title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 7. srpnja 2015.#Federazione nazionale delle cooperative della pesca (Federcoopesca) i dr. protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Ribarstvo – Sustav kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike – Komisijina odluka o uspostavi akcijskog plana za otklanjanje nedostataka u talijanskom sustavu kontrole ribarstva – Akt koji sam po sebi ne mijenja pravni položaj tužitelja – Nepostojanje osobnog utjecaja – Nedopuštenost.#Predmet T-312/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑312/14,
            Federazione nazionale delle cooperative della pesca (Federcoopesca),  sa sjedištem u Rimu (Italija),
            Associazione Lega Pesca,  sa sjedištem u Rimu,
            Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentare (AGCI AGR IT AL),  sa sjedištem u Rimu,
            koje zastupaju L. Caroli, S. Ventura i V. Cannizzaro, avocats ,
            tužitelji,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju A. Bouquet i D. Nardi, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            povodom zahtjeva za poništenje Odluke Komisije C (2013) 8635 final od 6. prosinca 2013. o uspostavi akcijskog plana za otklanjanje nedostataka u talijanskom sustavu kontrole ribarstva,
            OPĆI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: E. Martins Ribeiro, predsjednik, S. Gervasoni (izvjestitelj) i L. Madise, suci,
            tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. veljače 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Članak 102. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1224/2009 od 20. studenoga 2009. o uspostavi sustava kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike, o izmjeni uredbi (EZ) br. 847/96, (EZ) br. 2371/2002, (EZ) br. 811/2004, (EZ) br. 768/2005, (EZ) br. 2115/2005, (EZ) br. 2166/2005, (EZ) br. 388/2006, (EZ) br. 509/2007, (EZ) br. 676/2007, (EZ) br. 1098/2007, (EZ) br. 1300/2008, (EZ) br. 1342/2008 i o stavljanju izvan snage uredbi (EEZ) br. 2847/93, (EZ) br. 1627/94 i (EZ) br. 1966/2006 (SL L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 1., str. 113.) određuje:
            „1. Države članice dostavljaju Komisiji sve informacije o provedbi ove Uredbe koje ona od njih zatraži. U zahtjevu za pružanje informacija Komisija navodi razumni rok u kojem se one moraju dostaviti.
            2. Ako Komisija smatra da je došlo do nepravilnosti u provedbi pravila zajedničke ribarstvene politike ili da postojeće odredbe o kontroli i metode kontrole u određenim državama članicama nisu učinkovite, ona o tome obavješćuje dotične države članice, koje potom provode upravnu istragu kojoj mogu nazočiti službene osobe Komisije.
            3. Dotične države članice obavješćuju Komisiju o rezultatima istrage i dostavljaju joj izvješće sastavljeno najkasnije tri mjeseca od zahtjeva Komisije. Na opravdani zahtjev države članice Komisija može produljiti ovaj rok za razumno razdoblje.
            4. Ako upravna istraga iz stavka 2. ne omogući uklanjanje nepravilnosti ili ako tijekom provjera i nezavisnih inspekcijskih pregleda iz članaka 98. i 99. ili tijekom revizije iz članka 100. Komisija utvrdi nedostatke u sustavu kontrole države članice, Komisija će zajedno s tom državom članicom sastaviti akcijski plan. Država članica poduzima potrebne mjere za provedbu tog akcijskog plana.“
            2. Europska komisija obavijestila je 17. prosinca 2012. Talijansku Republiku da je utvrdila nepravilnosti kojima su kršena određena pravila zajedničke ribarstvene politike, osobito ona koje se odnose na ribarenje vrsta izrazito migratornih riba u Sredozemlju i podsjetila je na obvezu provođenja upravne istrage o njezinu sustavu kontrole, sukladno članku 102. stavku 2. Uredbe br. 1224/2009.
            3. Talijansko nadzorno tijelo koje imenuju javna talijanska tijela provelo je 13. veljače 2013. upravnu istragu u kojoj su sudjelovali dužnosnici Komisije.
            4. Konačno izvješće o upravnoj istrazi dostavljeno je Komisiji 17. travnja 2013.
            5. Komisija je, smatrajući da upravna istraga nije omogućila otklanjanje nepravilnosti koje je prethodno utvrdila, zajedno s Italijom sastavila akcijski plan.
            6. Komisija je Odlukom C(2013) 8635 final  od 6. prosinca 2013., donesenom na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), usvojila akcijski plan za otklanjanje nedostataka talijanskog sustava nadzora ribolova. Među mjerama iz tog plana mjera br. 13 predviđa usvajanje novih tehničkih mjera koje se odnose na usklađenost sustava mreža „ferrettara“ koji udružuje različite tradicionalne sustave visećih mreža s manjim veličinama mrežnih oka i drugih ribolovnih alata, mjera br. 15 predviđa usvajanje zamjenskih mjera kao nadoknadu za nepostojeći satelitski sustav za praćenje kao i obvezu deklariranja za određene brodove koji imaju dozvolu za ribolov sabljarki, mjera br. 16 predviđa da se na nacionalnoj razini provedu međunarodne odredbe koje se odnose na minimalnu veličinu ulova sabljarki i na tehnička svojstva parangala i naposljetku mjera br. 17 predviđa jačanje odvraćajućeg učinka financijskih kazni koje se primjenjuju u slučaju teških i ponovljenih prekršaja.
            Postupak i tužbeni zahtjev
            7. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. travnja 2014. tužitelji Federazione nazionale delle cooperative della pesca (u daljnjem tekstu: Federcoopesca), Associazione Lega Pesca i Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentare (AGCI AGR IT AL) pokrenuli su ovaj postupak.
            8. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 23. srpnja 2014. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.
            9. Tužitelji su 8. rujna podnijeli svoja očitovanja o Komisijinom prigovoru nedopuštenosti.
            10. Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud (drugo vijeće) je odlučio otvoriti usmeni postupak kako bi odlučio o Komisijinom prigovoru nedopuštenosti.
            11. Stranke su u okviru mjera upravljanja postupkom pozvane da se na raspravi izjasne o različitim pitanjima, među ostalim o pitanju bi li se treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, sukladno kojem svaka fizička ili pravna osoba može pokrenuti postupak protiv „regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere“, trebao primijeniti, u pogledu cilja te odredbe kao i činjenice da su autori Ugovora uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet nepostojanja provedbenih mjera, samo na osporavanje akata koji sami po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, mijenjaju pravni položaj osobe u pitanju.
            12. Opći sud je na raspravi 6. veljače 2014. saslušao izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je usmeno postavio.
            13. Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
            – poništi pobijanu odluku, „konkretno u pogledu [mjera br. 13, 15, 16 i 17 akcijskog plana u prilogu ove odluke];
            – Komisiji naloži snošenje troškova postupka.
            14. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbaci tužbu kao nedopuštenu;
            – tužiteljima naloži snošenje troškova postupka.
            15. Tužitelji su na raspravi pojasnili da se tužba odnosi samo na poništenje mjera br. 13, 15, 16 i 17 iz akcijskog plana koji je u prilogu pobijane odluke, što se zabilježilo u zapisnik s rasprave.
            Pravo
            16. Komisija tvrdi da je ova tužba nedopuštena osobito iz razloga što tužitelji, koji nisu adresati pobijane odluke, nisu dokazali da imaju aktivnu procesnu legitimaciju za pobijanje te odluke. Komisija tvrdi da tužitelji nemaju procesnu legitimaciju na temelju trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, sukladno kojem svaka fizička ili pravna osoba može pokrenuti postupak protiv „regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere“. U tom pogledu Komisija precizira da pobijana odluka podrazumijeva provedbene mjere. Ona također tvrdi da pobijana odluka nema izravan učinak jer akcijski plan može imati učinke na pravni položaj tužitelja samo kroz nacionalne mjere potrebne za njegovu provedbu. Komisija naposljetku tvrdi da pobijana presuda nije osobno utjecala na tužitelje.
            17. Kao prvo, treba naglasiti da su tužitelji udruge u kojima se udružuju profesionalci koji obavljaju svoju djelatnost osobito u sektoru ribarstva i koji zastupaju interese tih profesionalaca.
            18. U tom pogledu valja naglasiti da dopuštenost tužbe za poništenje udruge koja je osnovana za promicanje kolektivnih interesa kategorije pojedinaca ovisi osim o vlastitoj procesnoj legitimaciji i o tome mogu li njezini članovi pojedinačno podnijeti tu tužbu (vidjeti rješenje od 10. prosinca 2004., EFfCI/Parlement i Vijeće, T‑196/03, Zb., EU:T:2004:355, t. 41. do 43. i navedena sudska praksa).
            19. U ovom slučaju tužitelji se pozivaju na procesnu legitimaciju kojom raspolažu njihovi članovi koji su profesionalci u ribolovnom sektoru u Italiji, osobito ribari koji imaju dozvolu talijanskih tijela za lov sabljarki, pri čemu tužitelji ne ukazuju na drugu legitimaciju koja njima pripada niti ta druga legitimacija proizlazi iz dokumenata u spisu.
            20. Posljedično, u vezi s procesnom legitimacijom tužiteljevih članova, kao što je navedeno gore u točki 19., ispitat će se procesna legitimacija tužitelja.
            21. Osim toga, nesporno je da je adresat pobijane odluke Talijanska Republika i da tužitelji nisu adresati te odluke.
            22. Kao prvo, treba ocijeniti mogu li se tužitelji utemeljeno pozvati na treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a za koji treba ispitati može li se taj dio primijeniti kada pobijani akt sam po sebi ne mijenja pravni položaj tužitelja.
            Primjenjivost trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, kada ne postoji akt koji sam po sebi mijenja pravni položaj tužitelja
            23. Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a određuje „[s]vaka fizička ili pravna osoba može pod uvjetima utvrđenima u stavku prvom i drugom pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere“.
            24. Prva dva dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a odgovaraju onima koji su prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona bili predviđeni u članku 230. četvrtom stavku UEZ‑a. Prvi dio omogućuje adresatu akta da ga osporava, a drugi dio pobliže određuje da je pretpostavka za dopuštenost tužbe, ako fizička ili pravna osoba koja podnosi tužbu za poništenje nije adresat osporavanog akta, da se akt mora na tužitelja izravno i osobno odnositi (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, Zb., EU:C:2013:625, t. 55. i 56.).
            25. Prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona bilo je određeno da bi se, kada akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe a ne zahtijeva provedbene mjere, ta osoba mogla naći u situaciji da ostane lišena učinkovite sudske zaštite ako se akt ne odnosi na nju osobno. Zapravo, ona bi mogla ostvariti sudski nadzor tog akta jedino na način da se, nakon što prekrši odredbe navedenog akta, pozove na njihovu nezakonitost u okviru postupaka pred nacionalnim sudovima na čije je pokretanje ovlaštena (presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, Zb., EU:C:2013:852, t. 27.).
            26. Da bi se otklonio taj rizik koji se odnosi na regulatorne akte, četvrtom stavku članka 263. UFEU‑a Ugovorom iz Lisabona dodan je treći dio koji je ublažio pretpostavke za dopuštenost tužbi za poništenje koje bi podnijele fizičke i pravne osobe. Naime, taj dio omogućuje, ne uvjetujući dopuštenost tužbe za poništenje koju su podnijele te osobe time da postoji osobni utjecaj, ovaj pravni lijek u pogledu regulatornih akata koji ne podrazumijevaju provedbene mjere i izravno se odnose na tužitelje (presuda Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, t. 24. supra , EU:C:2013:625, t. 57.).
