice ili statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita — Direktiva 2005/85/EZ — Minimalne norme koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama — Nacionalno postupovno pravilo koje ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čini zavisnim od prethodnog odbijanja zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice — Dopustivost — Postupovna autonomija država članica — Načelo djelotvornosti — Pravo na dobru upravu — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 41. — Nepristranost i žurnost postupka“
      U predmetu C‑604/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court (Irska), odlukom od 19. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 27. prosinca 2012., u postupku

         H. N.

      protiv

         Minister for Justice, Equality and Law Reform,

         Ireland,

         Attorney General,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. listopada 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za H. N., M. T. Coughlan, Solicitor, J. O’Reilly, SC, i M. McGrath, BL,

               —

               za Minister for Justice, Equality and Law Reform, E. Creedon, u svojstvu agenta,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Palatiella, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL L 304, str. 12., i ispravak SL 2005, L 204, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.), kao i članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. N., pakistanskog državljanina, s jedne strane, i Minister for Justice, Equality and Law Reform (u daljnjem tekstu: Minister), Irske i Attorney General, s druge strane, zbog odbijanja Ministera da ispita tužiteljev zahtjev da mu se prizna status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita bez prethodnog podnošenja zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/83

               3

               Sukladno uvodnim izjavama 5., 6. i 24. Direktive 2004/83:

                        „(5)

                        Zaključci iz Tamperea također određuju da se pravila u pogledu statusa izbjeglica trebaju dopuniti mjerama o supsidijarnim oblicima zaštite, koja nude primjeren status svakoj osobi kojoj je potrebna takva zaštita.

                        (6)

                        Glavni je cilj ove Direktive, s jedne strane, osigurati da države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita i, s druge strane, osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama.

                  [...]

                        (24)

                        Također bi trebalo utvrditi minimalne standarde za određivanje statusa koji stječu osobe kojima je odobrena supsidijarna zaštita te za utvrđivanje sadržaja takvog statusa. Supsidijarna bi zaštita trebala biti komplementarna i dodatna zaštiti izbjeglica sadržanoj u [konvenciji o statusu izbjeglica, potpisanoj u Ženevi 28. srpnja 1951. [Zbornik ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 189., str. 150., br. 2545 (1954.)], stupila na snagu 22. travnja 1954. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija)].“

               4

               Sukladno odredbama članka 2. točkama (a), (c), (e) i (f) navedene direktive:

                        „a)

                        ‚međunarodna zaštita’ znači status izbjeglice i status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita kako je definirano u točkama (d) i (f);

                  [...]

                        c)

                        ‚izbjeglica’ znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjana zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države, kao i osobu bez državljanstva koja se nalazi izvan države prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se zbog istih gore navedenih razloga, ili zbog takvog straha, ne želi vratiti u tu državu, te na koju se ne primjenjuje članak 12.;

                  [...]

                        e)

                        ‚osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu’ znači državljanin treće zemlje [...] koja ne ispunjava uvjete za dobivanje statusa izbjeglice ali za koju se opravdano vjeruje da bi se dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla [...], bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde kako je definirano člankom 15. [...]

                        f)

                        ‚status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita’ znači priznavanje, od strane države članice, državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva kao osobe koja ispunjava uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite“.

               5

               U poglavlju V., naslovljenom „Uvjeti za odobrenje supsidijarne zaštite“, članak 15. točka (c) Direktive 2004/83 određuje, pod naslovom „Ozbiljne nepravde“, da se njima smatra:

                        „c)

                        ozbiljna i individualna prijetnja životu zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.“

               6

               Članak 18. Direktive 2004/83 određuje:
               „Države članice odobravaju supsidijarnu zaštitu državljanima treće zemlje ili osobama bez državljanstva koje ispunjavaju uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite u skladu s poglavljima II. i V.“

         Direktiva 2005/85/EZ

               7

               Direktiva Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL L 326, str. 13. i ispravak u SL 2006, L 236, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str 30.) u članku 3. stavcima 3. i 4. određuje:
               „3.   Ako države članice koriste ili uvedu postupak prema kojem se zahtjevi za azil ispituju kao zahtjevi na temelju Ženevske konvencije i kao zahtjevi za druge vrste međunarodne zaštite osigurane u okolnostima definiranim u članku 15. Direktive 2004/83/EZ, one primjenjuju ovu Direktivu tijekom cijelog postupka.
               4.   Države članice mogu donijeti odluku o primjeni ove Direktive u postupcima odlučivanja o zahtjevima za sve vrste međunarodne zaštite.“

               8

               Na temelju članka 23. stavka 4. ove direktive države članice mogu požuriti postupak ispitivanja uvjeta utvrđenih za priznanje statusa izbjeglice, osobito kad tražitelj te uvjete očito ne ispunjava.

         Irsko pravo

               9

               U Irskoj u cilju stjecanja međunarodne zaštite valja razlikovati dvije vrste zahtjeva, odnosno:

                        —

                        zahtjev za azil i, u slučaju negativne odluke o tom zahtjevu,

                        —

                        zahtjev za supsidijarnu zaštitu.

               10

               O svakom od ta dva zahtjeva u toj se državi članici vodi poseban postupak, s time da se ti postupci odvijaju jedan nakon drugog.

               11

               Odredbe koje uređuju obradu zahtjeva za azil nalaze se u osnovi u Zakonu o izbjeglicama iz 1996. (Refugee Act 1996), u verziji mjerodavnoj za činjenice glavnog postupka.

               12

               Članak 3. Zakona o useljavanju iz 1999. (Immigration Act 1999) ovlastio je Ministera na donošenje odluka o protjerivanju osoba i, osobito na temelju stavka 2. točke (f) navedenog članka, o protjerivanju „osobe čiji je zahtjev za azil [Minister] odbio“.

               13

               Odredbe koje uređuju obradu zahtjeva za supsidijarnu zaštitu nalaze se u Uredbi iz 2006. o Europskim zajednicama (uvjeti za dobivanje zaštite) [European Communities (Eligibility for Protection) Regulations 2006 (Statutory Instrument no 518/2006)], čija je svrha bila ponajprije prijenos Direktive 2004/83 (u daljnjem tekstu: Uredba iz 2006.).

               14

               Članak 3. Uredbe iz 2006. glasi:
               „(1)   [...] ova uredba primjenjuje se na sljedeće odluke [...]:
               [...]

                        c)

                        obavijest o namjeri donošenja odluke o protjerivanju na temelju članka 3. stavka 3. [Zakona o useljavanju iz 1999.] u odnosu na osobu iz članka 3. stavka 2. točke (f) [...]

                  [...]“

               15

               Članak 4. te uredbe glasi:
               „(1)(a)   Obavijest o prijedlogu na temelju članka 3. stavka 3. [Zakona o useljavanju iz 1999.] sadrži izjavu prema kojoj, kada osoba na koju se primjenjuje članak 3. stavak 2. točka (f) naprijed navedenog zahtjeva smatra da ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu, ona može dati očitovanja na temelju članka 3. stavka 3. točke (b) naprijed navedenog zakona, ali i podnijeti [Ministeru] zahtjev za supsidijarnu zaštitu u roku od 15 dana, navedenog u obavijesti.
               [...]
               (2)   [Minister] nije dužan ispitivati zahtjev za supsidijarnu zaštitu koji je podnijela osoba na koju se ne primjenjuje članak 3. stavak 2. točka (f) [Zakona o useljavanju iz 1999.] ili koji nije podnesen na temelju formulara navedenog u stavku 1. točki (b).“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               M. N. je pakistanski državljanin koji je na državno područje Irske ušao tijekom 2003. s vizom koja je nosila oznaku „student“.

               17

               Nakon što se oženio irskom državljankom odobren mu je boravak u Irskoj do 31. prosinca 2005.

