title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. listopada 2015.#Thomas Cook Belgium NV protiv Thurner Hotel GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Handelsgericht Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Uredba (EZ) br. 1896/2006 – Postupak za europski platni nalog – Nepravodoban prigovor – Članak 20. stavak 2. – Zahtjev za preispitivanje europskog platnog naloga – Prigovor nenadležnosti suda porijekla – Europski platni nalog koji je krivo izdan s obzirom na uvjete propisane uredbom – Nepostojanje ,očiglednosti' – Pojam ‚izvanredne okolnosti'.#Predmet C-245/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      22. listopada 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Uredba (EZ) br. 1896/2006 — Postupak za europski platni nalog — Nepravodoban prigovor — Članak 20. stavak 2. — Zahtjev za preispitivanje europskog platnog naloga — Prigovor nenadležnosti suda porijekla — Europski platni nalog koji je krivo izdan s obzirom na uvjete propisane uredbom — Nepostojanje ,očiglednosti' — Pojam ‚izvanredne okolnosti’“
      U predmetu C‑245/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija), odlukom od 8. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 21. svibnja 2014., u postupku

         Thomas Cook Belgium NV

      protiv

         Thurner Hotel GmbH,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Thurner Hotel GmbH, C. Linser i P. Linser, Rechtsanwälte,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i E. Pedrosa, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 20. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog (SL L 399, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 94.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 936/2012 od 4. listopada 2012. (SL L 283, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 266.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1896/2006).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Thomas Cook Belgium NV (u daljnjem tekstu: Thomas Cook), sa sjedištem u Belgiji, i društva Thurner Hotel GmbH (u daljnjem tekstu: Thurner Hotel), sa sjedištem u Austriji, o postupku za europski platni nalog.

         Pravni okvir

         Uredba br. 1896/2006

               3

               Uvodna izjava 9. Uredbe br. 1896/2006 glasi:
               „Svrha ove Uredbe je pojednostavnjivanje, ubrzavanje i smanjenje troškova parničenja u prekograničnim slučajevima koji se odnose na nesporne novčane tražbine uvodeći postupak europskog platnog naloga [...]“

               4

               U uvodnoj izjavi 16. te uredbe propisano je:
               „Na temelju informacija koje su navedene u obrascu zahtjeva, sud bi zahtjev trebao ispitati, uključujući pitanje nadležnosti i opis dokaza. To bi sudu omogućilo da prima facie ispita osnovanost tražbine i, među ostalim, isključi očigledno neosnovane tražbine ili neprihvatljive zahtjeve. Ispitivanje ne bi trebao provoditi sudac.“

               5

               U uvodnoj izjavi 25. navedene uredbe određeno je:
               „Nakon isteka vremenskog roka za podnošenje prigovora, u određenim izvanrednim slučajevima tuženik bi trebao imati pravo zahtijevati preispitivanje europskog platnog naloga. U izvanrednim slučajevima preispitivanje ne bi trebalo značiti da je tuženiku dana druga prilika za osporavanje tražbine. Tijekom postupka preispitivanja, osnovanost tražbine ne bi trebalo procjenjivati izvan osnova koje proizlaze iz izvanrednih okolnosti na koje se poziva tuženik. Druge bi izvanredne okolnosti mogle uključivati slučajeve u kojima se europski platni nalog temelji na lažnim informacijama koje su navedene u obrascu zahtjeva.“

               6

               U skladu s uvodnom izjavom 29. te uredbe njezin je cilj „uspostava ujednačeno brzog i učinkovitog mehanizma za naplatu nespornih novčanih tražbina u cijeloj Europskoj uniji“.

               7

               U članku 1. stavku 1. Uredbe br. 1896/2006 propisano je:
               „Svrha ove Uredbe je:

                        (a)

                        pojednostavnjivanje, ubrzavanje i smanjenje troškova parničenja u prekograničnim slučajevima koji se odnose na nesporne novčane tražbine uspostavljanjem postupka europskog platnog naloga;

                  [...]“

               8

               Prema članku 5. te uredbe „sud porijekla“ znači „sud koji izdaje europski platni nalog“.