            27. Pojam „regulatornih akata [koji se izravno odnose na fizičku ili pravnu osobu] i koji ne podrazumijevaju provedbene mjere“ u smislu trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a valja tumačiti s obzirom na cilj te odredbe koji teži, kao što to proizlazi iz pozadine njezina nastanka, tomu da se izbjegne da pojedinac čiji je pravni položaj izravno izmijenjen aktom u pogledu tog akta ostane lišen učinkovite sudske zaštite (presuda Telefónica/Komisija, t. 25. supra , EU:C:2013:852, t. 27. i 28.).
            28. Stoga se u svjetlu tog cilja čini da je treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a namijenjen primjeni samo kada pobijani akt sam po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, mijenja pravni položaj tužitelja.
            29. Naime, kada akt ne mijenja sam po sebi pravni položaj tužitelja, taj položaj se mijenja samo ako su u pogledu tog tužitelja usvojene provedbene mjere. Tužitelj može stoga osporavati te mjere i u okviru tog osporavanja pozvati se na nezakonitost akta koji one provode, na način da nije moguće tvrditi da je lišen učinkovite sudske zaštite.
            30. U tom pogledu treba podsjetiti da je mogućnost osporavanja mjere u pitanju zajamčena ako te mjere poduzima država članica i kroz odredbe Ugovora i sudsku praksu Suda. Naime, članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a predviđa da države članice osiguravaju pravne lijekove dostatne za osiguranje učinkovite pravne zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije. Također, Sud je već presudio da nacionalni sudovi moraju, u što je moguće većoj mjeri, tumačiti i primjenjivati unutarnja postupovna pravila kojima se regulira korištenje pravnih sredstava na način koji omogućava fizičkim i pravnim osobama da pred sudom pobijaju zakonitost svake odluke ili svake druge nacionalne mjere kojima se na njih primjenjuje opći akt Unije, tako da se pozivaju na njegovu nevaljanost (presuda od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće, C‑50/00 P, Zb., EU:C:2002:462, t. 42.).
            31. Tumačenje trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, dano u gore navedenoj točki 28., koje se temelji na cilju te odredbe, potvrđeno je činjenicom da su autori Ugovora u okviru navedene odredbe uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet koji se odnosi na nepostojanje provedbenih mjera.
            32. Prije analize zajedničkih učinaka tih dvaju kumulativnih uvjeta valja podsjetiti, kao prvo, da u pogledu uvjeta izravnog utjecaja nema razloga tumačiti taj uvjet iz trećeg dijela četvrtog stavka 263. članka UFEU‑a drugači je nego što se tumači u vezi s drugim dijelom te iste odredbe (mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, Zb., EU:C:2013:21, t. 69., i u predmetu Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, Zb., EU:C:2013:204, t. 59.). U svakom slučaju pojam izravni utjecaj, kako je nedavno uveden u tu odredbu, ne može se tumačiti uže nego pojam izravni utjecaj kako se pojavljuje u članku 230. četvrtom stavku UEZ‑a (presuda od 25. listopada 2011., Microban International i Microban (Europe)/Komisija, T‑262/10, Zb., EU:T:2011:623, t. 32.).
            33. Prema sudskoj praksi uvjet prema kojem se odluka koja je predmet tužbe mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu zahtijeva da pobijani akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj tužitelja i ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast njegovim adresatima koji su nadležni za njegovu provedbu (presuda od 22. ožujka 2007., Regione Siciliana/Komisija, C‑15/06 P, Zb., EU:C:2007:183, t. 31.).
            34. Taj uvjet zapravo uključuje dva različita slučaja, ovisno o tome mijenja li ili ne pobijani akt sam po sebi, to jest neovisno o provedbenoj mjeri, pravni položaj tužitelja.
            35. U prvom slučaju pobijani akt sam po sebi mijenja pravni položaj tužitelja. To je osobito slučaj kada akt zamjenjuje nacionalne mjere koje uređuju položaj tužitelja. On se na potonji izravno odnosi u istoj mjeri kao i nacionalne mjere i smatra se da je „odmah izvršan“ i „izravno primjenjiv“ na taj subjekt (presuda od 1. srpnja 1965., Toepfer i Getreide‑Import Gesellschaft/Komisija, 106/63 i 107/63, Zb., EU:C:1965:65, str. 532., 533.).
            36. U taj prvi slučaj spada i uredba koja se izravno primjenjuje, bez posredovanja nacionalnih tijela, i koja na pravni položaj pojedinaca nedvosmisleno i neposredno utječe na način da im ograničava prava ili im nameće obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 1. travnja 2004., Komisija/Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, Zb., EU:C:2004:210, t. 35. i 37.) ili odluka u mjeri u kojoj zabranjuje trgovanje određenom tvari (presuda Microban International i Microban (Europe)/Komisija, t. 32. supra , EU:T:2011:623, t. 24., 28. i 34.).
            37. U tom prvom slučaju uvjet izravnog utjecaja smatra se ispunjenim i nije potrebno u tom pogledu nastaviti analizu.
            38. U drugom slučaju, da bi pobijani akt proizvodio učinke na pravni položaj pojedinaca nužno je donošenje provedbenih mjera. Uvjet izravnog utjecaja smatra se međutim ispunjenim ako taj akt za svoje izvršenje adresatu nameće obveze i ako je adresat automatski obvezan donijeti mjere koje mijenjaju pravni položaj tužitelja (presude od 13. svibnja 1971., International Fruit Company i dr./Komisija, 41/70 do 44/70, Zb., EU:C:1971:53, t. 23. do 28.; od 19. listopada 2000., Italie i Sardegna Lines/Komisija, C‑15/98 i C‑105/99, Zb., EU:C:2000:570, t. 36., i od 26. rujna 2000., Starway/Conseil, T‑80/97, Zb., EU:T:2000:216, t. 61. i 62.).
            39. Treba naglasiti da, u drugom slučaju, da bi uvjet izravnog utjecaja bio ispunjen, pobijani akt mora nužno podrazumijevati donošenje provedbenih mjera u pogledu tužitelja.
            40. Tako okolnost da su autori Ugovora, s obzirom na treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet koji se odnosi na nepostojanje provedbenih mjera nužno ima kao učinak isključenje drugog slučaja iz područja primjene tog trećeg dijela.
            41. Treba dodati da pitanje ima li adresat pobijane odluke diskrecijsku ocjenu u provedbi pobijanog akta nema utjecaja na ocjenu uvjeta o postojanju provedbenih mjera jer je to postojanje dovoljno da treći dio četvrtog članka 263. UFEU‑a učini neprimjenjivim (vidjeti u tom smislu presudu Telefónica/Komisija, t. 25. supra,  EU:C:2013:852, t. 35., i rješenje od 9. rujna 2013., Altadis/Komisija, T‑400/11, Zb., EU:T:2013:490, t. 47.). Štoviše, ako bi se pojam provedbenih mjera u smislu trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a odnosio samo na provedbene mjere koje uključuju vršenje diskrecijske ocjene, to bi paradoksalno prouzročilo to da bi pojedinac lakše podnio tužbu protiv regulatornih akata, jedinih akata na koje se ta odredba odnosi, nego protiv pojedinačnih mjera zbog kojih je uvjet izravnog utjecaja zadržan. A takvo se tumačenje ne čini usklađenim s namjerom autora Ugovora.
            42. Iz navedenog proizlazi da se treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a može primijeniti, s obzirom na cilj te odredbe i okolnost da su autori Ugovora uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet o nepostojanju provedbenih mjera, samo na osporavanje akata iz prvog od dvaju slučajeva koji uključuju uvjet izravnog utjecaja (vidjeti gore navedenu točku 34.), koji se odnosi na akte koji sami po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, mijenjaju pravni položaj tužitelja.
            43. Stoga, kada pobijani akt sam po sebi ne mijenja pravni položaj tužitelja, taj zaključak je dovoljan da se ne primijeni treći dio četvrtog stavka članka 263. i u tom slučaju nije potrebno provjeravati sadržava li taj akt provedbene mjere u pogledu tužitelja.
            44. Situaciju u ovom slučaju treba ispitati u svjetlu prethodnih razmatranja.
            45. U tom pogledu treba podsjetiti na to da je pobijana presuda usvojena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 koji predviđa da, s jedne strane, Komisija može s državom u pitanju sastaviti akcijski plan za otklanjanje nedostataka u sustavu nadzora te države u području zajedničke ribarstvene politike i, s druge strane, zahtijeva da predmetna država članica poduzme sve potrebne mjere za osiguranje provedbe akcijskog plana koji se na nju odnosi.
            46. Tom odredbom Vijeće se ograničilo na to da Komisiju ovlasti da zajedno s nadležnim nacionalnim tijelima sastavi akcijski plan koji se sastoji od skupa mjera koje na nacionalnoj razini donose ta tijela te da kasnije taj plan učini obveznim za ta tijela.
            47. Iz članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 ne proizlazi dakle da Komisija ima ovlast za usvajanje jednostranih akata koji su izravno primjenjivi na poduzetnike u ribarskom sektoru države članice.
            48. U tom pogledu valja naglasiti da se članak 102. Uredbe br. 1224/2009 s naslovom „Daljnji postupci u vezi s izvješćima o provjeri, nezavisnom inspekcijskom pregledu i reviziji“ nalazi u glavi X. navedene uredbe koja je naslovljena „Ocjenjivanje i kontrola od strane Komisije“.
            49. Mjere iz tog naslova, kao što to proizlazi iz prvog članka glave X. Uredbe br. 1224/2009, to jest članka 96. naslovljenog „Opća načela“, imaju za cilj kontrolu i ocjenjivanje toga kako države članice primjenjuju pravila zajedničke ribarstvene politike.
            50. Odluka donesena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009, to jest zadnjeg stavka zadnjeg članka naslova X. navedene uredbe, rezultat je dakle kontrole nadzornih mjera i ocjene toga kako države članice primjenjuju pravila zajedničke ribarstvene politike i pojavljuje se samo u obliku skupa mjera koje dotična država članica mora provesti kada nije poštovala navedena pravila. Kao što to proizlazi iz Komisijine Obavijesti od 14. studenoga 2008. upućene Europskom parlamentu i Vijeću o prijedlogu Uredbe Vijeća o oblikovanju nadzornog sustava Zajednice za osiguranje poštovanja pravila zajedničke ribarstvene politike, usvajanje akcijskog plana ima za cilj ostaviti mogućnost dotičnoj državi članici da otkloni utvrđene nedostatke.
            51. Odluka donesena u skladu s člankom 102. stavkom 4. Uredbe br. 1224/2009 mora se također razlikovati od pojedinačnih mjera ili općih mjera koje Komisija može donijeti na temelju odredaba iz naslova XI., naslovljenog „Mjere kojima se osigurava da države članice poštuju ciljeve zajedničke ribarstvene politike“, navedene uredbe. Na temelju odredaba koje se nalaze pod tim naslovom Komisija može među ostalim privremeno zabraniti ribolov na koji utječe takvo neispunjavanje obveza (članak 104.), smanjiti buduće kvote države članice (članak 105.), smanjiti budući ribolovni napor države članice (članak 106.), pa čak u slučaju nužde privremeno prekinuti ribolovne aktivnosti plovila koja plove pod zastavom države članice (članak 108.).
            52. Iz navedenog proizlazi da odluka koja je donesena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 ne mijenja sama po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, pravni položaj fizičke ili pravne osobe osim države članice na koju se odnosi. Ona dakle sama po sebi ne mijenja osobito pravni položaj poduzetnika u sektoru ribarstva.
            53. U ovom slučaju potvrđeno je da se pravni položaj pojedinaca ne mijenja mjerama objave pobijane odluke. Naime, ta odluka nije bila objavljena u Službenom listu Europske unije , nego je samo bila upućena Talijanskoj Republici. Osim toga, za tu odluku je do 17. ožujka 2014. vrijedila klasifikacija „Restreint UE“, što je dodatna indicija da se ne odnosi na pojedince.
            54. Osim toga, za svaku od mjera koje se nalaze u akcijskom planu u prilogu pobijane odluke potrebna je jedna mjera koju donose nadležna nacionalna tijela. Osobito, kad je riječ o mjerama br. 13 i 15, predviđeno je donošenje ministarske uredbe, i kad je riječ o mjerama br. 16 i 17, predviđeno je donošenje prijedloga o izmjeni nacionalnog zakonodavstva na snazi. To potvrđuje da pobijana odluka ne može sama po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, izmijeniti pravni položaj pojedinaca.