               18

               Dana 23. veljače 2006. Minister je obavijestio M. N.-a da mu, kao prvo, neće biti obnovljena boravišna dozvola jer je prestao živjeti sa svojom suprugom i, kao drugo, da mu, u skladu sa svojim zakonskim ovlastima, namjerava odrediti protjerivanje iz zemlje.

               19

               M. N. je 16. lipnja 2009., ne podnijevši prethodno zahtjev za azil, zatražio od Ministera ispitivanje svojeg zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, tvrdeći u osnovi da se, iako ne strahuje od proganjanja, boji povratka u svoju državu porijekla zbog opasnosti da bude izložen „ozbiljnim nepravdama“ u smislu članka 15. Direktive 2004/83.

               20

               Dana 23. lipnja 2009. Minister je obavijestio M. N.-a o nemogućnosti ispitivanja njegovog zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, napomenuvši mu da je prema irskom pravu mogućnost podnošenja zahtjeva za priznavanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita uvjetovana odbijanjem zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice.

               21

               Minister je nakon novih koraka M. N.-a, usmjerenih na ispitivanje njegova zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, dopisom od 27. srpnja 2009. ponovio razlog svojeg odbijanja ispitivanja tog zahtjeva.

               22

               M. N. je protiv odluke Ministera podnio 12. listopada 2009. High Courtu tužbu za poništenje, smatrajući da mu nacionalno pravo kojim se prenosi Direktiva 2004/83 mora dati pravo podnošenja „autonomnog“ zahtjeva za supsidijarnu zaštitu.

               23

               Budući da je tužba za poništenje bila odbijena, M. N. je podnio žalbu Supreme Courtu.

               24

               U tim uvjetima Supreme Court je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Ovlašćuje li Direktiva [2004/83], tumačena u odnosu na načelo dobre uprave u pravu Unije i osobito na to kako je ono utvrđeno u članku 41. Povelje [...], državu članicu da u svom pravu propiše da zahtjev za priznavanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita može biti ispitan samo ako mu prethodi odbijanje zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice na temelju nacionalnog prava?“

         O prethodnom pitanju

               25

               Svojim pitanjem Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2004/83, kao i pravo na dobru upravu, tumačiti na način da im je protivan nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, za koji je svojstveno postojanje dvaju zasebnih postupaka koji slijede jedan nakon drugog radi ispitivanja zahtjeva za azil i zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, a koji ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čini zavisnim od prethodnog odbijanja zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice.

               26

               Najprije valja podsjetiti da Direktiva 2004/83, u okviru koncepta „međunarodne zaštite“, uređuje dva različita sustava zaštite, i to s jedne strane status izbjeglice a s druge status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita.

               27

               U tom pogledu valja istaknuti, kao što i proizlazi iz uvodnih izjava 3., 16. i 17. Direktive 2004/83, da Ženevska konvencija čini kamen temeljac međunarodnog pravnog režima zaštite izbjeglica s obzirom na to da su odredbe te direktive usvojene kako bi pomogle nadležnim tijelima država članica u primjeni te konvencije temeljeći se na zajedničkim pojmovima i kriterijima (presuda X i dr., C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, t. 39. i navedena sudska praksa).

               28

               Odredbe navedene direktive treba stoga tumačiti s obzirom na opću strukturu i njezin cilj, uz poštovanje navedene konvencije i ostalih mjerodavnih ugovora iz članka 78. stavka 1. UFEU‑a (presuda Abed El Karem El Kott i dr., C‑364/11, EU:C:2012:826, t. 43. i navedena sudska praksa).

               29

               U tom pogledu valja istaknuti da tekst članka 2. točke (e) Direktive 2004/83 definira osobu koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu kao državljanina treće zemlje ili kao osobu bez državljanstva koja ne ispunjava uvjete za dobivanje statusa izbjeglice.

               30

               Upotreba pojma „supsidijarno“ kao i tekst tog članka naznačuju da se status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita odnosi na državljane trećih zemalja koji ne ispunjavaju uvjete potrebne da im se prizna status izbjeglice.

               31

               Osim toga, iz uvodnih izjava 5., 6. i 24. Direktive 2004/83 proizlazi da minimalni kriteriji za odobrenje supsidijarne zaštite trebaju omogućiti nadopunu zaštite izbjeglica sadržane u Ženevskoj konvenciji, utvrđujući osobe kojima je međunarodna zaštita doista potrebna i nudeći im odgovarajući status (presuda Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, t. 33.).

               32

               Iz tih elemenata proizlazi da supsidijarna zaštita propisana Direktivom 2004/83 predstavlja nadopunu zaštite izbjeglica sadržanu u Ženevskoj konvenciji.

               33

               Takvo tumačenje je osim toga u skladu s ciljevima određenima u članku 78. stavku 2. točkama (a) i (b) UFEU‑a, prema kojem Europski parlament i Vijeće Europske unije usvajaju mjere za zajednički europski sustav azila koji osobito obuhvaća „jedinstven status supsidijarne zaštite za državljane trećih zemalja kojima je, bez dobivanja europskog azila, potrebna međunarodna zaštita“.

               34

               Pored toga, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 46. i 49. svojeg mišljenja, uzimajući u obzir da tražitelj međunarodne zaštite nije nužno u mogućnosti procijeniti na koju vrstu zaštite se odnosi njegov zahtjev i da k tomu status izbjeglice nudi zaštitu čiji je opseg širi od onoga koji se stječe supsidijarnom zaštitom, na nadležnom je tijelu da načelno odluči koji status najviše odgovara situaciji tog tražitelja.

               35

               Iz ovih razmatranja proizlazi da zahtjev za supsidijarnu zaštitu ne može načelno biti ispitan prije nego što nadležno tijelo donese odluku o tome da tražitelj međunarodne zaštite ne ispunjava uvjete koji opravdavaju odobravanje statusa izbjeglice.

               36

               Slijedi da Direktivi 2004/83 nije protivan nacionalni propis koji propisuje ispitivanje uvjeta za odobrenje statusa izbjeglice prije ispitivanja uvjeta za supsidijarnu zaštitu.

               37

               Međutim, potrebno je još ispitati je li drugim odredbama prava Unije protivan nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji ustanovljuje dva zasebna postupka radi ispitivanja zahtjeva za azil i zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, s time da se drugi zahtjev može podnijeti tek nakon što prvi zahtjev bude odbijen.

               38

               U tom pogledu valja podsjetiti da Direktiva 2004/83 ne sadrži postupovna pravila koja se primjenjuju na ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Upravo su Direktivom 2005/85 utvrđeni minimalni standardi koji se odnose na postupke razmatranja zahtjeva i točno određena prava tražitelja azila.

               39

               Međutim Direktiva 2005/85 primjenjuje se na zahtjeve za supsidijarnu zaštitu samo kada država članica uvede jedinstven postupak u okviru kojeg ispituje zahtjev u odnosu na dva oblika međunarodne zaštite, to jest u odnosu na onaj koji se odnosi na status izbjeglice i na onaj koji je vezan uz supsidijarnu zaštitu (presuda M., C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 79.).

               40

               To naime nije slučaj u Irskoj, kao što i proizlazi iz točke 37. ove presude.

               41

               Stoga u nedostatku pravila određenih pravom Unije u vezi s postupovnim zahtjevima za ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu države članice ostaju nadležne, u skladu s načelom postupovne autonomije, za određivanje tih zahtjeva osiguravajući pritom poštovanje temeljnih prava i pune djelotvornosti odredbi prava Unije o supsidijarnoj zaštiti (vidjeti u tom smislu presudu VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, t. 64.).

               42

               Iz toga slijedi da nacionalno postupovno pravilo, poput onoga u glavnom postupku, koje uvjetuje ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu prethodnim odbijanjem zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice mora osobama koje traže supsidijarnu zaštitu osigurati djelotvoran pristup pravima koja im dodjeljuje Direktiva 2004/83.