               9

               U stavku 1. članka 6. spomenute uredbe, naslovljenog „Nadležnost“, predviđeno je sljedeće:
               „Za potrebe primjene ove Uredbe nadležnost se određuje u skladu s važećim pravilima prava Zajednice, posebno u skladu s Uredbom [Vijeća] (EZ) br. 44/2001 [od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)].“

               10

               U članku 7. stavku 2. te uredbe propisano je:
               „U zahtjevu [za europski platni nalog] […] navode [se]:

                        (a)

                        imena i adrese stranaka i, prema potrebi, njihovih zastupnika, te suda pred kojim je zahtjev podnesen;

                  [...]

                        (e)

                        opis dokaza koji potkrepljuju tražbinu;

                        (f)

                        temelj za nadležnost;

                  [...]“

               11

               Članak 8. Uredbe br. 1896/2006, naslovljen „Ispitivanje zahtjeva“, glasi:
               „Sud kojem je podnesen zahtjev za europski platni nalog ispituje čim prije i na temelju obrasca zahtjeva jesu li zadovoljeni uvjeti iz članaka [6. i 7.] te je li tražbina osnovana. Ovo ispitivanje može se provesti u obliku automatiziranog postupka.“

               12

               U članku 12. Uredbe br. 1896/2006 stavci 1., 3., 4. i 5. glase kako slijedi:
               „1.   Ako su ispunjeni zahtjevi iz članka 8., sud izdaje, čim prije a obično unutar 30 dana od podnošenja zahtjeva, europski platni nalog na standardnom obrascu E koji je utvrđen u Prilogu V.
               [...]
               3.   U europskom platnom nalogu tuženika se poučava o mogućnosti da:

                        (a)

                        tužitelju plati iznos koji je naveden u nalogu;

                  ili

                        (b)

                        ospori nalog tako što na sudu porijekla uloži prigovor, koji mora biti poslan unutar 30 dana od dostave naloga tuženiku.

                  4.   U europskom platnom nalogu tuženik se obavješćuje da:

                        (a)

                        je nalog izdan isključivo na temelju podataka koje je pružio tužitelj i koje sud nije potvrdio;

                        (b)

                        je nalog postao izvršiv, osim ako se pred sudom ne uloži prigovor u skladu s člankom 16.;

                  [...]
               5.   Sud osigurava dostavu naloga tuženiku u skladu s nacionalnim pravom i na način koji ispunjava minimalne standarde iz članaka 13., 14. i 15.“

               13

               U članku 16. te uredbe stavci 1. do 3. glase kako slijedi:
               „1.   Tuženik može uložiti prigovor na europski platni nalog pred sudom porijekla [...].
               2.   Prigovor se šalje unutar 30 dana od dostave naloga tuženiku.
               3.   Tuženik u prigovoru navodi da osporava tražbinu, ali nije obvezan navesti razloge za to.“

               14

               U članku 20. stavku 2. navedene uredbe, naslovljenom „Preispitivanje u izvanrednim slučajevima“, predviđeno je:
               „Nakon isteka roka iz članka 16. stavka 2., tuženik također ima pravo zahtijevati provjeru europskog platnog naloga pred nadležnim sudom u ishodišnoj državi članici gdje je platni nalog očigledno krivo izdan, uzimajući u obzir zahtjeve koje propisuje ova Uredba, ili zbog izvanrednih okolnosti.“

         Uredba br. 44/2001

               15

               U članku 5. Uredbe br. 44/2001 predviđeno je:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima koje se odnose na ugovore, pred sudom u mjestu u kojemu treba biti izvršena obveza;

                                 (b)

                                 u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je:

                                          —

                                          [...]