            55. Stoga treba zaključiti, na temelju prethodnih razmatranja i, osobito, onih izloženih u točkama 42. i 43. ove presude, da se tužitelji ne mogu pozivati na treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a da bi im tužba bila dopuštena.
            56. Prethodni se zaključak nameće a da nije potrebno utvrditi predstavlja li pobijana odluka „regulatorni akt“ u smislu članka 263. četvrtog stavka trećeg dijela UFEU‑a. Također, nije potrebno ni ispitivati sadržava li ta odluka provedbenu mjeru u pogledu tužitelja ili njihovih članova, ispitivanje koje bi značilo da Opći sud razmatra stajalište osobe koja se poziva na pravo na tužbu na temelju te odluke, a ne stajalište drugih pojedinaca (presuda Telefónica/Komisija, t. 25. supra , EU:C:2013:852, t. 30.).
            57. Osim toga, čak i da Talijanska Republika nije donijela mjere predviđene u akcijskom planu koji se nalazi u prilogu pobijane odluke, što se čini da su stranke priznale na raspravi, to ne bi ni na koji način utjecalo na pravni položaj tužitelja ili njihovih članova i, protivno onome što tvrde tužitelji, ne bi se moglo smatrati da su lišeni učinkovite sudske zaštite.
            58. Treba dodati da, s obzirom na to da je Komisija ovlaštena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 da zajedno s nadležnim nacionalnim tijelima sastavi akcijski plan koji će se sastojati od skupa mjera koje tijela donose na nacionalnoj razini, i da kasnije taj plan učini obveznim za ta tijela (vidjeti gore navedenu točku 46.), tužitelji pogrešno tvrde da su talijanska upravna tijela ili talijanski sudovi mogli primijeniti pobijanu odluku, izravno ili kroz tehniku sukladnog tumačenja.
            59. Usto, odluka poput pobijane odluke, koja ne mijenja sama po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, pravni položaj fizičke ili pravne osobe osim države članice na koju se odnosi, ne može stvoriti obvezu za pojedinca i stoga se na nju kao takvu ne može pozvati protiv pojedinca (vidjeti po analogiji rješenje od 7. srpnja 2014., Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica/Komisija, T‑244/13, EU:T:2014:644, t. 30. i 39.).
            60. Naposljetku, argumentacija tužitelja prema kojem bi talijanski sudovi mogli primijeniti tehniku usklađenog tumačenja ne može se prihvatiti. Naime, treba podsjetiti da načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava poznaje određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suca da se pozove na sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj contra legem  tumačenja nacionalnog prava (presuda od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale, C‑176/12, Zb., EU:C:2014:2, t. 39.). Nadalje, ili talijanske nacionalne odredbe već sadržavaju obveze koje predviđa pobijana odluka, i u tom slučaju potonja ne mijenja pravni položaj tužitelja ili njihovih članova, ili nacionalne odredbe ne sadržavaju takve obveze, i u tom slučaju talijanski sudovi ne mogu pristupiti usklađenom tumačenju nacionalnog prava.
            Osobni utjecaj na tužitelja
            61. Treba podsjetiti da tužitelji nisu adresati pobijane odluke i, kao što je naglašeno (vidjeti točku 55. ove presude), oni se ne mogu pozvati na članak 263. treći dio četvrtog stavka UFEU‑a.
            62. Tužitelji su dakle ovlašteni podnijeti tužbu na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a jedino ako se pobijana odluka izravno i osobno odnosi na njih.
            63. Što se tiče drugog uvjeta, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da osobe koje nisu adresati odluke mogu tvrditi da se ona odnosi na njih osobno samo ako ih ta odluka pogađa zbog određenih karakteristika koje su im svojstvene ili zbog činjenične situacije koja ih razlikuje od ostalih osoba i time ih individualizira na istovrstan način poput adresata odluke (presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, Zb., EU:C:1963:17, str. 223.; od 9. lipnja 2011., Comitato „Venezia vuole vivere“ i dr./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, Zb., EU:C:2011:368, t. 52., i Telefónica/Komisija, t. 25. supra , EU:C:2013:852, t. 46.).
            64. Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da mogućnost da se, s više ili manje točnosti, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači da treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (presuda Telefónica/Komisija, t. 25. supra , EU:C:2013:852, t. 47.).
            65. Treba zaključiti da se pobijana odluka primjenjuje u objektivno određenim situacijama i proizvodi pravne učinke za kategoriju opće i apstraktno određenih osoba.
            66. Kao prvo, pobijana odluka, osobito mjere br. 13, 15, 16 i 17 koje se nalaze u akcijskom planu koji se nalazi u prilogu toj odluci, odnosi se na članove tužitelja samo zbog njihova objektivnog svojstva da su ribari, osobito ribari sabljarki koji se koriste određenim tehnikama ribolova, na isti način kao i svi drugi gospodarski subjekti koji se stvarno ili potencijalno nalaze u istovrsnom položaju (vidjeti, što se tiče odredaba koje propisuju slične obveze kao one predviđene pobijanom odlukom, presudu Komisija/Jégo‑Quéré, t. 36. supra , EU:C:2004:210, t. 46., i rješenje od 14. veljače 2012., Federcoopesca i dr./Komisija, T‑366/08, EU:T:2012:74, t. 28.).
            67. Usto, na raspravi nije osporeno da aktualnu listu plovila koja plove pod talijanskom zastavom koja imaju dozvolu za lov sabljarki čini više od 7300 plovila, što predstavlja dodatnu indiciju da pobijana odluka ne utječe osobno na tužitelje ili njihove članove.
            68. Kao drugo, nijedna odredba prava Unije nije određivala da Komisija kada donosi pobijanu odluku mora slijediti postupak u okviru kojega članovi tužitelja ili tužitelji moraju biti u mogućnosti zahtijevati svoja eventualna prava. Tako pravo Unije nije dodijelilo poseban pravni položaj u subjektima kao što su članovi tužitelja ili tužitelji u pogledu donošenja pobijane odluke (presuda Komisija/Jégo‑Quéré, t. 66. supra , EU:C:2004:210, t. 47.).
            69. Iz prethodno navedenog proizlazi da se pobijana odluka ne odnosi na zatvoreni krug osoba koje su bile poznate u trenutku njezina donošenja i čija je prava Komisija imala namjeru regulirati (presuda od 21. svibnja 1987., Union Deutsche Lebensmittelwerke i dr./Komisija, 97/85, Zb., EU:C:1987:243, t. 11.).
            70. Čak ako bi se pretpostavljalo da se može smatrati da pobijana odluka utječe na tužitelja i njihove članove kao na skupinu osoba koje su bile određene i odredive u trenutku donošenja ovog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, što nije dokazano, u svakom slučaju iz dokumenata iz spisa ne proizlazi da se za tužitelje ili njihove članove može smatrati da su stekli pravo na koje bi se moglo utjecati pobijanom odlukom.
            71. U tom pogledu valja podsjetiti da u slučaju kad se odluka odnosi na skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, ta se odluka može osobno odnositi na te osobe kao na dio uskoga kruga gospodarskih subjekata. One su to osobito kad odluka mijenja prava koja je pojedinac stekao njezinim donošenjem (presude od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM, C‑125/06 P, Zb., EU:C:2008:159, t. 71. i 72., i od 27. veljače 2014., Stichting Woonlinie i dr./Komisija, C‑133/12 P, Zb., EU:C:2014:105, t. 46.).
            72. Treba naglasiti u ovom sporu da je cilj zajedničke ribarstvene politike osigurati iskorištavanje živih vodenih bogatstava koje stvara održive gospodarske, ekološke i socijalne uvjete (uvodna izjava 1. Uredbe br. 1224/2009). Uspjeh zajedničke ribarstvene politike ovisi o provedbi učinkovitog sustava kontrole (uvodna izjava 2. Uredbe br. 1224/2009).
            73. Taj sustav kontrole temelji se osobito na sustavu odobrenja propisanom u glavi III. Uredbe br. 1224/2009 naslovljenoj „Opći uvjeti pristupa vodama i resursima“. Tako se na temelju članka 6. navedene uredbe ribarsko plovilo Zajednice smije koristiti za gospodarsko iskorištavanje živih vodenih bogatstava jedino ako ima važeću povlasticu za ribolov. Također, na temelju članka 7. te uredbe ribarskom plovilu Zajednice koje obavlja ribolov u vodama Zajednice dopušteno je obavljati jedino one posebne ribolovne aktivnosti koje su navedene u važećem odobrenju za ribolov.
            74. Međutim, povlastica za ribolov može se privremeno ukinuti ili trajno oduzeti. U tom pogledu, na temelju članka 92. Uredbe br. 1224/2009, primjenjuje se sustav kaznenih bodova. Prema tom sustavu bodovi se dodjeljuju ovlašteniku povlastice ako osoba počini teški prekršaj kojim su povrijeđena pravila zajedničke ribarstvene politike. Kada ukupan broj tako dodijeljenih bodova dosegne određeni prag, povlastica za ribolov automatski se ukida ili oduzima. Što se tiče odobrenja za ribolov, na temelju članka 7. navedene uredbe, ono se ne dodjeljuje ako dotično plovilo nema povlasticu za ribolov ili ako je ona bila privremeno ili trajno ukinuta, i privremeno se ukida ako je povlastica za ribolov bila privremeno ukinuta.
            75. Osim toga članak 108. Uredbe br. 1224/2009 predviđa mogućnost da Komisija može, ako su ispunjeni određeni uvjeti, donijeti hitne mjere koje uključuju među ostalim privremeni prekid ribolovnih aktivnosti plovila koja plove pod zastavom države članice.
            76. Tako su ribolovna plovila Unije u pogledu pristupa resursima podvrgnuta sustavu odobrenja kojem je svojstvena određena nesigurnost.
            77. U tom pogledu, Sud je već presudio da činjenica da je netko nositelj prava na ribolov kao i kvote koju dodjeljuje država članica nadležna za određenu ribolovnu sezonu ne može toj osobi dati pravo da u svim okolnostima iscrpi tu kvotu (presuda od 14. listopada 2014., Giordano/Komisija, C‑611/12 P, Zb., EU:C:2014:2282, t. 48.).
            78. Treba dakle utvrditi da dodjela povlastice i odobrenja za ribolov, na što se pozivaju tužitelji, ne omogućava da se za njegove nositelje smatra da su stekli pravo u smislu sudske prakse navedene gore u točki 71.
            79. Stoga tužitelji nepravilno tvrde da se pobijana odluka na njih ili njihove članove osobno odnosila.
            80. Iz navedenog proizlazi da tužitelji nemaju procesnu legitimaciju za pobijanje odluke.
            81. Posljedično, i bez potrebe da se utvrđuje imaju li tužitelji pravo tražiti djelomično poništenje pobijane odluke, tužbu treba u svakom slučaju odbaciti kao nedopuštenu.
            Troškovi
            82. U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, nalaže im se snošenje troškova, sukladno zahtjevu Komisije.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbacuje.
            2. Nalaže se Federazione nazionale delle cooperative della pesca (Federcoopesca), Associazione Lega Pesca i Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentare (AGCI AGR IT AL) snošenje troškova.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. lipnja 2016.#Postupak koji je pokrenuo C.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein hallinto-oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Načelo jednakog postupanja i nediskriminacije na temelju dobi – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članci 2., 3. i 6. – Različito postupanje na temelju dobi – Nacionalni propis koji u određenim slučajevima predviđa veće oporezivanje primitaka od starosne mirovine od onih od rada – Područje primjene Direktive 2000/78 – Nadležnost Europske unije na području izravnog oporezivanja.#Predmet C-122/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Načelo jednakog postupanja i nediskriminacije na temelju dobi — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Članci 2., 3. i 6. — Različito postupanje na temelju dobi — Nacionalni propis koji u određenim slučajevima predviđa veće oporezivanje primitaka od starosne mirovine od onih od rada — Područje primjene Direktive 2000/78 — Nadležnost Europske unije na području izravnog oporezivanja“
      U predmetu C‑122/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska), odlukom od 6. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 10. ožujka 2015., u postupku koji je pokrenuo