               43

               U tom pogledu, kao što i proizlazi iz razmatranja iznesenih u točkama 29. do 35. ove presude, činjenica da zahtjev za supsidijarnu zaštitu može biti ispitan tek nakon donošenja odluke o odbijanju statusa izbjeglice ne može načelno ugroziti djelotvoran pristup tražitelja supsidijarne zaštite pravima koja im dodjeljuje Direktiva 2004/83.

               44

               Međutim propis poput onoga u glavnom postupku znači da će državljanin treće zemlje koji želi koristiti samo supsidijarnu zaštitu biti nužno suočen s dvjema različitim postupovnim etapama, iako to podvostručenje postupka odobravanja međunarodne zaštite nosi sa sobom opasnost od produžetka trajanja tog postupka i time od odgode odluke o zahtjevu za supsidijarnu zaštitu.

               45

               Međutim, stvaran pristup statusu osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita zahtijeva, s jedne strane, da je zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice i zahtjev za supsidijarnu zaštitu moguće podnijeti istovremeno i da, s druge strane, do ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu dođe u razumnom roku, a što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               46

               U tom pogledu valja uzeti u obzir kako trajanje ispitivanja zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice koje je rezultiralo odbijanjem tog zahtjeva tako i trajanje ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu.

               47

               Valja također istaknuti da je, kada državljanin treće zemlje podnese zahtjev za međunarodnu zaštitu iz kojeg ne proizlazi nijedan dokaz na temelju kojeg bi bilo moguće ustvrditi da ta osoba opravdano strahuje od proganjanja, nadležno tijelo dužno u najkraćem mogućem roku ustanoviti da je riječ o osobi koja ne može tražiti status izbjeglice kako bi se moglo pravodobno pristupiti ispitivanju zahtjeva za supsidijarnu zaštitu.

               48

               Tijela zadužena za ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu imaju mogućnost ubrzati postupak ispitivanja uvjeta utvrđenih za priznanje statusa izbjeglice sukladno članku 23. stavku 4. Direktive 2005/85, osobito kada tražitelj očito ne ispunjava uvjete da bi bio smatran „izbjeglicom“ u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2004/83.

               49

               Što se tiče prava na dobru upravu, utvrđenog u članku 41. Povelje, valja podsjetiti da to pravo predstavlja opće načelo prava Unije.

               50

               Sukladno tome, kad u glavnom postupku država članica provodi pravo Unije, zahtjevi koji proizlaze iz prava na dobru upravu, osobito pravo svake osobe da nadležna tijela njezine predmete obrađuju nepristrano i u razumnom roku, primjenjuju se u okviru postupka priznavanja supsidijarne zaštite, poput onoga u glavnom postupku, koji provodi nadležno nacionalno tijelo.

               51

               Stoga valja provjeriti protivi li se pravu na dobru upravu da država članica u svojem nacionalnom pravu propiše postupovni zahtjev prema kojem se o zahtjevu za supsidijarnu zaštitu mora voditi zaseban postupak, koji može biti podnesen tek nakon odbijanja zahtjeva za azil.

               52

               Točnije, kad je riječ o zahtjevu nepristranosti, on osobito obuhvaća objektivnu nepristranost, u smislu da nacionalno tijelo mora pružiti dovoljno jamstava da može isključiti svaku legitimnu sumnju o mogućoj pristranosti (vidjeti analogijom presudu Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 155.).

               53

               Najprije treba istaknuti da, u okolnostima kakve su one u glavnom postupku, činjenica da nacionalno tijelo, prije početka ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, obavještava tražitelja te zaštite o svojoj namjeri donošenja odluke o protjerivanju iz zemlje ne može kao takva značiti nepostojanje objektivne nepristranosti tog tijela.

               54

               Naime, nesporno je da je ta namjera nadležnog tijela motivirana utvrđenjem prema kojem državljanin treće zemlje ne ispunjava uvjete potrebne da mu se prizna status izbjeglice. To utvrđenje međutim ne znači da je nadležno tijelo već zauzelo stajalište o pitanju ispunjava li taj državljanin uvjete za odobrenje supsidijarne zaštite.

               55

               Stoga postupovno pravilo o kojemu je riječ u glavnom postupku nije u suprotnosti sa zahtjevom nepristranosti koji proizlazi iz prava na dobru upravu.

               56

               S druge strane, to pravo jamči, kao i zahtjevi koje postavlja načelo djelotvornosti navedeni u točkama 41. i 42. ove presude, da trajanje cijelog ispitnog postupka u odnosu na zahtjev za međunarodnu zaštitu ne bude dulje od razumnog roka, a što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               57

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da ni Direktivi 2004/83 kao ni načelu djelotvornosti i pravu na dobru upravu nije protivno nacionalno postupovno pravilo, poput onoga u glavnom postupku, koje ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čini zavisnim od prethodnog odbijanja zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice, s obzirom na to da je, s jedne strane, zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice i zahtjev za supsidijarnu zaštitu moguće podnijeti istovremeno i da, s druge strane, to nacionalno postupovno pravilo ne dovodi do ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu nakon proteka razumnog roka, a što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Direktivi Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite kao ni načelu djelotvornosti i pravu na dobru upravu nije protivno nacionalno postupovno pravilo, poput onoga u glavnom postupku, koje ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čini zavisnim od prethodnog odbijanja zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice, s obzirom na to da je, s jedne strane, zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice i zahtjev za supsidijarnu zaštitu moguće podnijeti istovremeno i da, s druge strane, to nacionalno postupovno pravilo ne dovodi do ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu nakon proteka razumnog roka, a što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 12. rujna 2017.#Laufen Austria AG protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru – Novčane kazne – Izricanje solidarne novčane kazne društvu majci i društvu kćeri – Gornja granica od 10 % ukupnog prihoda – Izračun gornje granice samo s obzirom na ukupni prihod društva kćeri za razdoblje povrede koje je prethodilo razdoblju kada je to društvo stečeno od društva majke.#Predmet T-411/10 RENV.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. ožujka 2007.#Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde i Marina Stöffler protiv Finanzamt Bonn-Innenstadt.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Köln - Njemačka.#Članci 56. i 58. UEZ-a.#Predmet C-292/04.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. prosinca 2015.#Gergely Szemerey protiv Miniszterelnökséget vezető miniszter.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Mjere potpore ruralnom razvoju – Agroekološka plaćanja – Uredba (EZ) br. 1122/2009 – Članci 23. i 58. – Uredba (EZ) br. 1698/2005 – Uredba (EZ) br. 1975/2006 – Potpora za uzgoj rijetke biljne vrste – Zahtjev za plaćanje – Sadržaj – Potvrda kao pretpostavka – Kazne u slučaju nepodnošenja.#Predmet C-330/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      17. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička poljoprivredna politika — Mjere potpore ruralnom razvoju — Agroekološka plaćanja — Uredba (EZ) br. 1122/2009 — Članci 23. i 58. — Uredba (EZ) br. 1698/2005 — Uredba (EZ) br. 1975/2006 — Potpora za uzgoj rijetke biljne vrste — Zahtjev za plaćanje — Sadržaj — Potvrda kao pretpostavka — Kazne u slučaju nepodnošenja“
      U predmetu C‑330/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (Upravni i radni sud u Gyuli, Mađarska), odlukom od 28. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 8. srpnja 2014., u postupku

         Gergely Szemerey

      protiv

         Miniszterelnökséget vezető miniszter, pravni sljednik Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: M. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Szemereya, I. Boross i M. Honoré, ügyvédek,