                                          —

                                          u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojemu su, u skladu s ugovorom, usluge pružene ili su trebale biti pružene;

                  [...]“

               16

               Članak 23. te uredbe glasi kako slijedi:
               1.   Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, sporazume da će sud ili sudovi države članice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, nadležan će biti taj sud ili ti sudovi. Takva nadležnost je isključiva, osim ako su stranke postigle drugačiji sporazum [...].
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Dana 3. rujna 2009. putnička agencija Thomas Cook sklopila je s društvom Thurner Hotel ugovor o pružanju hotelskih usluga.

               18

               Thurner Hotel je od Bezirksgerichta für Handelssachen Wien (Okružni trgovački sud u Beču) zatražio izdavanje europskog platnog naloga protiv društva Thomas Cook na iznos od 15.232,28 eura na ime usluga koje je prvoimenovano društvo pružilo u okviru spomenutog ugovora. Thurner Hotel je istaknuo da je sud kojem se obratio nadležan prema mjestu izvršenja tih usluga.

               19

               Europski platni nalog dostavljen je društvu Thomas Cook 26. lipnja 2013. sukladno odredbama Uredbe br. 1896/2006.

               20

               Potonje je društvo uložilo prigovor 25. rujna 2013., to jest nakon isteka tridesetodnevnog roka za njegovo podnošenje predviđenog u članku 16. stavku 2. Uredbe br. 1896/2006, pritom zahtijevajući od Bezirksgerichta für Handelssachen Wien (Okružni trgovački sud u Beču) da sukladno članku 20. stavku 2. te uredbe preispita europski platni nalog.

               21

               U tu je svrhu društvo Thomas Cook navelo da mu Thurner Hotel nije dostavio odgovarajuće račune, barem ne pravodobno, i da se sporna tražbina temelji na neistinitim navodima. Usto je istaknulo prigovor nenadležnosti austrijskih sudova, pozivajući se na to da u općim odredbama spornog ugovora postoji sporazum o nadležnosti u korist belgijskih sudova. Pozivajući se na odredbu članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006, društvo Thomas Cook istaknulo je da je nenadležnost suda porijekla razlog za preispitivanje u smislu te odredbe.

               22

               Rješenjem od 28. listopada 2013. Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Okružni trgovački sud u Beču) odbio je taj zahtjev smatrajući da mogućnost preispitivanja iz članka 20. stavka 2. te uredbe treba usko tumačiti. Prema mišljenju tog suda, izdavanje europskog platnog naloga od strane nenadležnog suda nije okolnost koja dopušta dužniku da zatraži preispitivanje tog naloga na temelju navedene odredbe.

               23

               Društvo Thomas Cook žalilo se na to rješenje sudu koji je uputio zahtjev, ističući da je u sporu pred prvostupanjskim sudom počinjena pogreška u pravnoj ocjeni i da bi mu članak 20. stavak 2. Uredbe br. 1896/2006 trebao omogućiti da zatraži preispitivanje europskog platnog naloga.

               24

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, austrijska pravna doktrina priklonjena je uskom tumačenju članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006, iako je ona podijeljena oko pitanja predstavlja li izdavanje europskog platnog naloga od strane nenadležnog suda valjani razlog za preispitivanje u smislu te odredbe. Sud koji je uputio zahtjev usto ističe da „izvanredne okolnosti“ koje spomenuta odredba predviđa, a čije je postojanje uvjet za preispitivanje europskog platnog naloga, nisu definirane u navedenoj uredbi.

               25

               U tim je okolnostima Handelsgericht Wien odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li Uredbu br. 1896/2006 tumačiti na način da tuženik može podnijeti zahtjev za sudsko preispitivanje europskog platnog naloga na temelju članka 20. stavka 2. [te uredbe] i kada mu je platni nalog, doduše, uredno dostavljen, ali ga je zbog podataka o nadležnosti u obrascu donio nenadležan sud?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: postoje li izvanredne okolnosti u smislu članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006, u skladu s uvodnom izjavom 25. [izmijenjenog Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o uvođenju postupka za europski platni nalog, koji je Komisija podnijela u skladu s člankom 250. stavkom 2. Ugovora o EZ‑u (COM(2006) 57 final)], kada je europski platni nalog donesen na temelju podataka u obrascu koji se naknadno mogu pokazati netočnima, osobito ako o tome ovisi nadležnost suda?“