         C.,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za C.-a, K. Suominen i A. Kukkonen, asianajaja,

               —

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               —

               za Irsku, J. Quaney i A. Joyce, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, C. Freire i M. Conceição Queirós, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, U. Persson, N. Otte Widgren, C. Meyer‑Seitz, E. Karlsson i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i I. Koskinen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 28. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela nediskriminacije na temelju dobi, članka 2. stavka 1. i stavka 2. točke (a), članka 3. stavka 1. točke (c) te članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.) kao i članka 21. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru pravnog lijeka koji je C. podnio radi osporavanja odluke finske porezne uprave o oporezivanju dodatnim porezom od 6 % dijela primitaka od starosne mirovine koji, nakon umanjenja za iznos osobnog odbitka od mirovine, prelazi iznos od 45000 eura godišnje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Na temelju uvodne izjave 13. Direktive 2000/78, potonja se „ne primjenjuje na sustave socijalnog osiguranja i socijalne zaštite, čija se davanja ne smatraju dohotkom u značenju koje se tom pojmu daje radi primjene članka [157. UFEU‑a]”.

               4

               Sukladno članku 1. te direktive, njezina je „[svrha] utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja”.

               5

               Članak 2. te direktive glasi:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; [...]

                  [...]”

               6

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „1.   U granicama nadležnosti prenesenih na [Europsku uniju], ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               [...]

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;

                  [...]
               3.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na isplate bilo koje vrste koje se provode iz javnih ili sličnih sustava, uključujući javne sustave socijalne sigurnosti i socijalne zaštite.
               [...]”

               7

               Člankom 6. iste direktive predviđeno je:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:

                        (a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                        (b)

                        određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;

                  [...]
               2.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, za potrebe sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad, obuhvaćajući, u okviru tih sustava, određivanje različitih dobnih granica za zaposlenike ili skupine ili kategorije zaposlenika te korištenje, u okviru tih sustava, mjerila starosti u aktuarskim izračunima, ne predstavlja diskriminaciju na temelju dobi, pod uvjetom da nemaju za posljedicu diskriminaciju na temelju spola.”

         Finsko pravo

               8

               Sukladno odredbama članka 124. prvog i četvrtog stavka tuloverolakija (1992/1535) (Zakon 1992/1535 o porezu na dohodak), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku:
               „Svaka fizička osoba [...] državi mora platiti porez na oporezive primitke od rada, prema progresivnoj ljestvici poreza na dohodak, kao i porez na oporezivi dohodak od kapitala prema poreznoj stopi za oporezivanje dohotka. Svaka fizička osoba državi osim toga mora platiti dodatni porez na primitke od starosne mirovine prema odredbama četvrtog stavka. Svaki drugi porezni obveznik mora platiti porez na svoj oporezivi dohodak na temelju porezne stope za oporezivanje dohotka.
               [...]
               Fizičke osobe dužne su platiti dodatni porez u iznosu od 6 % na dio primitaka od starosne mirovine koji prelazi iznos od 45000 eura nakon umanjenja osobnog odbitka od mirovine. Na dodatni porez na primitke od starosne mirovine primjenjuju se odredbe ovog ili bilo kojeg drugog zakona koje se odnose na porez na dohodak koji se državi treba platiti na temelju primitaka od rada.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Riječ je o finskom državljaninu, rođenom 1948. godine, koji boravi u Finskoj. Porezna uprava utvrdila mu je stopu poreza po odbitku primjenjivu na predujam poreza na dohodak koji treba platiti za porezno razdoblje 2013. godine. U tom kontekstu, ta je uprava, na temelju članka 124. stavaka 1. i 4. Zakona 1992/1535 o porezu na dohodak, naplatila dodatni porez u iznosu od 6 % na dio njegovih primitaka od starosnih mirovina koji, nakon umanjenja za iznos osobnih odbitaka, prelazi 45000 eura.

               10

               Kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, C. je tijekom porezne godine 2013. u Finskoj primio starosnu mirovinu u ukupnom iznosu od 461900,88 eura, od čega je 251351,10 eura odbijeno na temelju predujma iznosa koji je potrebno platiti na temelju poreza na dohodak. C. je uz svoju starosnu mirovinu ostvarivao i primitke od rada u Finskoj.

               11

               Odlukom od 11. ožujka 2013. porezna uprava odbila je prigovor koji je C. podnio u pogledu stope poreza po odbitku primjenjive na predujam poreza na dohodak koji je potrebno platiti za porezno razdoblje 2013. godine.

               12

               C. je tu odluku osporavao pred Helsingin hallinto‑oikeusom (Upravni sud u Helsinkiju, Finska), tvrdeći da se odredbe o dodatnom porezu na primitke od starosne mirovine, predviđene člankom 124. stavcima 1. i 4. Zakona 1992/1535 o porezu na dohodak, ne mogu primijeniti za utvrđivanje stope poreza po odbitku na njegove primitke od starosnih mirovina.

               13

               Helsingin hallinto‑oikeus (Upravni sud u Helsinkiju) odbio je taj pravni lijek, nakon što je utvrdio da su ciljevi koji se žele postići tim odredbama, a to su – kao što to proizlazi iz njihovih pripremnih materijala – povećanje oporezivanja poreznih obveznika koji ostvaruju značajne primitke od starosne mirovine, ciljevi u javnom interesu, koji su općenito prihvaćeni i u skladu s općim ciljevima oporezivanja. Taj je sud smatrao i da pravo Unije, a stoga i Povelja, nije primjenjivo na glavni postupak, s obzirom na to da je u njemu riječ o izravnom oporezivanju koje ulazi u nadležnost država članica.

               14

               C. je podnio zahtjev Korkein hallinto‑oikeusu (Vrhovni upravni sud, Finska) da mu se odobri podnošenje žalbe protiv odluke Helsingin hallinto‑oikeusa (Upravni sud u Helsinkiju). Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, porezne odredbe o kojima je riječ u glavnom postupku ne odnose se na zapošljavanje i uvjete rada u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78 i općenito ih se ne može smatrati mjerom koja ulazi u područje primjene te direktive. Njima se pogotovo ne utvrđuje kriterij za određivanje plaće. Stoga, suprotno slučaju o kojem je bila riječ u predmetu u povodu kojeg je donesena presuda od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), te se odredbe nalaze izvan okvira materijalnog prava Unije.

               15

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, cilj zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku jest naplatiti porezne prihode od korisnika starosnih mirovina koji imaju sposobnost plaćanja poreza, smanjiti razliku između poreznog opterećenja primitaka od mirovina i primitaka od rada te snažnije potaknuti starije osobe na nastavak radnog vijeka.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome ulazi li to zakonodavstvo u područje primjene prava Unije, posebice u područje primjene Direktive 2000/78, kako je definirano njezinim člankom 3., i, ako je to slučaj, predstavlja li to zakonodavstvo izravnu ili neizravnu diskriminaciju koja se temelji na dobi u smislu članka 2. iste direktive.

               17

               U tim okolnostima, Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbe članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78 tumačiti tako da odredba nacionalnog propisa kao što je članak 124. stavci 1. i 4. Zakona 1992/1535 o porezu na dohodak, koja se odnosi na dodatni porez na primitke od starosne mirovine, ulazi u područje primjene prava Unije pa da je u ovom slučaju primjenjiva odredba o zabrani diskriminacije na temelju dobi sadržana u članku 21. stavku 1. Povelje?
                        Drugo i treće pitanje postavljena su Sudu samo ako na prvo pitanje odgovori na način da predmet ulazi u područje primjene prava Unije:

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: treba li odredbe članka 2. stavka 1. i članka 2. stavka 2. točke (a) ili (b) Direktive 2000/78 kao i članka 21. stavka 1. Povelje tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog propisa kao što je članak 124. stavci 1. i 4. Zakona 1992/1535 o porezu na dohodak, koja se odnosi na dodatni porez na primitke od starosne mirovine, a na temelju koje se primici od starosne mirovine fizičke osobe, čije je plaćanje barem neizravno vezano uz dob, u određenim situacijama oporezuju porezom na dohodak višim od onoga koji bi se plaćao na primitke od rada iste visine?

                        3.

                        Ako se navedenim odredbama Direktive 2000/78 i Povelje protivi nacionalni propis kao što je onaj o dodatnom porezu na primitke od starosnih mirovina, treba li članak 6. stavak 1. [navedene] direktive tumačiti na način da se navedeni nacionalni propis ipak može u smislu te odredbe smatrati objektivno i razumno opravdanim legitimnim ciljem, osobito zakonitim ciljem iz područja politike zapošljavanja, tržišta rada i strukovnog obrazovanja, jer se cilj dodatnog poreza, kao što proizlazi iz pripremnih materijala Zakona 1992/1535 o porezu na dohodak, sastoji od ostvarivanja poreznih prihoda od korisnika starosnih mirovina koji imaju sposobnost plaćanja poreza, smanjivanja razlike između poreznog opterećenja primitaka od mirovina i primitaka od rada te snažnijeg poticanja starijih osoba na nastavak radnog vijeka?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               18

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2000/78 tumačiti na način da nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se odnosi na dodatni porez na primitke od starosne mirovine, ulazi u materijalno područje primjene te direktive i primjenjuje li se u glavnom postupku, slijedom toga, načelo nediskriminacije na temelju dobi iz članka 21. stavka 1. Povelje.

               19

               Ponajprije valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako iz naslova i preambule tako i iz sadržaja i krajnjeg cilja Direktive 2007/78 proizlazi da se njome želi uspostaviti opći okvir koji bi svakoj osobi osigurao jednakost postupanja „pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja”, pružajući tako učinkovitu zaštitu od diskriminacije na temelju nekog od razloga iz njezina članka 1., među kojima je i dob (vidjeti presudu od 26. rujna 2013., Dansk Jurist- og Økonomforbund, C‑546/11, EU:C:2013:603, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               20

               Područje primjene Direktive 2000/78 treba razumjeti tako da, s obzirom na članak 3. stavak 1. točku (c) i stavak 3. te direktive, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 13., ne pokriva sustave socijalne sigurnosti i socijalne zaštite čije se pogodnosti ne smatraju plaćom u smislu koji se tom pojmu pripisuje radi primjene članka 157. stavka 2. UFEU‑a (presuda od 21. siječnja 2015., Felber, C‑529/13, EU:C:2015:20, t. 20. i navedena sudska praksa).