               —

               za Miniszterelnökséget vezető miniszter, A. Ivanovits i P. Káldy, ügyvédek,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, I. Chalkias, O. Tsirkinidou i A. Vasilopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. von Rintelen i A. Sipos, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Komisije (EZ) br. 1122/2009 od 30. studenoga 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 u pogledu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava, u okviru programa izravne potpore za poljoprivrednike predviđene u navedenoj Uredbi, kao i za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu višestruke sukladnosti u okviru programa potpore predviđenog za sektor vina (SL L 316, str. 65.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 20., str. 231.), u vezi s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1698/2005 od 20. rujna 2005. o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL L 277, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 138.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 473/2009 od 25. svibnja 2009. (SL L 144, str. 3., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1698/2005), i u vezi s Uredbom Komisije (EZ) br. 1975/2006 od 7. prosinca 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 u pogledu provedbe postupaka kontrole i višestruke sukladnosti za mjere potpore ruralnom razvoju (SL L 368, str. 74.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Uredbom Komisije br. 484/2009 od 9. lipnja 2009. (SL L 145, str. 25., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1975/2006).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka između G. Szemereya i Miniszterelnökséget vezető miniszter, pravnog sljednika Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve (Ured predsjednika vlade, pravni sljednik Središnjeg ureda za poljoprivredu i ruralni razvoj, u daljnjem tekstu: Ured), u vezi s odlukom potonjeg o odbijanju zahtjeva za potporu koji je s naslova potpora po površini podnio G. Szemerey i o izricanju G. Szemereyu novčane kazne zbog nepoštovanja pretpostavki za podnošenje tog zahtjeva.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1698/2005

               3

               Uredbom br. 1698/2005 utvrđuju se opća pravila za potporu Zajednice ruralnom razvoju koji financira Europski poljoprivredni fond za ruralni razvoj (EPFRR).

               4

               Potpora ruralnom razvoju predviđena tom uredbom provodi se pomoću četiriju osi koje čine četiri zasebna odjeljka Glave IV. spomenute uredbe. Odjeljak 2. tako je naslovljen „Os 2 – Poboljšanje okoliša i krajobraza“. Člankom 36. točkom (a) podtočkom (iv.) te uredbe, koji se nalazi u tom odjeljku 2., pojašnjeno je da se potpore iz tog odjeljka tiču osobito mjera usmjerenih održivom korištenju poljoprivrednog zemljišta putem agroekoloških plaćanja.

               5

               Člankom 74. stavkom 3. Uredbe br. 1698/2005 propisano je:
               „Države članice osiguravaju da je za svaki program ruralnog razvoja utvrđen relevantan sustav uprave i kontrole koji jamči jasnu raspodjelu i diobu funkcija između upravnog tijela i ostalih tijela. […]“

         Uredba br. 1975/2006

               6

               Uredbom br. 1975/2006 propisane su posebne odredbe u području kontrole i višestruke sukladnosti kad je riječ o mjerama potpore uspostavljenima Uredbom br. 1698/2005.

               7

               Člankom 4. Uredbe br. 1975/2006, naslovljenim „Zahtjevi za potporu i plaćanja“, propisano je:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove uredbe, države članice predviđaju prikladne postupke podnošenja zahtjeva za potporu.
               [...]
               3.   Zahtjeve za potporu i zahtjeve za plaćanja može se, u slučaju očite pogreške koju utvrdi nadležno tijelo, prilagoditi u svakom trenutku nakon njihova podnošenja.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Člankom 5. te uredbe, naslovljenim „Opća načela kontrole“, propisano je:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove uredbe, države članice osiguravaju da se svi kriteriji prihvatljivosti utvrđeni nacionalnim zakonodavstvom, zakonodavstvom Zajednice ili programima ruralnog razvoja mogu kontrolirati pomoću skupine provjerljivih čimbenika koje utvrđuju države članice.
               [...]
               3.   Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe, plaćanja se neće izvršiti osobama za koje je utvrđeno da su stvorile lažne uvjete potrebne za ostvarivanje prava na ta plaćanja, kako bi ostvarile prednost koja nije u skladu s ciljevima režima potpore.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Dio II. spomenute uredbe, naslovljen „Pravila u području upravljanja i kontrole“, sadržava Glavu I., naslovljenu „Potpora ruralnom razvoju za određene mjere koje pripadaju u osi 2 i 4“. Dio te glave čini Poglavlje II., naslovljeno „Kontrole, umanjenja i isključenja“, u kojem se nalazi članak 10. Tom odredbom, naslovljenom „Opća načela“, propisano je:
               „Zahtjevi za potporu i zahtjevi za plaćanja kontroliraju se na način koji jamči učinkovitu provjeru poštovanja uvjeta dodjele potpore.
               2.   Države članice utvrđuju prikladne metode i sredstva za provjeru uvjeta dodjele potpore za svaku mjeru potpore.
               [...]
               4.   Kriteriji prihvatljivosti provjeravaju se administrativnim kontrolama i kontrolama na terenu.
               5.   Poštovanje višestruke sukladnosti provjerava se kontrolama na terenu i, prema potrebi, administrativnim kontrolama.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Odjeljak I. Poglavlja II. Uredbe br. 1975/2006 naslovljen je „Poštovanje kriterija prihvatljivosti“. Taj odjeljak sadržava, među ostalim, pododjeljak I., naslovljen „Kontrole“, u kojem se nalazi članak 11., naslovljen „Administrativne kontrole“, koji u stavku 1. propisuje:
               „Administrativne kontrole izvršavaju se za sve zahtjeve za potporu i sve zahtjeve za plaćanje i odnose na sve elemente koje je moguće i svrsishodno kontrolirati administrativnim sredstvima. Postupci jamče registriranje kontrolnih aktivnosti, rezultata provjera i mjera donesenih u vezi s utvrđenim nepravilnostima.“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Pododjeljak II. spomenutog odjeljka I. naslovljen je „Umanjenja i isključenja“. U njemu se nalazi članak 18., naslovljen „Umanjenja i isključenja u slučaju nepoštovanja kriterija prihvatljivosti“, kojim je propisano:
               „1.   U slučaju nepoštovanja bilo koje obveze vezane uz dodjelu potpore, osim obveza vezanih uz veličinu površine ili broj prijavljenih životinja, tražena potpora umanjit će se ili odbiti.
               2.   Država članica određuje iznos umanjenja potpore, osobito s obzirom na težinu, opseg i stalnost utvrđene povrede.
               Težina nepoštovanja ovisi osobito o opsegu posljedica nepoštovanja s obzirom na svrhu kriterija koji nisu poštovani.
               Opseg nepoštovanja ovisi osobito o njegovu učinku na cjelokupnu operaciju.
               Stalnost neusklađenosti ovisi osobito o razdoblju trajanja njezinih učinaka ili mogućnostima otklanjanja tih učinaka na razuman način.
               3.   Ako je nepoštovanje posljedica namjerno počinjenih nepravilnosti, korisnik se isključuje iz predmetne mjere za godinu o kojoj je riječ i sljedeću godinu.“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1122/2009

               12

               Uredbom br. 1122/2009 stavljena je izvan snage Uredba Komisije (EZ) br. 796/2004 o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih Uredbom Vijeća (EZ) br. 1782/2003 o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike (SL L 141, str. 18.). U skladu sa svojim člankom 87., Uredba br. 1122/2009 primjenjuje se na zahtjeve za potporu koji se odnose na tržišne godine ili premijska razdoblja koji počinju prije 1. siječnja 2010.

               13

               Uvodne izjave 19., 28. i 29. Uredbe br. 1122/2009 glase:

                        „(19)

                        Za učinkovito administriranje ključno je pravodobno podnošenje zahtjeva za povećanje vrijednosti ili dodjelu prava za plaćanja u sklopu programa jedinstvenih plaćanja. Prema tome države članice moraju odrediti rok za podnošenje zahtjeva koji ne smije prekoračiti 15. svibnja. Zbog pojednostavljenja postupaka državama članicama treba omogućiti donošenje odluke o tome da se zahtjev može podnijeti zajedno s jedinstvenim zahtjevom. [...].

                  [...]

                        (28)

                        Neophodno je poštovanje rokova za podnošenje zahtjeva za potpore, izmjenu zahtjeva za potporu po površini i za sve popratne dokumente, ugovore ili izjave da bi se nacionalnim upravama omogućilo planiranje i, shodno tome, provedba učinkovitih kontrola u vezi s pravilnošću zahtjeva za potpore. Zbog toga treba odrediti rokove u kojima se prihvaćaju zahtjevi podneseni nakon roka. Nadalje, potrebno je primijeniti umanjenje da bi se poljoprivrednici potakli na poštovanje rokova.