         Prethodna pitanja

               26

               Svojim dvama pitanjima, koja valja sagledati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 20. stavak 2. Uredbe br. 1896/2006 tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku protivi tomu da tuženik kojemu je europski platni nalog dostavljen u skladu s tom uredbom utemelji svoj zahtjev za preispitivanje tog naloga na tvrdnji da se sud porijekla pogrešno proglasio nadležnim oslanjajući se na navodno lažne informacije koje je tužitelj naveo u obrascu zahtjeva za taj platni nalog.

               27

               Najprije treba istaknuti da iz članka 12. stavka 3. Uredbe br. 1896/2006 proizlazi da je tuženik, u trenutku izdavanja europskog platnog naloga, upoznat s mogućnošću da ili plati tužitelju iznos naveden u tom nalogu ili da sukladno članku 16. navedene uredbe sudu porijekla podnese prigovor u roku od 30 dana od dostave spomenutog platnog naloga.

               28

               Kao što je sud ocijenio u točki 30. presude Goldbet Sportwetten (C‑144/12, EU:C:2013:393), tuženiku je otvorena mogućnost podnošenja prigovora kako bi se kompenzirala činjenica da sustav uspostavljen Uredbom br. 1896/2006 ne predviđa njegovo sudjelovanje u postupku za europski platni nalog te mu se na taj način omogućava da nakon njegova izdavanja osporava tražbinu.

               29

               Kada je riječ o mogućnosti preispitivanja europskog platnog naloga nakon isteka roka za podnošenje prigovora, ona postoji samo u „izvanrednim slučajevima“, na što upućuje sam naslov članka 20. spomenute uredbe.

               30

               U tom smislu, iz teksta članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006 proizlazi da je preispitivanje europskog platnog naloga u slučaju nepoštovanja roka za podnošenje prigovora moguće kada je očigledno da je platni nalog krivo izdan, uzimajući u obzir zahtjeve propisane u Uredbi br. 1896/2006, ili zbog drugih izvanrednih okolnosti.

               31

               S obzirom na namjeru Unijina zakonodavca da postupak preispitivanja ograniči na izvanredne slučajeve, spomenutu odredbu treba usko tumačiti (vidjeti analogijom presudu Komisija/Vijeće,C‑111/10, EU:C:2013:785, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Kao prvo, valja utvrditi je li u okolnostima poput onih u glavnom postupku „očigledno“ da je taj nalog krivo izdan, uzimajući u obzir zahtjeve propisane u Uredbi br. 1896/2006.

               33

               U skladu s člankom 7. stavkom 2. te uredbe u zahtjevu za europski platni nalog navode se, među ostalim, sud kojemu se podnosi zahtjev za platni nalog i temelj za nadležnost tog suda.

               34

               Na temelju članka 8. spomenute uredbe navedeni sud ispituje, čim prije i na temelju obrasca zahtjeva za europski platni nalog (u daljnjem tekstu: obrazac zahtjeva), jesu li zadovoljeni uvjeti koji su, među ostalim, navedeni u članku 6. te uredbe, prema kojem se nadležnost određuje u skladu s važećim pravilima prava Unije, posebno u skladu s Uredbom br. 44/2001, te je li tražbina osnovana. Ako su ispunjeni zahtjevi iz članka 8. Uredbe br. 1896/2006, sud u skladu s člankom 12. stavkom 1. navedene uredbe izdaje u najkraćem roku, a obično unutar 30 dana od dana podnošenja zahtjeva, europski platni nalog na standardnom obrascu E koji je utvrđen u Prilogu V. toj uredbi.