               21

               Dakako, pojam „plaće” u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78 treba široko tumačiti. Sud je stoga smatrao da taj pojam podrazumijeva, među ostalim, sva primanja u gotovini ili u naravi, sadašnja ili buduća, pod uvjetom da ih, makar i posredno, poslodavac daje radniku u vezi sa zaposlenjem, bilo na temelju ugovora o radu, zakonskih odredbi ili dobrovoljno (presuda od 12. prosinca 2013., Hay, C‑267/12, EU:C:2013:823, t. 28. i navedena sudska praksa). Osim toga, okolnost da se određena plaćanja izvršavaju nakon prestanka radnog odnosa ne isključuje mogućnost da se prema naravi mogu smatrati plaćom u smislu gore navedenih odredbi (presuda od 9. prosinca 2004., Hlozek, C‑19/02, EU:C:2004:779, t. 35. i navedena sudska praksa).

               22

               Sud je također pojasnio da se među primanjima koja se mogu smatrati plaćom nalaze osobito pogodnosti koje financira poslodavac s osnove radnog odnosa, a čiji je cilj radnicima osigurati izvor prihoda, iako u posebnim slučajevima ne obavljaju nikakvu djelatnost predviđenu ugovorom o radu. Osim toga, smatranje takvih primanja plaćom ne može biti dovedeno u pitanje zbog same činjenice da odgovaraju i ciljevima socijalne politike (presuda od 9. prosinca 2004., Hlozek, C‑19/02, EU:C:2004:779, t. 39. i navedena sudska praksa).

               23

               Sud je stoga presudio da su primanja isplaćena na temelju mirovinskog sustava, koji u bitnome ovisi o radnom mjestu na kojem je subjekt bio zaposlen, povezana s plaćom koju je potonji primao i ulaze u područje primjene članka 157. stavka 2. UFEU‑a (presuda od 7. siječnja 2004., K. B., C‑117/01, EU:C:2004:7, t. 25. i navedena sudska praksa).

               24

               Iz toga, međutim, ne proizlazi da za nacionalni propis o poreznoj stopi za primitke od starosne mirovine treba smatrati da ulazi u područje primjene Direktive 2000/78.

               25

               Najprije valja istaknuti da se glavni postupak ne odnosi na pojedinosti ili uvjete za određivanje iznosa primanja radnika u vezi s radnim odnosom koji ga povezuje s njegovim prijašnjim poslodavcem (presuda od 1. travnja 2008., Maruko, C‑267/06, EU:C:2008:179, t. 46.), nego na poreznu stopu za primitke od starosne mirovine. Međutim, takvo oporezivanje nalazi se izvan okvira radnog odnosa i stoga određivanja – u tom okviru koji je jedino obuhvaćen Direktivom 2000/78 – „plaće” u smislu te direktive kao i članka 157. stavka 2. UFEU‑a.

               26

               Dodatni porez na primitke od starosne mirovine, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji nije ni u kakvoj vezi s ugovorom o radu, proizlazi izravno i isključivo iz nacionalnog poreznog zakonodavstva koje se primjenjuje na svaku fizičku osobu čiji primici od starosne mirovine, nakon umanjenja za iznos osobnog odbitka od mirovine, prelaze 45000 eura, kao što to proizlazi iz samih odredbi članka 124. stavaka 1. i 4. Zakona 1992/1535 o porezu na dohodak.

               27

               Stoga nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se odnosi na dodatni porez na primitke od starosne mirovine, ne ulazi u područje primjene Direktive 2000/78.

               28

               Naposljetku, kad je riječ o odredbama Povelje čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev, dovoljno je podsjetiti da se, prema članku 51. stavku 1. Povelje, njezine odredbe odnose na države članice samo kada provode pravo Unije.

               29

               Međutim, nesporno je da se Zakonom o porezu na dohodak ne provodi nijedna odredba prava Unije i da se na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku ne može primijeniti nijedna direktiva o oporezivanju. Osim toga, kao što to proizlazi iz točke 27. ove presude, glavni postupak ne ulazi ni u područje primjene Direktive 2000/78. Slijedom toga, u okviru tog postupka nije moguće pozivanje na odredbe Povelje čije je tumačenje zatraženo ovim zahtjevom za prethodnu odluku.

               30

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se odnosi na dodatni porez na primitke od starosne mirovine, ne ulazi u materijalno područje primjene te direktive ni, slijedom toga, članka 21. stavka 1. Povelje.