                        (29)

                        Pravodobno podnošenje zahtjeva poljoprivrednika za prava na plaćanja ključno je zemljama članicama za pravodobno utvrđivanje prava na plaćanja. Stoga podnošenje tih zahtjeva nakon roka treba dopustiti samo unutar istog dodatnog roka koji vrijedi za podnošenje nakon roka svih drugih zahtjeva za potpore. Treba također primijeniti stopu umanjenja koja bi sprečavala kašnjenje, osim ako kašnjenje nije posljedica više sile ili iznimnih okolnosti.“

               14

               Članak 23. te uredbe, naslovljen „Podnošenje zahtjeva nakon roka“, u stavku 1. predviđa:
               „Osim u slučajevima više sile i iznimnim okolnostima navedenim u članku 75., podnošenje zahtjeva za potporu u skladu s odredbama ove Uredbe nakon propisanog roka ima za posljedicu umanjenje od 1% iznosa po radnom danu na koji poljoprivrednik inače ima pravo ako je zahtjev podnio u roku.
               Ne dovodeći u pitanje posebne mjere koje donose države članice za osiguranje pravodobnog podnošenja popratnih dokumenata za planiranje i provedbu učinkovitih kontrola, prvi se podstavak također primjenjuje za dokumente, ugovore ili izjave koji se dostavljaju nadležnom tijelu u skladu s člancima 12. i 13. kad su takvi dokumenti, ugovori ili izjave bitni za prihvatljivost za dotičnu potporu. U tom slučaju umanjenje se primjenjuje na iznos koji se isplaćuje za dotičnu potporu.
               Ako je kašnjenje duže od 25 kalendarskih dana, podnošenje zahtjeva smatra se nedopuštenim.“

               15

               U skladu s člankom 7. Uredbe br. 1975/2006, u vezi s usporednom tablicom iz Priloga II. Uredbi br. 1122/2009, članak 23. potonje uredbe primjenjuje se mutatis mutandis na situacije koje uređuje Uredba br. 1975/2006.

               16

               Člankom 58. Uredbe br. 1122/2009, naslovljenim „Umanjenja i isključenja u slučaju prekoračenja prijava“, propisano je:
               „Kada je, što se tiče skupine usjeva, površina prijavljena za potrebe sustava potpore po površini, osim onih za krumpir za proizvodnju škroba i sjeme kako je predviđeno odjeljcima 2. i 5. Poglavlja 1. Glave IV. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 [od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 (SL L 30, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.)], veća od površine utvrđene u skladu s člankom 57. ove Uredbe, potpora se izračunava na temelju utvrđene površine umanjene za dvostruku otkrivenu razliku ako je ta razlika veća od 3% ili dva hektara, ali ne više od 20% utvrđene površine.
               Ako je razlika veća od 20% utvrđene površine, ne dodjeljuje se nikakva potpora po površini za dotičnu skupinu usjeva.
               Ako je razlika veća od 50%, poljoprivrednik se ponovno isključuje iz primanja potpore do iznosa koji odgovara razlici između prijavljene površine i površine utvrđene u skladu s člankom 57. ove Uredbe. Navedeni se iznos poravnava u skladu s člankom 5b. Uredbe Komisije (EZ) br. 885/2006 [od 21. lipnja 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 u pogledu akreditacije agencija za plaćanja i drugih tijela te poravnanja računa EFJP‑a i EPFRR‑a (SL L 171, str. 90.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 44.)]. Ako se iznos ne može u cijelosti poravnati u skladu s navedenim člankom tijekom tri kalendarske godine od kalendarske godine kada je utvrđen, neporavnani saldo se otpisuje.“

               17

               U skladu s člankom 75. stavkom 1. te uredbe, naslovljenim „Viša sila i iznimne okolnosti“:
               „Ako poljoprivrednik ne može ispunjavati svoje obveze zbog više sile ili iznimnih okolnosti, kako se navodi u članku 31. [Uredbe br. 73/2009], on zadržava pravo na potporu u vezi s površinom ili životinjama koje su prihvatljive u trenutku djelovanja više sile ili nastanka iznimnih okolnosti. Osim toga, kad neusklađenost kao posljedica više sile ili iznimnih okolnosti utječe na višestruku sukladnost, ne primjenjuje se odgovarajuće umanjenje.“

         Mađarsko pravo

               18

               Člankom 29. stavkom 3. Odluke Ministarstva poljoprivrede i ruralnog razvoja br. 61/2009 (V.14.) kojom se utvrđuju detaljni uvjeti vezani uz podnošenje zahtjeva za potporu poljoprivredi i upravljanju okolišem podnesenog u okviru EPFRR‑a (az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtott agrár‑környezetgazdálkodási támogatások igénybevételének részletes feltételeiről szóló 61/2009. (V.14.) FVM rendelet), kako je izmijenjena Odlukom br. 31/10 (u daljnjem tekstu: Odluka br. 61/2009), propisano je:
               „Kad je riječ o ciljanim programima iz članka 3. stavka 1. točke (a) podtočaka (aa) do (ac), u slučaju uzgoja rijetkih ugroženih biljaka koje su vrlo važne s genetskog aspekta i aspekta čuvanja usjeva u smislu Priloga 12. ili u slučaju uzgoja povrća u skladu s Prilogom 13., osoba koja ispunjava uvjete za potporu ima pravo na iznos posebne potpore iz Poglavlja II. tijekom godine o kojoj je riječ i za poljoprivredne parcele o kojima je riječ ako Ured za poljoprivredne usluge potvrdi da je predmetna biljna vrsta biljka u smislu Priloga 12. ili 13.“

               19

               Člankom 43. stavkom 6. te odluke propisano je:
               „U slučaju uzgoja rijetke biljne vrste, zahtjevu za plaćanje treba priložiti dokument sastavljen na temelju odredaba članka 29. stavka 3., koje se odnose na rijetke biljne vrste.“

               20

               Člankom 55. stavkom 4. spomenute odluke propisano je:
               „Ako se prilikom kontrole na terenu utvrdi da osoba koja ispunjava uvjete za potporu ne posjeduje potvrdu predviđenu člankom 29. stavkom 3., toj se osobi odbija cjelokupan iznos potpore za jednu tržišnu godinu za parcelu o kojoj je riječ.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               Tijekom svibnja 2010. tužitelj glavnog postupka podnio je jedinstveni zahtjev s naslova potpora po površini. Zahtjev se odnosio na isplatu potpore za površinu od 52,9 hektara u okviru programa ekoloških usjeva, od kojih je 29,69 hektara trebalo biti namijenjeno uzgoju rijetkih ugroženih biljaka koje su važne s genetskog aspekta i aspekta čuvanja usjeva.

               22

               Godinu 2010. obilježile su poplave i druge prirodne nepogode koje su onemogućile sjetvu te vrste. Tužitelj glavnog postupka zbog toga se u lipnju i srpnju 2010. pozvao na višu silu. Slijedom preporuka mađarskih vlasti, tužitelj glavnog postupka izmijenio je oznaku iskorištavanja površine o kojoj je riječ u njegovu zahtjevu za potporu te ju je prijavio kao „površinu ostavljenu na ugaru“.

               23

               U ožujku 2011. agencija za plaćanja odbila je zahtjev za plaćanje potpore koji je podnio tužitelj glavnog postupka te mu je izrekla novčanu kaznu u iznosu od 2.483.953 mađarske forinte (HUF) (otprilike 7900 eura), u trajanju od tri godine, osim u odnosu na potpore po površini koje je tijekom tih godina mogao normalno tražiti. Tom je odlukom spomenuta agencija također potvrdila postojanje više sile na koju se pozvao G. Szemerey.