               35

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je u predmetnom slučaju društvo Thomas Cook istaknulo prigovor nenadležnosti suda porijekla navodeći da su opće odredbe spornog ugovora koji je sklopilo s društvom Thurner Hotel sadržavale sporazum o nadležnosti u korist belgijskih sudova.

               36

               U tom smislu treba istaknuti da je u članku 23. Uredbe br. 44/2001 propisano da će u slučaju sporazuma stranaka, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, o nadležnosti suda ili sudova države članice za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom nadležan biti taj sud ili ti sudovi, pri čemu je takva nadležnost isključiva, osim ako se stranke drukčije ne dogovore.

               37

               Međutim, pod pretpostavkom da se taj članak primjenjuje u okolnostima poput onih u glavnom postupku, valja naglasiti da sud kojemu je zahtjev podnesen treba, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. Uredbe br. 1896/2006, taj zahtjev ispitati, uključujući pitanje nadležnosti i opis dokaza, na temelju informacija navedenih u obrascu zahtjeva. Naime, u skladu s člankom 8. te uredbe spomenuti sud ispituje čim prije i na temelju obrasca zahtjeva jesu li zadovoljeni uvjeti koji su, među ostalim, navedeni u člancima 6. i 7. te je li tražbina osnovana.

               38

               S druge strane, u članku 12. stavku 4. točki (a) Uredbe br. 1896/2006 određeno je da se u europskom platnom nalogu tuženik, među ostalim, obavješćuje da je nalog izdan isključivo na temelju podataka koje je pružio tužitelj i koje sud nije potvrdio, dok se u članku 12. stavku 4. točki (b) pojašnjava da je nalog postao izvršiv, osim ako se pred sudom ne uloži prigovor u skladu s člankom 16. To je jasno vidljivo i u europskom platnom nalogu koji se tuženiku dostavlja na standardnom obrascu E utvrđenom u Prilogu V. Uredbi br. 1896/2006.

               39

               Prema tome, kada u okolnostima poput onih u glavnom postupku tuženik namjerava istaknuti prigovor nenadležnosti suda porijekla zbog navodno lažnih informacija koje je tužitelj naveo u obrascu zahtjeva, on mora postupiti u roku za podnošenje prigovora iz članka 16. Uredbe br. 1896/2006.

               40

               Valja u tom smislu podsjetiti da je takva mogućnost za tuženika olakšana time što on nije obvezan navoditi razloge zbog kojih podnosi prigovor te se može ograničiti na osporavanje tražbine u skladu s člankom 16. stavkom 3. spomenute uredbe.

               41

               Budući da je cilj postupka ustanovljenog Uredbom br. 1896/2006 uskladiti potrebu za brzim i učinkovitim sudskim postupkom s potrebom poštovanja prava na obranu, tuženik svoja prava može ostvarivati u zadanim rokovima te se, shodno tomu, izvršenju europskog platnog naloga može usprotiviti isključivo ograničenim pravnim sredstvima.

               42

               S druge strane treba primijetiti, kako je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, da bi provjera nadležnosti od strane suda porijekla u okviru postupka za europski platni nalog mogla otvoriti složena pravna pitanja, kao što je pitanje valjanosti sporazuma o nadležnosti, za čiju bi ocjenu bilo potrebno detaljnije ispitivanje od onoga koje se provodi u okviru članka 8. Uredbe br. 1896/2006.

               43

               Iz navedenoga slijedi da se u specifičnim okolnostima glavnog postupka ne može smatrati očiglednim da je europski platni nalog protiv tuženika krivo izdan, uzimajući u obzir zahtjeve propisane u Uredbi br. 1896/2006.

               44

               Kao drugo, valja utvrditi treba li u situaciji poput one u glavnom postupku smatrati da je zbog drugih „izvanrednih okolnosti“ u smislu članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006. „očigledno“ da je taj nalog krivo izdan.