         Drugo i treće pitanje

               31

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se odnosi na dodatni porez na primitke od starosne mirovine, ne ulazi u materijalno područje primjene te direktive ni, slijedom toga, članka 21. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. travnja 2013.#Rusedespred OOD protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Administrativen sad - Varna.#Predmet C-138/12.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. rujna 2013.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#Kohezijski fond – Uredba (EZ) br. 1164/94 – Projekti sanacije sliva Júcar (Španjolska) – Djelomično ukidanje financijske potpore – Ugovor o javnim radovima – Kriteriji za odabir ponude – Ekonomski najpovoljnija ponuda – Jednako postupanje – Transparentnost – Prihvatljivost izdataka – Određivanje financijskih ispravaka – Članak H. stavak 2. Priloga II. Uredbi br. 1164/94 – Proporcionalnost.#Predmet T-2/07.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. siječnja 2015.#Marques de l’État de Monaco (MEM) protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Verbalni žig MONACO – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 151. stavak 1. i članak 154. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) i članak 7. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 – Djelomično odbijanje zaštite.#Predmet T‑197/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑197/13,
            Marques de l’État de Monaco (MEM),  sa sjedištem u Monacu (Monako), koji zastupa S. Arnaud, avocat ,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) , koji zastupa V. Melgar, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            povodom tužbe protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 29. siječnja 2013. (predmet R 113/2012‑4), koja se odnosi na međunarodnu registraciju verbalnog žiga MONACO u kojoj je designirana Europska zajednica,
            OPĆI SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kancheva i C. Wetter (izvjestitelj), suci,
            tajnik: E. Coulon,
            uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 1. travnja 2013.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 7. kolovoza 2013.,
            uzimajući u obzir odluku od 5. studenoga 2013. o odobrenju podnošenja tajništvu Općeg suda dopisa tužitelja od 22. listopada 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanje OHIM‑a na taj dopis podneseno tajništvu Općeg suda 21. studenoga 2013.,
            uzimajući u obzir izmjenu sastava vijećâ Općeg suda,
            uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Vlada Kneževine Monako je 1. prosinca 2010. ishodila međunarodnu registraciju verbalnog žiga MONACO u kojoj je designirana Europska zajednica (u daljnjem tekstu: žig o kojemu je riječ) od Međunarodnog ureda Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO). Ta je registracija 24. ožujka 2011. pristigla u Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).
            2. Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija odnose se na razrede 9, 12., 14., 16., 18., 25., 28., 35., 38., 39., 41. i 43. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen.
            3. OHIM je 1. travnja 2011. dostavio monegaškoj vladi obavijest o privremenom odbijanju po službenoj dužnosti zaštite žiga o kojemu je riječ u Europskoj uniji na temelju članka 5. Protokola, koji se odnosi na Madridski sporazum o međunarodnoj registraciji žigova, usvojen u Madridu 27. lipnja 1989. (SL 2003., L 296, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 65.; u daljnjem tekstu: Madridski protokol) i pravilo 113. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena, za određene proizvode i usluge obuhvaćene međunarodnom registracijom u kojoj je designirana Europska zajednica (u daljnjem tekstu: predmetni proizvodi i usluge). Oni obuhvaćaju razrede 9., 16., 39., 41. i 43. i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:
            – razred 9.: „Magnetne podloge za snimanje“;
            – razred 16.: „(Papir, karton i) proizvodi od tih materijala koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; tiskarski proizvodi; fotografije“;
            – razred 39.: „Prijevoz; organiziranje putovanja“;
            – razred 41.: „Razonoda; sportske djelatnosti“;
            – razred 43.: „Privremeno primanje na stan“.
            4. U prilog odbijanju bili su navedeni razlozi odsutnosti razlikovnoga i opisnoga karaktera žiga o kojemu je riječ za predmetne proizvode i usluge, u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
            5. Nakon odgovora monegaške vlade na prigovore navedene u obavijesti o privremenom odbijanju, ispitivač je odlukom od 18. studenoga 2011. potvrdio djelomično odbijanje zaštite žiga o kojemu je riječ u Europskoj uniji za predmetne proizvode i usluge zbog istih prethodno navedenih razloga. Međutim, odbio je prigovore navedene u odluci o privremenom odbijanju koji su se odnosili na „aparate za snimanje, prijenos, reprodukciju zvuka ili slika“ iz razreda 9.
            6. Vlada Kneževine Monako je 13. siječnja 2012. podnijela žalbu OHIM‑u protiv te odluke na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.
            7. Dana 17. travnja 2012. tužitelj Marques de l’État de Monaco (MEM), dioničko društvo osnovano u skladu s monegaškim zakonima, stekao je od Vlade Kneževine Monako prava na žig o kojemu je riječ.
            8. Odlukom od 29. siječnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je žalbu. Osobito je smatralo da tužitelj nema posebni legitimitet za uporabu žiga o kojemu je riječ za predmetne proizvode i usluge, već da je jedino važno utvrditi može li se potonji registrirati u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009. Žalbeno vijeće je odbijanje temeljilo prije svega na članku 7. stavku 1. točki (c) navedene uredbe, prema kojem se neće registrirati opisni žigovi, odnosno oni koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla. U vezi s tim, podsjetilo je na sudsku praksu u skladu s kojom bi između tih oznaka i predmetnih proizvoda i usluga obuhvaćenih žigom o kojemu je riječ trebala postojati dovoljno izravna i konkretna veza, pri čemu je smatralo da tu sudsku praksu treba primijeniti u ovom slučaju jer izraz „monaco“ označava istoimeni teritorij pa ga je moguće na bilo kojem jeziku kojim se govori na teritoriju Europske unije razumjeti kao oznaku zemljopisnog podrijetla ili odredišta predmetnih proizvoda i usluga. Nadalje, smatralo je da žig o kojemu je riječ nema jasan razlikovni karakter u odnosu na predmetne proizvode i usluge u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Na kraju je pojasnilo da se njegovi razlozi također temelje na članku 7. stavku 2. iste uredbe.
            Zahtjevi stranaka
            9. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – incidentalno, „prema potrebi“, uputi Sudu pitanje o primjenjivosti članka 7. stavka 1. točke (c) i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 na treću državu;
            – naloži OHIM‑u snošenje troškova.
            10. OHIM od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu, dijelom kao nedopuštenu i dijelom kao neosnovanu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            11. Tužitelj u prilog svojem zahtjevu za poništenje pobijane odluke formalno navodi pet tužbenih razloga koji su u biti obuhvaćaju tri, tj. prvi, manjkavost i nedostatnost obrazlaganja, drugi, povredu članka 7. stavka 1. točke (b) i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i treći, povredu članka 7. stavka 1. točke (c) i članka 7. stavka 2. iste uredbe.
            12. OHIM osporava tužbene razloge i argumentaciju koje je naveo tužitelj.
            13. U smislu članka 151. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 svaka međunarodna registracija u kojoj je designirana Europska zajednica proizvodi, računajući od dana registracije u smislu članka 3. stavka 4. Madridskog protokola, iste učinke kao prijava žiga Zajednice. Članak 154. stavak 1. navedene uredbe određuje pak da je svaka međunarodna registracija u kojoj je designirana Europska zajednica predmet ispitivanja u odnosu na apsolutne razloge za odbijanje koje se obavlja na isti način kao i ispitivanje prijava žiga Zajednice (presuda od 13. travnja 2011., Deichmann/OHIM (Prikaz zavrnute trake s prekinutim crtama), T‑202/09, EU:T:2011:168, t. 24.)
            14. U smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, neće se registrirati žigovi koji nemaju razlikovni karakter. Prema članku 7. stavku 1. točki (c) navedene uredbe, neće se registrirati „žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla, ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga“. Članak 7. stavak 2. te iste uredbe propisuje da se stavak 1. primjenjuje neovisno o tome što razlozi za odbijanje postoje samo u jednom dijelu Europske unije.
            15. U vidu tih razmatranja potrebno je, prije svega, ispitati je li žalbeno vijeće u postupku donošenja pobijane odluke poštovalo obvezu navođenja razloga koja ju tereti.
            Tužbeni razlog koji se temelji na manjkavosti i nepostojanju obrazloženja
            16. OHIM mora obrazložiti svoje odluke na temelju članka 75. Uredbe br. 207/2009. Ta obveza navođenja razloga ima istu važnost kao i obveza koja proizlazi iz članka 296. UFEU‑a, prema kojoj se argumentacija autora akta mora izraziti na jasan i nedvosmislen način. Ona ima dvostruku svrhu: s jedne strane, da se zainteresiranim osobama radi zaštite njihovih prava omogući uvid u obrazloženje poduzetih mjera i, s druge strane, da se sudovima Unije omogući kontrola zakonitosti odluka (presude od 19. svibnja 2010., Zeta Europe/OHIM (Superleggera), T‑464/08, EU:T:2010:212, t. 47. i od 21. svibnja 2014., Eni/OHIM – Emi (IP) (ENI), T‑599/11, EU:T:2014:269, t. 29.).
            17. Tužitelj navodi da je žalbeno vijeće, time što nije u dovoljnoj mjeri pravno obrazložilo pobijanu odluku, povrijedilo članak 75. Uredbe br. 207/2009, članak 296. UFEU‑a i članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.
            18. Prvo, tužitelj smatra da se žalbeno vijeće samo ograničilo na citiranje relevantnih odredbi Uredbe br. 207/2009 i sudske prakse koja se na nju odnosi, bez pojašnjenja činjeničnih okolnosti koje je uvažilo uskraćujući ga time za bilo kakvo obrazloženje djelomičnog odbijanja predmet kojeg je bio njegov zahtjev. Drugo, smatra da obrazloženje pobijane odluke nedostaje odnosno da je u svakom slučaju manjkavo, tj. proturječno, kada je riječ o odbijanju zaštite za proizvode iz razreda 9.
            19. U vezi s prvim prigovorom temeljem kojeg žalbeno vijeće nije navelo činjenične razloge u pobijanoj odluci na kojima se potonja temelji, važno je, prije svega, pojasniti da obveza navođenja razloga ne zahtijeva od žalbenih vijeća da se iscrpno i pojedinačno osvrnu na sve tvrdnje koje su stranke pred njima iznijele (vidjeti presudu od 12. srpnja 2012., Gucci/OHIM – Chang Qing Qing (GUDDY), T‑389/11, EU:T:2012:378, t. 16. i navedenu sudsku praksu). Dovoljno je da dotična institucija izloži činjenice i pravna razmatranja značajna za kontekst odluke (presuda ENI, t. 16. supra , EU:T:2014:269, t. 30.; vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 1990., Delacrei i dr./Komisija, C‑350/88, Zb., EU:C:1990:71, t.16.).
            20. U tom smislu, treba spomenuti da je žalbeno vijeće, protivno tužiteljevim tvrdnjama, nakon što je nabrojilo u točki 2. pobijane odluke predmetne proizvode i usluge te navelo razloge ispitivačeve odluke (točke 8. do 13. pobijane odluke), utvrdilo da se izraz „monaco“ „percipira kao izraz isključivo informativne naravi označavajući zemljopisno podrijetlo ili odredište“ predmetnih proizvoda i usluga, tj. Monako (točka 25. pobijane odluke). U točkama 26. do 29. pobijane odluke ono je detaljno navelo vezu između svakog predmetnog proizvoda i usluge i monegaškog teritorija, pri čemu je za „magnetne podloge za snimanje“ iz razreda 9. i „proizvode od tih materijala [papir, karton], koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; tiskarske proizvode; fotografije“ iz razreda 16. navelo da žig o kojemu je riječ može „upućivati na osobine tih proizvoda, kao što su knjige, turistički vodiči, fotografije, itd. koji se odnose na Kneževinu Monako“ (točka 26. pobijane odluke). Također je ocijenilo da žig u pitanju u pogledu usluga „prijevoza; organizacije putovanja“ iz razreda 39. može „jasno upućivati na odredište ili podrijetlo tih usluga“ (točka 27. pobijane odluke), da se usluge „razonode; sportskih djelatnosti“ iz razreda 41. na očigled pružaju u Monaku (točka 28. pobijane odluke) te da se usluge „privremenog primanja na stan“ iz razreda 43. pobijane odluke pružaju na teritoriju Kneževine Monako (točka 29. pobijane odluke). Žalbeno vijeće zaključilo je da se žig o kojemu je riječ u vezi s predmetnim proizvodima i uslugama percipira sadržajno, a ne kao žig, zbog čega je opisnoga karaktera, u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 (točke 30. i 31. pobijane odluke).
            21. Iz prethodno navedenog proizlazi da je prvi prigovor koji se odnosi na nenavođenje činjeničnih okolnosti u pobijanoj odluci neutemeljen te ga stoga treba odbiti.
            22. Što se tiče drugog prigovora, tužitelj tvrdi da se žalbeno vijeće ograničilo na potvrđivanje ispitivačeve odluke što, uzimajući u obzir nedostatnost obrazloženja i kontradiktornost te prve odluke, priječi razumijevanje točnog opsega odbijanja tužitelja u pogledu proizvoda iz razreda 9.