               24

               G. Szemerey podnio je Uredu prigovor protiv te odluke, koji je Ured odbio s obrazloženjem da je prilikom podnošenja zahtjeva za potpore po površini tužitelj glavnog postupka propustio podnijeti potvrdu mađarskog Ureda za poljoprivredne usluge o rijetkoj biljnoj vrsti, koja je jedan od uvjeta za dodjelu tražene potpore (u daljnjem tekstu: potvrda o kojoj je riječ).

               25

               Iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da je mađarski zakonodavac pravila o potvrdama za rijetke biljne vrste predviđene Odlukom br. 61/2009 izmijenio počevši od 30. ožujka 2010. Od stupanja na snagu te izmjene, podnositelj zahtjeva za potporu dužan je tu potvrdu podnijeti istodobno s jedinstvenim zahtjevom za potporu po površini, odnosno u konkretnom slučaju prije 15. svibnja 2010., dok je prije te zakonodavne izmjene potvrdu o kojoj je riječ trebalo podnijeti samo prilikom kontrole na terenu.

               26

               Budući da G. Szemerey tu potvrdu nije podnio istodobno sa zahtjevom za potporu po površini, Ured je zaključio da se prilikom određivanja iznosa potpore nisu mogle uzeti u obzir parcele koje se odnose na rijetku vrstu o kojoj je riječ. Naime, Ured je zaključio da iz zahtjeva tužitelja glavnog postupka proizlazi razlika veća od 50% između prijavljene i utvrđene površine. Slijedom toga, Ured je procijenio da je u zahtjevu G. Szemereya za potporu došlo do „prekoračenja u prijavi“ u smislu Uredbe br. 1122/2009 te je odlučio primijeniti kazne predviđene njezinim člankom 58. Usto, Ured je u svojoj odluci zaključio da je, s obzirom na to da se ta rijetka vrsta uobičajeno sadi u proljeće, G. Szemerey u trenutku podnošenja zahtjeva za potporu mogao znati da potvrdu o kojoj je riječ ne može dobiti do 15. svibnja 2010., slijedom čega je od tog trenutka svoj zahtjev mogao izmijeniti za druge biljne vrste koje nisu rijetke.

               27

               Tužitelj glavnog postupka podnio je protiv te odluke tužbu Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (Upravni i radni sud u Gyuli) kojom osporava njezinu zakonitost.

               28

               U tim je okolnostima Gyulai közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Gyuli) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li načelo fleksibilnosti i mogućnosti izmjene u smislu uvodne izjave 20. Uredbe br. 796/2004 i uvodne izjave 27. iste uredbe ili u smislu uvodnih izjava 18., 23. i 26. Uredbe br. 1122/2009 tumačiti u smislu da im je protivan propis države članice u skladu s kojim, u slučaju uzgoja rijetke biljne vrste, zahtjevu za plaćanje treba priložiti potvrdu o rijetkoj biljci, imajući u vidu upravnu praksu u skladu s kojom se potvrda može zahtijevati samo prije podnošenja zahtjeva za plaćanje, i to između 2. i 15. travnja, i u skladu s kojom se ona može priložiti samo istodobno s podnošenjem jedinstvenog zahtjeva i imajući u vidu da taj propis ne dopušta ispravak pogreške u zahtjevu koja proizlazi iz nepostojanja te potvrde?

                        2.

                        Je li taj propis spojiv s obvezom država članica da ne ugrožavaju ciljeve zajedničke poljoprivredne politike ili se može zaključiti da su zahtjevi uzgajivača rijetkih biljaka za potporu na temelju pravnog poretka Unije postali nemogući, pretjerano teški ili nepredvidljivi u 2010. kad je izmijenjeno zakonodavstvo?

                        3.

                        Protivi li se uvodnoj izjavi 57. Uredbe br. 796/2004, uvodnoj izjavi 75. Uredbe br. 1122/2009 i, osobito, načelu proporcionalnosti upravna praksa koja se sastoji u izricanju, u slučaju nepodnošenja potvrde o rijetkoj biljci, kazne za cjelokupan zahtjev zbog ‚prekoračenja u prijavi’, bez ocjenjivanja namjere, nepažnje i okolnosti slučaja, iako zahtjev za plaćanje udovoljava uvjetima za potporu za čitavu parcelu i poljoprivrednik prijavljenu biljku uzgaja na prijavljenoj površini?

                        4.

                        Primjenjuju li se osnove za izuzeće predviđene uvodnom izjavom 67. ili 71. Uredbe br. 796/2004 ili uvodnom izjavom 75. Uredbe br. 1122/2009 ako poljoprivrednik tvrdi da proturječna ili neprikladna upravna praksa predstavlja iznimnu okolnost i nastoji dokazati da je uzrok njegove pogreške u potpunosti ili djelomično bila praksa upravnog tijela?

                        5.

                        Može li se prihvaćena izjava poljoprivrednika o slučaju više sile u vezi s gubitkom cjelokupnog uzgoja (sjetve) smatrati točnim podacima iz uvodne izjave 67. Uredbe br. 796/2004 ili uvodne izjave 93. Uredbe br. 1122/2009, koji oslobađaju poljoprivrednika obveze prilaganja potvrde o uzgoju rijetke biljke, slijedom čega je oslobođen kazni za cjelokupan zahtjev?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               29

               Mađarska vlada tvrdi da su prethodna pitanja nedopuštena jer se ne odnose na normativne odredbe relevantnih propisa Unije, nego samo na uvodne izjave uredbi br. 796/2004 i 1122/2009.

               30

               U vezi s time valja podsjetiti da je, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, dužnost Suda da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor na temelju kojega će moći riješiti spor koji se pred njime vodi. U tom smislu Sud mora, ako je to potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Naime, zadatak je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije koje su nacionalnim sudovima potrebne za rješavanje sporova koji se pred njima vode, čak i ako te odredbe nisu izričito navedene u pitanjima koja su ti sudovi uputili Sudu (presuda Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, t. 39. i navedena sudska praksa).

               31

               Stoga, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja samo na tumačenje uvodnih izjava uredbi br. 796/2004 i 1122/2009, to ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njime vodi, bez obzira na to je li ih nacionalni sud u tekstu upućenih pitanja spomenuo. Dužnost je Suda iz svih elemenata koje mu je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke o upućivanju prethodnog pitanja, izvući elemente navedenog prava koji zahtijevaju tumačenje uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti po analogiji presudu Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               32

               U tom pogledu, nesporno je da je zahtjev za potporu koji je predmet glavnog postupka tužitelj glavnog postupka podnio s naslova agroekoloških plaćanja iz članka 36. točke (a) podtočke (iv.) Uredbe br. 1698/2005, čiji su načini provedbe, osobito kad je riječ o postupcima u području kontrole i višestruke sukladnosti, uređeni Uredbom br. 1975/2006. Usto, iz članka 7. Uredbe br. 1975/2006 proizlazi da se određene odredbe Uredbe br. 796/2004, zamijenjene Uredbom br. 1122/2009, a osobito članak 23. te zadnjenavedene uredbe, primjenjuju mutatis mutandis na zahtjeve iste vrste poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku. Usto, nesporno je da je u okolnostima o kojima je riječ u glavnom postupku bio primijenjen članak 58. stavak 3. Uredbe br. 1122/2009.

               33

               Slijedom toga, treba razumjeti da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima u biti nastoji utvrditi protivi li se pravo Unije, a osobito odredbe tog prava o agroekološkim plaćanjima, o kojima je riječ u prethodnoj točki ove presude, nacionalnom propisu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji, s jedne strane, kao jednu od pretpostavki dopuštenosti zahtjeva za agroekološku potporu zahtijeva da podnositelj najkasnije istodobno sa svojim zahtjevom za potporu agenciji za plaćanja podnese dokument poput potvrde o kojoj je riječ i, s druge strane, predviđa da, u slučaju nepodnošenja tog dokumenta u za to određenim rokovima, taj podnositelj bude kažnjen odbijanjem njegova cjelokupnog zahtjeva kao i umanjenjem potpora koje se trebaju isplatiti u sljedeće tri godine.