               45

               U tom smislu treba istaknuti da iz uvodne izjave 25. te uredbe, koja je istovjetna uvodnoj izjavi 25. izmijenjenog Prijedloga uredbe COM(2006) 57 final, a na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da bi „druge izvanredne okolnosti“ mogle, među ostalim, uključivati slučajeve u kojima se europski platni nalog temelji na lažnim informacijama koje su navedene u obrascu zahtjeva.

               46

               U ovom slučaju, međutim, kako je to navedeno u točki 32. ove presude, tuženik u glavnom postupku je u potporu svojem zahtjevu za preispitivanje naloga istaknuo nenadležnost suda porijekla tvrdeći da su se dvije stranke ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku sporazumjele o nadležnosti u korist belgijskih sudova.

               47

               U tim okolnostima, čim mu je dostavljen europski platni nalog u skladu s Uredbom br. 1896/2006 tuženik je mogao, s obzirom na to da mora znati za postojanje takvog sporazuma o nadležnosti, ocijeniti navodnu neistinitost informacija koje je tužitelj naveo u obrascu zahtjeva, a koje se u predmetnom slučaju tiču nadležnosti suda porijekla. Tuženik je, prema tome, imao mogućnost upozoriti na nenadležnost u okviru prigovora iz članka 16. Uredbe br. 1896/2006.

               48

               Kako je navedeno u uvodnoj izjavi 25. te uredbe, mogućnost preispitivanja naloga koja je predviđena u članku 20. Uredbe br. 1896/2006 ne bi trebala značiti da je tuženiku dana druga prilika za osporavanje tražbine.

               49

               Iz navedenoga proizlazi da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku ne može smatrati da je platni nalog krivo izdan zbog „izvanrednih okolnosti“ u smislu članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006.

               50

               Svrha navedene uredbe potvrđuje takvo tumačenje te odredbe. Naime, iz uvodne izjave 9. te iz članka 1. stavka 1. točke (a) te uredbe proizlazi da je njezina svrha pojednostavnjivanje, ubrzavanje i smanjenje troškova parničenja u prekograničnim slučajevima koji se odnose na nesporne novčane tražbine uvođenjem postupka europskog platnog naloga. U uvodnoj izjavi 29. Uredbe br. 1896/2006 dodaje se da je njezin cilj uspostava ujednačeno brzog i učinkovitog mehanizma za naplatu spomenutih tražbina.

               51

               Taj bi cilj, međutim, bio doveden u pitanje kada bi se članak 20. stavak 2. Uredbe br. 1896/2006 tumačio na način da tuženik u okolnostima poput onih u glavnom postupku može zatražiti preispitivanje europskog platnog naloga.

               52

               Slijedom navedenoga, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 20. stavak 2. Uredbe br. 1896/2006 treba tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku protivi tomu da tuženik kojemu je europski platni nalog dostavljen u skladu s tom uredbom utemelji svoj zahtjev za preispitivanje tog naloga na tvrdnji da se sud porijekla pogrešno proglasio nadležnim oslanjajući se na navodno lažne informacije koje je tužitelj naveo u obrascu zahtjeva za taj platni nalog.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 20. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 936/2012 od 4. listopada 2012., treba tumačiti na način da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku protivi tomu da tuženik kojemu je europski platni nalog dostavljen u skladu s tom uredbom utemelji svoj zahtjev za preispitivanje tog naloga na tvrdnji da se sud porijekla pogrešno proglasio nadležnim oslanjajući se na navodno lažne informacije koje je tužitelj naveo u obrascu zahtjeva za taj platni nalog.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. prosinca 2013.#Actavis Group PTC EHF i Actavis UK Ltd protiv Sanofi.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).#Lijekovi za humanu primjenu – Svjedodžba o dodatnoj zaštiti – Uredba (EZ) br. 469/2009 – Članak 3. – Uvjeti za dobivanje te svjedodžbe – Uzastopna stavljanja u promet dvaju lijekova koji djelomično ili u potpunosti sadrže isti aktivni sastojak – Mješavina aktivnih sastojaka od kojih se jedan već nalazi u prometu u obliku lijeka s jedinim aktivnim sastojkom – Mogućnost dobivanja više svjedodžbi na osnovi istog patenta i dvaju odobrenja za stavljanje u promet.#Predmet C-443/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Lijekovi za humanu primjenu — Svjedodžba o dodatnoj zaštiti — Uredba (EZ) br. 469/2009 — Članak 3. — Uvjeti za dobivanje te svjedodžbe — Uzastopna stavljanja u promet dvaju lijekova koji djelomično ili u potpunosti sadržavaju isti aktivni sastojak — Mješavina aktivnih sastojaka od kojih se jedan već nalazi u prometu u obliku lijeka s jedinim aktivnim sastojkom — Mogućnost dobivanja više svjedodžbi na osnovi istog patenta i dvaju odobrenja za stavljanje u promet“
      U predmetu C‑443/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 21. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2012., u postupku