            23. Točno je da je ispitivačeva odluka, u pogledu koje je važno naglasiti da ne podliježe nadležnosti Općeg suda koji odlučuje isključivo o tužbama protiv odluka OHIM‑ovih žalbenih vijeća, nerazumljiva u dijelu u kojemu se u gornjem dijelu 6. stranice navedene odluke navodi da se „odbija prigovor za […], aparate za snimanje, prijenos, reprodukciju zvuka ili slika; magnetnih podloga za snimanja'“ i „potvrđuje za […] ,magnetne podloge za snimanja'“. Međutim, dvosmislenost je otklonjena na kraju 10. stranice i na početku 11. stranice odluke ispitivača jer se među proizvodima u vezi s kojima je odbijena zaštita žiga o kojemu je riječ nalaze „magnetne podloge za snimanja“ iz razreda 9. i, za koje je zaštita odobrena, „znanstveni, nautički, geodetski, fotografski, kinematografski i optički aparati i instrumenti kao i aparati i instrumenti za vaganje, mjerenje, signalizaciju, kontrolu (inspekciju), za pomoć (spašavanje) i za obuku; aparati i instrumenti za vođenje, distribuiranje, transformiranje, akumuliranje, podešavanje ili u pravljanje električne struje; aparati za snimanje, prijenos, reprodukciju zvuka ili slika; akustičke ploče; mehanizmi za uređaje koji se pokreću uz prethodno ubacivanje kovanica; registarske blagajne, računari, oprema za obradu podataka i računala; uređaji za gašenje požara“, obuhvaćeni također razredom 9.
            24. Tužitelj stoga pogrešno tvrdi da se nedostatnost obrazloženja odluke ispitivača na neki način odrazila na pobijanu odluku jer čitajući prvu odluku ne postoji nikakva sumnja u pogledu proizvoda iz razreda 9., prihvaćenih ili odbijenih. U svakom slučaju, samo pobijana odluka može biti predmet kontrole zakonitosti Općeg suda.
            25. Kao što je prethodno navedeno u točki 20., žalbeno vijeće je u točki 2. pobijane odluke detaljno navelo predmetne proizvode i usluge. Među njima su kao jedini proizvodi iz razreda 9. navedene „[m]agnetne podloge za snimanja“. Jednako kao što je bilo naglašeno u istoj točki ove presude, žalbeno vijeće je upotrijebilo tekstualni naziv kako bi ispitalo izravnu i konkretnu vezu između proizvoda u pitanju i Kneževine Monako (točka 26. pobijane odluke). Iz navedenog proizlazi, protivno tužiteljevim navodima, da je žalbeno vijeće pravilno obrazložilo pobijanu odluku za proizvode iz razreda 9. i omogućilo tužitelju da pred Općim sudom ospori provedenu analizu.
            26. Stoga se drugi prigovor, zajedno s tužbenim razlogom u cijelosti, odbacuje.
            Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (c) i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009
            27. Ovaj se tužbeni razlog tužitelja u biti sastoji od četiri dijela: prvi se temelji na tvrdnji da žalbeno vijeće nije poštovalo područje primjene članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 5. iste uredbe i, na osnovi toga, članka 7. stavka 2. navedene uredbe, tako što nije uzelo u obzir činjenicu da je prvotni nositelj žiga o kojemu je riječ bila treća država u odnosu na Europsku uniju; drugi se odnosi na pogrešku koja se tiče prava učinjenu od strane žalbenog vijeća prilikom određivanja općeg interesa koji treba zaštiti u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009; treći se odnosi na očitu pogrešnu ocjenu definicije relevantne javnosti koju je dalo žalbeno vijeće, a četvrti se dio odnosi na nepostojanje veze između zemljopisnog mjesta u pitanju i predmetnih proizvoda i usluga, s jedne strane, i postojanje očite pogreške žalbenog vijeća pri ocjeni zemljopisnoga kriterija, s druge strane. Naime, iako su argumenti koji se odnose na posljednja dva dijela tužbenog razloga uvršteni pod rubriku koja se tiče razlikovnoga karaktera žiga o kojemu je riječ, odnosno, prema tužiteljevoj tvrdnji, pogrešne primjene članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, njihov se sadržaj, kao što proizlazi iz točke 70. tužbe, odnosi na tužiteljevo osporavanje odbijanja na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) navedene uredbe.
            Prvi dio, koji se temelji na nepoštovanju područja primjene članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 5. ove uredbe
            28. Važno je ponovno naglasiti, kao što je to bilo prethodno navedeno u točki 13., da je primjenom odredaba članka 3. stavka 4. Madridskog protokola, članka 151. stavka 1. i članka 154. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 svaka međunarodna registracija u kojoj je designirana Europska zajednica, računajući od datuma registracije, uređena istim odredbama kao one koje se primjenjuju na zahtjev za žig Zajednice.
            29. Međutim, u smislu članka 5. Uredbe br. 207/2009 „[s]vaka fizička ili pravna osoba, uključujući tijela osnovana na temelju javnog prava, može biti nositelj žiga Zajednice“.
            30. Iz izričitog teksta te odredbe, koja uređuje područje primjene ratione personae  Uredbe br. 207/2009, proizlazi da svaka pravna osoba, uključujući tijela osnovana na temelju javnog prava, može zatražiti zaštitu žiga Zajednice. Isto, naravno, vrijedi i za društvo čije je sjedište na teritoriju treće države koja nije članica Europske unije, ali jednako tako i za samu tu državu, koja je, ako je subjekt međunarodnog prava, pravna osoba osnovana na temelju javnog prava u smislu prava Europske unije.
            31. Iz toga proizlazi da je monegaška država time što je, posredstvom svoje vlade, podnijela zahtjev da se za međunarodnu registraciju žiga o kojemu je riječ designira Europska unija samu sebe podvela pod područje primjene Uredbe br. 207/2009 zbog čega se na nju također odnosi bilo koji od apsolutnih razloga za odbijanje iz članka 7. navedene uredbe.
            32. Drugim riječima, suprotno tužiteljevim tvrdnjama uz koje navodi određene međunarodne sporazume koji se odnose na druga područja a ne na žigove Zajednice, primjena prava Europske unije ne proširuje se na teritorij Kneževine Monako, već je potonja dobrovoljno odlučila koristiti primjenu tog prava (vidjeti analogijom presude od 24. studenoga 1992., Poulsen i Diva Navigation, C‑286/90, Zb., EU:C:1992:453, t. 21. do 28. i od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i dr., C‑366/10, Zb., EU:C:2011:864, t. 121. do 127.), prvo kao pravna osoba osnovana na temelju javnog prava u smislu članka 5. Uredbe br. 207/2009, a potom neizravno prijenosom prava na žig o kojemu je riječ na tužitelja.
            33. Žalbeno vijeće je pravilno navelo da „ne postoji opravdanost načela prema kojem bi javna ustanova ili tijelo ili tijelo vlasti bilo nositelj žiga“ (točka 20. pobijane odluke) te da je dovoljno utvrditi da je, protivno OHIM‑ovim tvrdnjama navedenim u odgovoru na tužbu u točkama 12. do 15., to pitanje bilo upućeno tom žalbenom vijeću.
            34. Tužitelj je u okviru prvog dijela ovog tužbenog razloga predložio Općem sudu da, „prema potrebi“, uputi Sudu dva prethodna pitanja kako slijede:
            – Primjenjuje li se članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 na svaki gospodarski subjekt bez obzira na njegovo svojstvo treće države?
            – Treba li članak 7. stavak 1. točku (c) u vezi s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da je moguće proširiti opći interes teritorija Europske unije na opći interes treće države, čime se na neki način utječe, izravno ili neizravno, na opći interes potonje, pritom uzimajući u obzir da djelomično odbijanje registracije traženog žiga ograničava njegovu zaštitu na teritoriju te treće države, u ovom slučaju u Kneževini Monako?
            35. OHIM ističe prigovor nedopuštenosti tog zahtjeva.
            36. Uzimajući u obzir prethodno navedene tvrdnje u točkama 28. do 33., s jedne strane, i činjenicu da je tužitelj iznio svoj zahtjev samo „prema potrebi“, s druge strane, Opći sud ne mora nužno ispitati taj zahtjev.
            37. Svakako je potrebno podsjetiti da je, prvo, postupak iz članka 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova. Iz toga proizlazi da samo nacionalni sudovi pred kojima se vodi postupak u sporu i koji trebaju preuzeti odgovornost za kasniju sudsku odluku mogu ocijeniti, s obzirom na posebne okolnosti svakog slučaja, kako nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude tako i važnost pitanja koja postavljaju Sudu (presuda od 7. srpnja 2011., Agafiţei i dr., C‑310/10, Zb., EU:C:2011:467, t. 25.).
            38. Drugo, nadležnosti Općeg suda propisane su člankom 256. UFEU‑a, a precizirane člankom 51. Statuta Suda Europske unije i člankom 1. Priloga I. navedenom statutu. Primjenom tih odredbi Opći sud nije nadležan Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a. Stoga, ne postoji razlog zbog kojega bi ovaj predmet trebalo uputiti Sudu, u skladu s člankom 112. Poslovnika Općega suda i člankom 54. stavkom 2. Statuta Suda, s obzirom na to da to ne proizlazi iz isključive nadležnosti potonjeg.
            39. Treće, iako članak 256. stavak 3. UFEU‑a propisuje da je Opći sud nadležan za provođenje postupka i odlučivanje o prethodnim pitanjima postavljenim temeljem članka 267. UFEU‑a, u posebnim područjima utvrđenima Statutom, treba reći da njime nisu predviđena područja u kojima bi Opći sud bio nadležan odlučivati o prethodnim pitanjima. U tom pogledu on nije nadležan temeljem postojećih propisa.
            40. U ovom je slučaju u okviru tužbe radi poništenja OHIM‑ove odluke, pri čemu pred sudom države članice Europske unije nije u tijeku nikakav postupak, Općem sudu predloženo, na inicijativu isključivo tužitelja, da Sudu uputi zahtjev za donošenje prethodne odluke. Takav zahtjev stoga svakako treba odbiti kao nedopušten.
            41. Potrebno je, uzimajući u obzir prethodno navedene tvrdnje u točkama 28. do 40., odbiti prvi dio ovog tužbenog razloga.
            Drugi dio, koji se odnosi na postojanje povrede koja se tiče prava prilikom određivanja općeg interesa koji treba zaštiti
            42. U drugom dijelu ovog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da se opći interes koji proizlazi iz članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, tj. opći interes koji zahtijeva da svatko može slobodno upotrebljavati oznake ili podatke koji u trgovini mogu služiti za označavanje obilježja proizvoda ili usluga za koje je zatražena registracija (vidjeti u tom smislu presudu od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, C‑173/04 P, Zb., EU:C:2006:20, t. 62.) razlikuje od onog na koji se ima pravo pozivati treća država, poput Kneževine Monako.
            43. Ovaj se drugi dio tužbenog razloga temelji na istoj pogrešnoj pretpostavci kao i njegov prvi dio; nije, naime, pravo Europske unije to koje se kao nadređeno primjenjuje na monegaški teritorij, već je Kneževina Monako ta koja je temeljem međunarodnog sporazuma htjela iskoristiti primjenu navedenog prava kako bi mogla izvlačiti korist iz uporabe žiga o kojemu je riječ na cijelom teritoriju Europske unije. Kneževina Monako, a potom i tužitelj podvrgnuti su istim zahtjevima općeg interesa kao i ostali gospodarski subjekti koji podnose zahtjev za registraciju žiga ili kojima se ona odbija, s obzirom na to da im je namjera bila djelovanje na unutarnjem tržištu i izvan njega, pod zaštitom žiga koji je s obzirom na učinke identičan žigu Zajednice.
            44. Te tvrdnje, primjenjive na cijeli teritorij Europske unije, odnose se a fortiori na njegov dio u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
            45. Drugi dio tužbenog razloga slijedom navedenog treba također odbiti.
            Treći dio, koji se odnosi na postojanje očite pogreške kod utvrđivanja definicije relevantne javnosti
            46. Tužitelj ističe prigovor žalbenom vijeću jer je „javnost Zajednice“ utvrdilo (točka 24. pobijane odluke) kao relevantnu javnost koja je, ovisno o tome radi li se o ovom ili onom proizvodu ili ovoj ili onoj usluzi između predmetnih proizvoda i usluga, sastavljena dijelom od prosječnih potrošača, a dijelom od stručne javnosti. Smatra da profil „relevantnog potrošača“ (točka 73. tužbe) nije bio definiran, posebno u pogledu navoda da izraz „monaco“ „više upućuje na pojmove opće prepoznatljivosti i luksuza“.
            47. Valja ponajprije naglasiti da u pogledu oznaka ili podataka koji mogu služiti za označavanje podrijetla ili zemljopisnog odredišta kategorija proizvoda ili mjesta pružanja kategorija usluga za koje je zatražena zaštita međunarodne registracije u kojoj je designirana Europska zajednica, a posebno zemljopisnih naziva, postoji opći interes da ostanu dostupni ne samo zbog toga što mogu eventualno upućivati na kvalitetu i ostala svojstva kategorije dotičnih proizvoda ili usluga, već jednako tako jer mogu na različite načine utjecati na sklonosti potrošača, na primjer povezujući proizvode ili usluge s mjestom koje može pobuđivati pozitivne osjećaje (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2005., Peek & Cloppenburg/OHIM (Cloppenburg), T‑379/03, Zb., EU:T:2005:373, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
            48. Usto, valja navesti da je isključena, prvo, registracija kao žigova zemljopisnih naziva koji označavaju određena zemljopisna mjesta koja su već slavna ili poznata za dotičnu kategoriju proizvoda ili usluga i koja su, stoga, s njima već povezana u svijesti relevantnoga kruga osoba kao i, drugo, registracija zemljopisnih naziva koje mogu koristiti poduzetnici i koji im i dalje trebaju biti na raspolaganju kao oznake zemljopisnog podrijetla dotičnih kategorija proizvoda ili usluga (vidjeti presudu Cloppenburg, t. 47. supra , EU:T:2005:373, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