               34

               Iz navedenog proizlazi da su prethodna pitanja dopuštena.

         Prvo i drugo pitanje

               35

               Sud koji je uputio zahtjev prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, u biti pita protivi li se članak 23. Uredbe br. 1122/2009, u vezi s uredbama br. 1698/2005 i 1975/2006, nacionalnom propisu poput onoga iz glavnog postupka, koji zahtijeva da podnositelj zahtjeva za agroekološku potporu agenciji za plaćanja istodobno sa zahtjevom za potporu podnese potvrdu o rijetkoj biljnoj vrsti koja mu daje pravo na plaćanje te potpore.

               36

               Prije svega valja istaknuti da nijedna od uredaba iz prethodne točke ne propisuje izričito odredbu koja se protivi takvom nacionalnom uređenju.

               37

               Kad je riječ o programima ruralnog razvoja, člankom 74. Uredbe br. 1698/2005 predviđeno je da države članice za svaki od tih programa uspostavljaju sustav koji omogućava učinkovitu kontrolu tih programa.

               38

               Preciznije, člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 1975/2006 predviđeno je da države članice osiguravaju da se svi kriteriji prihvatljivosti utvrđeni nacionalnim zakonodavstvom, zakonodavstvom Zajednice ili programima ruralnog razvoja mogu kontrolirati pomoću skupine provjerljivih čimbenika koje utvrđuju države članice. U skladu sa stavkom 3. tog članka, ti čimbenici trebaju osobito omogućiti da se provjeri da nitko ne može zloupotrijebiti pravo na plaćanja i tako ostvariti prednost koja nije u skladu s ciljevima režima potpore.

               39

               U tom pogledu, opća načela koja uređuju kontrole vezane uz zahtjeve za potporu i za plaćanje, o kojima je riječ u članku 10. Uredbe br. 1975/2006, ostavljaju državama članicama slobodu da utvrde prikladne metode i sredstva za provjeru uvjeta dodjele potpore za svaku mjeru potpore. Stavkom 4. tog članka predviđeno je da se kriteriji prihvatljivosti provjeravaju administrativnim kontrolama i kontrolama na terenu. U području administrativnih kontrola, člankom 11. Uredbe br. 1975/2006 predviđeno je da se one izvršavaju za sve zahtjeve za potporu i sve zahtjeve za plaćanje i odnose na sve elemente koje je moguće i svrsishodno kontrolirati administrativnim sredstvima.

               40

               U konkretnom slučaju Ured i mađarska vlada ističu, što sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, da je podnošenje potvrde o kojoj je riječ pretpostavka prihvatljivosti određena nacionalnim pravom koja ima za cilj omogućiti nadležnim tijelima da izvrše ex ante provjeru ispunjava li podnositelj uvjete za određeni režim potpore s ciljem povećanja učinkovitosti kontrole. U vezi s time, zahtijevanje da takva potvrda bude podnesena zajedno sa zahtjevom za potporu osigurava da se plaćanja ne izvršavaju prije okončanja kontrola i time, u skladu s namjerom zakonodavca Unije izraženom u uvodnoj izjavi 4. Uredbe br. 1975/2006, osigurava preventivan učinak tih kontrola.

               41

               Iz toga proizlazi da nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – koji na ime jedne od pretpostavki prihvatljivosti zahtjeva za agroekološku potporu zahtijeva da podnositelj zahtjeva za te potpore agenciji za plaćanja najkasnije istodobno s tim zahtjevom podnese potvrdu poput one o kojoj je riječ – ulazi u marginu prosudbe koju države članice imaju na temelju članaka 5., 10. i 11. Uredbe br. 1975/2006 i doprinosi ostvarenju cilja koji se tim odredbama nastoji postići, a to je jamčiti učinkovitost kontrola.

               42

               Međutim, mjere koje države članice poduzimaju u okviru svoje margine prosudbe ne smiju ugroziti koristan učinak odredaba uredbi br. 1698/2005, 1975/2006 i 1122/2009 kao ni opća načela prava Unije, osobito načelo proporcionalnosti (vidjeti po analogiji presudu Bonn Fleisch,C‑1/06, EU:C:2007:396, t. 40.) i pravne sigurnosti (vidjeti po analogiji rješenje Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, t. 31. i 32.).

               43

               Kao prvo, tužitelj glavnog postupka u svojim pisanim očitovanjima ističe da je taj propis neproporcionalan, s obzirom na to da predviđa rok nakon čijeg isteka nije moguće nikakvo otklanjanje nedostataka zahtjeva za potporu ako potvrda o kojoj je riječ nije mogla biti priložena u tom roku.

               44

               U tom pogledu valja istaknuti da je, kao što to navode i uvodne izjave 19. i 28. Uredbe br. 1122/2009, za ostvarenje cilja upravljanja i učinkovite kontrole koji Unija nastoji postići u području poljoprivrednih potpora, neophodno da države članice odrede rokove za podnošenje zahtjeva za potporu i popratnih dokumenata u prilog tim zahtjevima.

               45

               Usto, člankom 23. Uredbe br. 1122/2009 izričito je predviđeno da je, u okviru postupaka podnošenja tih zahtjeva i popratnih dokumenata, potrebno predvidjeti dodatni rok od 25 dana nakon zadnjeg datuma koji su odredile države članice, kako bi se odobrilo, uz primjenu kazne predviđene tom odredbom, nepravodobno podnošenje tih zahtjeva i tih dokumenata.

               46

               Ured je na raspravi pred Sudom potvrdio da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku dodjeljuje, i to u skladu s člankom 23. stavkom 1. Uredbe br. 1122/2009, dodatni rok od 25 dana za nepravodobno podnošenje potvrde o kojoj je riječ, što sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti.

               47

               Kao drugo, kad je riječ o navodnoj povredi načela pravne sigurnosti na koju se poziva tužitelj glavnog postupka, koja je rezultat izmjene načinâ podnošenja dokumenata poput potvrde o kojoj je riječ tijekom 2010., valja podsjetiti da to načelo zahtijeva da zakoni koji imaju nepovoljne posljedice za pojedince budu jasni i precizni, a njihova primjena predvidljiva za one na koje se primjenjuju (rješenje Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, t. 32. i navedena sudska praksa).

               48

               Sud je već presudio da se pojedinac ne može pouzdati u potpuni nedostatak izmjene zakona, već samo dovesti u pitanje načine primjene takve izmjene. U tom pogledu, načelo pravne sigurnosti osobito zahtijeva da zakonodavac uzme u obzir posebne situacije gospodarskih subjekata i prema potrebi predvidi prilagodbe primjeni novih pravnih pravila (rješenje Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, t. 33. i navedena sudska praksa).

               49

               U konkretnom slučaju sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti jesu li načini stupanja na snagu novog nacionalnog propisa gospodarskim subjektima o kojima je riječ omogućavali da u razumnim uvjetima udovolje zahtjevima tog propisa i osobito jesu li tužitelju glavnog postupka omogućavali da zatraži, dobije i podnese potvrdu o kojoj je riječ u roku koji je za to određen tim nacionalnim propisom, kako je izmijenjen.

               50

               U vezi s time, sud koji je uputio zahtjev trebat će osobito provjeriti je li, kao što to tvrdi Ured, zahtijevanje potvrde za rijetke biljne vrste novo i predviđa li novi propis zadnji prekluzivni rok za traženje potvrde od nadležnih tijela te, prema potrebi, pri svojoj ocjeni voditi računa o tim elementima.