            49. Međutim, treba navesti da članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 ustvari ne isključuje registraciju zemljopisnih naziva nepoznatih relevantnom krugu osoba, ili barem nepoznatih kao opis zemljopisnog mjesta, ili naziva za koje, zbog karakteristika opisanog mjesta, nije vjerojatno da će relevantan krug osoba moći percipirati da kategorija dotičnih proizvoda ili usluga potječe iz tog mjesta ili da je tamo osmišljena (vidjeti presudu Cloppenburg, t. 47. supra , EU:T:2005:373, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
            50. Slijedom prethodno navedenoga, ocjena opisnoga karaktera oznake može se provesti, s jedne strane, u odnosu na predmetne proizvode i usluge i, s druge strane, u odnosu na percepciju relevantne javnosti (vidjeti presudu Cloppenburg, t. 47. supra , EU:T:2005:373, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
            51. Pri toj ocjeni, OHIM je morao dokazati da je zemljopisni naziv poznat relevantnom krugu osoba kao oznaka mjesta. Osim toga, potrebno je da naziv u pitanju trenutačno predstavlja, u očima relevantnoga kruga osoba, vezu s kategorijom dotičnih proizvoda ili usluga ili da je razumno smatrati da taj naziv može, u percepciji te javnosti, označavati zemljopisno podrijetlo navedene kategorije proizvoda ili usluga. U okviru te ocjene treba osobito uzeti u obzir veće ili manje poznavanje relevantnoga kruga osoba zemljopisnog naziva u pitanju kao i karakteristike mjesta koje se njime označava te dotične kategorije proizvoda ili usluga (vidi presudu Cloppenburg, t. 47. supra , EU:T:2005:373, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
            52. U ovom bi se slučaju ispitivanje Općeg suda trebalo ograničiti na utvrđivanje sastoji li se za relevantnu javnost žig o kojemu je riječ isključivo od podatka koji u trgovini mogu služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla predmetnih proizvoda i usluga. U tom je pogledu nesporno da izraz „monaco“ odgovara nazivu kneževine koja, unatoč površini od 2 km² i populaciji koja ne prelazi 40.000 stanovnika, nije svjetski poznata samo po slavi kneževske obitelji, organiziranju velike nagrade Formule 1 i cirkuskom festivalu. Prepoznavanje Kneževine Monako je tim veće među građanima Europske unije zato što graniči s jednom državom članicom, Francuskom, u blizini je druge države članice, Italije i zato što ta treća država koristi istu valutu kao i 19 od 28 država članica, euro.
            53. Slijedom navedenoga, za razliku od konkretnog slučaja u presudi Cloppenburg, t. 47. supra  (EU:T:2005:373), u kojoj je Opći sud utvrdio da nije dokazano da relevantna javnost, odnosno prosječni potrošač u Njemačkoj, sa sigurnošću povezuje riječ „cloppenburg“ s malim gradom u toj državi, nema sumnje da u ovom predmetu izraz „monaco“, bez obzira na lingvističku pripadnost relevantne javnosti, evocira zemljopisno područje istog naziva.
            54. S druge strane, tužitelj osporava tvrdnju da je relevantna javnost Europske unije te da treba usto razlikovati prosječnog potrošača od stručne javnosti u odnosu na predmetne proizvode i usluge.
            55. Međutim, u pogledu međunarodne registracije u kojoj je designirana cjelokupna Europska zajednica, žalbeno vijeće je opravdano utvrdilo da je relevantnu javnost činila javnost Europske zajednice te je isto u točki 24. pobijane odluke s pravom postavila razliku između proizvoda široke potrošnje i usluga za opću javnost, u pogledu kojih je relevantna javnost prosječni potrošač, i specijaliziranih proizvoda i usluga za stručnu javnost, u pogledu kojih je relevantna javnost stručna javnost. Žalbeno vijeće je pravilno odredilo relevantnu javnost te joj u pogledu predmetnih proizvoda i usluga pripisuje prosječan ili veći stupanj pozornosti.
            56. Slijedom toga, valja odbiti treći dio ovog tužbenog razloga.
            Četvrti dio, koji se odnosi na nepostojanje veze između zemljopisnog mjesta u pitanju i predmetnih proizvoda i usluga, s jedne strane, i postojanje očite pogreške žalbenog vijeća prilikom ocjene zemljopisnoga kriterija, s druge strane
            57. Tužitelj tvrdi da žalbeno vijeće nije utvrdilo da u očima relevantne javnosti postoji veza između Kneževine Monako i proizvodnje magnetnih podloga za snimanje, prijevoza i privremenog primanja na stan. U pogledu područja sporta i razonode, prigovara da su slavne samo utrke Formule 1 i cirkuske predstave čiji su organizatori vlasnici žigova nepovezanih sa žigom o kojemu je riječ.
            58. Zbog razloga koje je žalbeno vijeće s pravom navelo i na koje je uputilo u točki 20. ove presude valja smatrati da je, suprotno tužiteljevim navodima, navedeno vijeće za svaki predmetni proizvod i uslugu utvrdilo dovoljnu izravnu i konkretnu vezu između njih i žiga o kojemu je riječ kako bi se moglo smatrati da se izraz „monaco“ u trgovini može koristiti kao podatak o podrijetlu, zemljopisnom odredištu proizvoda ili mjestu pružanja usluga te da je navedeni žig, u pogledu predmetnih proizvoda i usluga, opisnoga karaktera.
            59. U pogledu navodnog postojanja očite pogreške kod ocjene zemljopisnoga karaktera, nikako nije moguće prihvatiti tužiteljev argument prema kojem bi trebalo razlikovati naziv cijele države („Kneževina Monako“) od skraćenog naziva („Monako“). Naime, takvo razlikovanje ne priječi utvrđivanje veze između predmetnih proizvoda i usluga i teritorija o kojemu je riječ. U pogledu tužiteljeve argumentacije prema kojoj je OHIM prihvatio verbalne žigove istovjetne žigu o kojem je riječ postoje dvije prepreke. Najprije, imajući u vidu načelo jednakog postupanja i pravo na dobru upravu, iako OHIM mora uzeti u obzir već donesene odluke i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način, primjena tih načela treba biti u skladu s načelom zakonitosti (vidjeti presudu od 17. srpnja 2014., Reber Holding/OHIM, C‑141/13 P, EU:C:2014:2089, t. 45. i navedenu sudsku praksu). U ovom je slučaju žalbeno vijeće ispravno smatralo, kao što to proizlazi iz prethodnih točaka 47. do 58., da za prijavljeni žig postoji razlog za odbijanje sukladno članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, tako da tužitelj s ciljem pobijanja tog zaključka ne može učinkovito navoditi prethodne OHIM‑ove odluke. Nadalje, OHIM je odlučio u korist tužitelja u pogledu brojnih drugih proizvoda i usluga koji su navedeni u točki 23. ove presude i ubuduće zaštićeni žigom o kojem je riječ.
            60. Stoga valja odbiti četvrti dio ovog tužbenog razloga kao i tužbeni razlog u cijelosti.
            Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009
            61. Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće u pogledu pojma razlikovnoga karaktera žiga učinilo, s jedne strane, pogrešku koja se tiče prava i, s druge strane, očitu pogrešku u ocjeni. Valja ispitati svaku od tih točaka koje su u tužbi navedene u okviru dva različita tužbena razloga, no za koje Opći sud smatra da su povezani s obzirom na to da se temelje na tumačenju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
            Navodna pogreška koja se tiče prava
            62. Tužitelj smatra da žalbeno vijeće, time što je navelo da postoji preklapanje područja primjene apsolutnih razloga za odbijanje utvrđenih, s jedne strane, člankom 7. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 i, s druge strane, člankom 7. stavkom 1. točkom (c) navedene uredbe, nije poštovalo ni prethodnu OHIM‑ovu praksu odlučivanja ni sudsku praksu.
            63. U tom je smislu potrebno najprije podsjetiti da, u skladu sa sudskom praksom prethodno navedenom u točki 59., OHIM‑ova praksa odlučivanja ne može nikako utjecati na zakonitost pobijane odluke.
            64. Nadalje, potrebno je uputiti na to da žalbeno vijeće, suprotno tužiteljevim navodima u tužbi, uopće nije skupno analiziralo dva apsolutna razloga za odbijanje iz članka 7. Uredbe br. 207/2009, već je, na prvom mjestu, opravdano privilegiralo analizu temeljenu na članku 7. stavku 1. točki (c) navedene uredbe zato što izraz „monaco“ podsjeća na teritorij istog naziva i zato što je bilo potrebno najprije ispitati jesu li predmetni proizvodi i usluge u dovoljno izravnoj i konkretnoj vezi s teritorijalnim nazivom Kneževine Monako (točke 21. do 31. pobijane odluke). Žalbeno vijeće je tek u nastavku (u pobijanoj odluci odlomak započinje izrazom „usto“) navelo da se primjeni drugi apsolutni razlog odbijanja koji se temelji na članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 (točke 32. do 33. pobijane odluke) i zatim zaključilo da se područja primjene tih apsolutnih razloga za odbijanje preklapaju (točka 34. pobijane odluke), a što je u skladu s ustaljenom sudskom praksom (vidjeti u tom smislu presude od 10. lipnja 2008, Novartis/OHIM (BLUE SOFT), T‑330/06, EU:T:2008:185, t. 30. i od 7. listopada 2010., Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch/OHIM (diegesellschafter.de), T‑47/09, EU:T:2010:428, t.24.).
            65. Prema tome, tužitelj pogrešno tvrdi da je žalbeno vijeće učinilo pogrešku koja se tiče prava primjenjujući gore navedene odredbe.
            Navodna očita pogreška u ocjeni
            66. Kao što je prethodno navedeno u točki 27., ovaj se prigovor ponajprije odnosi na tužbeni razlog koji se temelji na članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009. Ipak, tužitelj također tvrdi da je žalbeno vijeće napravilo očitu pogrešku u ocjeni time što je smatralo da žig o kojem je riječ nema razlikovni karakter, između ostalog, zato što upućuje na pojmove opće prepoznatljivosti i luksuza i, preciznije, „određenu ideju o luksuzu“ (točka 77. tužbe).
            67. Potrebno je ovdje naglasiti da je verbalni žig, koji je deskriptivan u pogledu karakteristika proizvoda i usluga u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, zbog te činjenice nužno lišen razlikovnoga karaktera glede tih proizvoda ili usluga, u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) iste uredbe (vidjeti presude od 11. veljače 2010., Deutsche BKK/OHIM (Deutsche BKK), T‑289/08, EU:T:2010:36, t. 53. i od 29. ožujka 2012., Kaltenbach & Voigt/OHIM (3D eXam), T‑242/11, EU:T:2012:179, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
            68. No, kao što je prethodno navedeno u točkama 47. do 60., žalbeno vijeće nije učinilo pogrešku koja se tiče prava kada je utvrdilo da žig o kojem je riječ opisuje predmetne proizvode i usluge. U skladu s time, on ne može imati razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 ni, kao što je prethodno navedeno u točki 44., u smislu članka 7. stavka 2. točke (c) potonje uredbe.
            69. Uostalom, žalbeno vijeće je, kao što je u biti prethodno navedeno u točki 64., također navelo da je relevantni potrošač percipirao žig o kojem je riječ u bitnome više kao informaciju nego kao podatak o trgovačkom podrijetlu dotičnih proizvoda i usluga (točka 33. pobijane odluke). Opći sud treba provesti tu analizu te potom utvrditi da žig o kojemu je riječ, glede potonjih, nema razlikovni karakter.
            70. Tvrdnju da je žalbeno vijeće postupalo protivno načelima jednakog postupanja, dobre uprave i pravne sigurnosti treba odbiti kao neutemeljenu s obzirom na to da ju nije moguće poduprijeti nijednim dokazom iz spisa. Posebno, razdvajanje proizvoda od proizvoda i usluge od usluge koje je proveo OHIM kako bi ispitao vezu između njih i žiga o kojemu je riječ dokazuje detaljno i revno ispitivanje, kojim je poštivano načelo dobre uprave i pravne sigurnosti. U vezi s načelom jednakog postupanja, potrebno je naglasiti da ne znači da je ono povrijeđeno samo zbog činjenice da su određeni proizvodi i usluge zaštićeni žigom o kojemu je riječ, a drugi nisu, te da ta činjenica predstavlja samo ilustraciju toga da kršenje navedenog načela različitim postupanjem pretpostavlja da su situacije usporedive u pogledu svih elemenata koji ih karakteriziraju. To nije slučaj u ovom predmetu.
            71. Stoga treba odbiti ovaj tužbeni razlog i tužbu u cijelosti.
            Troškovi
            72. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, svakoj stranci koja izgubi spor nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev.
            73. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti da snosi troškove, u skladu sa zahtjevom OHIM‑a.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (osmo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Marquesu de l’État de Monaco (MEM) nalaže se snošenje troškova.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) 09. srpnja 2008.#Paul Reber GmbH & Co. KG protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-304/06.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2. listopada 2003. # Siderúrgica Aristrain Madrid SL protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba. # Predmet C-196/99 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. lipnja 2015.#Europska komisija protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.#Povreda obveze države članice – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 98. stavak 2. – Točka 10. Priloga III. – Primjena snižene stope PDV‑a kod nabave, izgradnje, obnavljanja i adaptacija stanova u okviru socijalne politike – Točka 10.a Priloga III. – Snižena stopa PDV‑a koja se primjenjuje na obnavljanje i popravljanja privatnih stanova, osim materijala koji čine značajni dio vrijednosti isporučene usluge – Nacionalno zakonodavstvo prema kojemu se primjenjuje snižena stopa PDV‑a na usluge ugradnje i isporuke ,materijala koji omogućuju uštedu energije’.#Predmet C-161/14.


Presuda Suda od 22. studenog 1978. # Somafer SA protiv Saar-Ferngas AG. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Saarbrücken - Njemačka. # Predmet 33/78.