               51

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 23. Uredbe br. 1122/2009, u vezi s uredbama br. 1698/2005 i 1975/2006, treba tumačiti na način da mu nije protivan nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, koji zahtijeva da podnositelj zahtjeva za agroekološku potporu agenciji za plaćanja istodobno sa svojim zahtjevom za potporu podnese potvrdu o rijetkoj biljnoj vrsti koja mu daje pravo na plaćanje te potpore, pod uvjetom da taj propis zainteresiranim gospodarskim subjektima omogućava da u razumnim uvjetima udovolje njegovim zahtjevima, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Treće, četvrto i peto pitanje

               52

               Sud koji je uputio zahtjev trećim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, u biti pita treba li članak 58. stavak 3. Uredbe br. 1122/2009 tumačiti na način da se kazna predviđena tom odredbom primjenjuje na podnositelja zahtjeva za agroekološku potporu koji svojem zahtjevu propusti priložiti dokument poput potvrde o kojoj je riječ.

               53

               Uvodno treba istaknuti da se stranke glavnog postupka ne slažu o razlozima zbog kojih tužitelj glavnog postupka potvrdu o kojoj je riječ nije podnio u roku određenom nacionalnim propisom. Tužitelj glavnog postupka smatra da je razlog tomu viša sila koja ga je onemogućila da posije rijetku biljnu vrstu o kojoj je riječ i slijedom toga ishodi tu potvrdu na vrijeme. Ured tvrdi da se ta potvrda mogla dobiti prije sjetve te vrste i stoga pravodobno podnijeti.

               54

               Međutim, nesporno je da je propuštanje tužitelja glavnog postupka bilo sankcionirano na temelju članka 58. stavka 3. Uredbe br. 1122/2009, koji se odnosi na umanjenja i isključenja u slučaju prekoračenja prijava, izvršenih u okviru zahtjeva za potporu s naslova režima potpora po površini. Međutim, u tom pogledu treba utvrditi da se povreda koja se pripisuje tužitelju glavnog postupka ne odnosi na obvezu povezanu s veličinom površine prijavljene u zahtjevu za potporu, nego na obvezu podnošenja potvrde kojom se potvrđuje ispunjenost pretpostavki za prihvatljivost potpore u za to određenim rokovima.

               55

               Slijedom navedenoga, valja utvrditi da se ta povreda ne odnosi na članak 58. Uredbe br. 1122/2009, nego na članak 23. stavak 1. podstavke 2. i 3. te uredbe, s obzirom na to da su, kao što je to istaknuto u točki 45. ove presude, potonjom odredbom za takve povrede predviđene posebne kazne.

               56

               U skladu s formulacijom zadnjenavedene odredbe, osim u slučajevima više sile i iznimnih okolnosti navedenih u članku 75. spomenute uredbe, podnošenje takvog dokumenta nakon zadnjeg predviđenog datuma ima za posljedicu umanjenje od 1% po radnom danu iznosa koje treba platiti s naslova tražene potpore. Usto, tom je odredbom predviđeno i da se, ako je kašnjenje duže od 25 kalendarskih dana, podnošenje zahtjeva smatra nedopuštenim.

               57

               Iz toga proizlazi da je, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – u kojoj podnositelj zahtjeva za potporu nije podnio potvrdu o kojoj je riječ ni u roku određenom za podnošenje njegova zahtjeva za potporu ni u dodatnom roku od 25 dana predviđenom za nepravodobno podnošenje takvog zahtjeva i popratnih dokumenata u prilog tom zahtjevu – člankom 23. stavkom 1. podstavkom 3. Uredbe br. 1122/2009 kao jedina sankcija predviđeno da zahtjev treba smatrati nedopuštenim.

               58

               Glede pitanja je li uzrok povrede koja se pripisuje tužitelju glavnog postupka viša sila i je li on stoga mogao izbjeći kaznu predviđenu člankom 23. stavkom 1. podstavkom 3. Uredbe br. 1122/2009, s obzirom na to da je riječ o ocjeni činjenica, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti jesu li uzrok te povrede uobičajene i nepredvidljive okolnosti izvan utjecaja gospodarskog subjekta čije se posljedice nisu mogle izbjeći unatoč dužnoj pažnji koju je potonji primijenio (vidjeti u tom smislu presudu Parras Medina, C‑208/01, EU:C:2002:593, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               59

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće, četvrto i peto pitanje valja odgovoriti da članak 58. stavak 3. Uredbe br. 1122/2009 treba tumačiti na način da se kazna predviđena tom odredbom ne primjenjuje na podnositelja zahtjeva za agroekološku potporu koji je svojem zahtjevu za potporu propustio priložiti dokument poput potvrde o kojoj je riječ. Članak 23. stavak 1. podstavak 3. te uredbe treba tumačiti na način da takav propust načelno dovodi do nedopuštenosti zahtjeva za plaćanje agroekološke potpore.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 23. Uredbe Komisije (EZ) br. 1122/2009 od 30. studenoga 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 u pogledu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava, u okviru programa izravne potpore za poljoprivrednike predviđene u navedenoj Uredbi, kao i za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu višestruke sukladnosti u okviru programa potpore predviđenog za sektor vina, u vezi s uredbom Vijeća (EZ) br. 1698/2005 od 20. rujna 2005. o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 473/2009 od 25. svibnja 2009., i u vezi s Uredbom Komisije (EZ) br. 1975/2006 od 7. prosinca 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 u pogledu provedbe postupaka kontrole i višestruke sukladnosti za mjere potpore ruralnom razvoju, kako je izmijenjena Uredbom Komisije br. 484/2009 od 9. lipnja 2009., treba tumačiti na način da mu nije protivan nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, koji zahtijeva da podnositelj zahtjeva za agroekološku potporu agenciji za plaćanja istodobno sa svojim zahtjevom za potporu podnese potvrdu o rijetkoj biljnoj vrsti koja mu daje pravo na plaćanje te potpore, pod uvjetom da taj propis zainteresiranim gospodarskim subjektima omogućava da u razumnim uvjetima udovolje njegovim zahtjevima, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                           2.

                           Članak 58. stavak 3. Uredbe br. 1122/2009 treba tumačiti na način da se kazna predviđena tom odredbom ne primjenjuje na podnositelja zahtjeva za agroekološku potporu koji je svojem zahtjevu za potporu propustio priložiti dokument poput potvrde o kojoj je riječ u glavnom postupku koja mu daje pravo na plaćanje te potpore. Članak 23. stavak 1. podstavak 3. te uredbe treba tumačiti na način da takav propust načelno dovodi do nedopuštenosti zahtjeva za plaćanje agroekološke potpore.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: mađarski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. ožujka 2005.#The Queen, na zahtjev Danyja Bidaara protiv London Borough of Ealing i Secretary of State for Education and Skills.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Članci 12. i 18. UEZ-a.#Predmet C-209/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. svibanj 10.#Santander Asset Management SGIIC SA, au nom du FIM Santander Top 25 Euro Fi i drugi protiv Directeur des résidents à l'étranger et des services généraux i Ministre du budget, des comptes publics, de la fonction publique et de la réforme de l'État.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Tribunal administratif de Montreuil.#Spojeni predmeti C-338/11 do C-347/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. ožujak 15.#Società Consortile Fonografici (SCF) protiv Marco Del Corso.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Corte di Appello di Torino.#Predmet C-135/10.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. travnja 2006. # Sarah Margaret Richards protiv Secretary of State for Work and Pensions. # Zahtjev za prethodnu odluku: Social Security Commissioner - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 79/7/EEZ. # Predmet C-423/04.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 6. travnja 2017.#Zajedničko poduzeće Clean Sky 2 protiv Scouring Environment SARL.#Arbitražna klauzula – Sporazum o subvenciji sklopljen u okviru Sedmog okvirnog programa za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) – Neispunjenje ugovora – Povrat predujmljenih iznosa – Zatezne kamate – Postupak zbog ogluhe.#Predmet T-238/16.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto prošireno vijeće) od 11. srpnja 2007. # Isabel Clara Centeno Mediavilla i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Javna služba - Dužnosnici. # Predmet T-58/05.


Presuda Suda od 9. studenog 1995. # Atlanta Fruchthandelsgesellschaft mbH i drugi protiv Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Predmet C-466/93.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 25. travnja 2012. # Manufacturing Support & Procurement Kala Naft Co., Tehran protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Predmet T-509/10.