         Actavis Group PTC EHF,

         Actavis UK Ltd

      protiv

         Sanofija,

      uz sudjelovanje:

         Sanofi Pharma Bristol‑Myers Squibb SNC,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Actavis Group PTC EHF, R. Meade, QC, I. Jamal, barrister, kao i C. Balleny, solicitor,

               —

               za Sanofi i Sanofi Pharma Bristol‑Myers Squibb SNC, D. Alexander, QC, kao i S. Moore i S. Rich, solicitors,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. May, barrister,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i S. Menez, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. W. Bulst i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove (SL L 152, str. 1.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Actavis Group PTC EHF i Actavis UK Ltd (zajedno u daljnjem tekstu: Actavis) te Sanofi i Sanofi Pharma Bristol‑Myers Squibb SNC (zajedno u daljnjem tekstu: Sanofi) o valjanosti svjedodžbe o dodatnoj zaštiti (u daljnjem tekstu: SDZ) koju je Sanofi dobio za lijek CoAprovel.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4. i 5. kao i 9. i 10. Uredbe br. 469/2009 glase:

                        „(4)

                        Trenutačno, razdoblje između podnošenja prijave patenta za novi lijek i odobrenja za stavljanje lijeka u promet [u daljnjem tekstu: OSP] dovodi do toga da razdoblje učinkovite zaštite na temelju patenta nije dovoljno kako bi se osiguralo pokriće ulaganja u istraživanje.

                        (5)

                        Ova situacija dovodi do nedostatka zaštite, čime se farmaceutska istraživanja stavljaju u nepovoljan položaj.

                  […]

                        (9)

                        Trajanje zaštite koju osigurava svjedodžba treba biti takvo da pruži odgovarajuću učinkovitu zaštitu. U tu bi svrhu nositelju patenta i svjedodžbe trebalo biti omogućeno ukupno najviše 15 godina ekskluzivnog prava od trenutka kada je za dotični lijek prvi put dobiveno [OSP] u Zajednici.

                        (10)

                        Ipak bi trebalo voditi računa o svim relevantnim interesima, uključujući one koji se odnose na javno zdravlje, u tako složenom i osjetljivom području kao što je farmaceutski sektor. U tu svrhu svjedodžba se ne može dodijeliti za razdoblje dulje od pet godina. Nadalje, dodijeljena zaštita treba se strogo ograničiti na proizvod za koji je dobiveno odobrenje za stavljanje u promet kao lijeka.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. ove uredbe, naslovljen „Definicije”, propisuje:
               „Za potrebe ove Uredbe, primjenjuju se sljedeće definicije:

                        a)

                        „lijek” znači svaka tvar ili mješavina tvari namijenjenu liječenju ili sprečavanju bolesti kod ljudi […];

                        b)

                        „proizvod” znači aktivni sastojak ili mješavina aktivnih sastojaka lijeka;

                        c)

                        „temeljni patent” znači patent koji štiti proizvod kao takav, postupak dobivanja proizvoda ili primjenu proizvoda i kojeg je njegov nositelj odredio u postupku za dobivanje svjedodžbe;

                        d)

                        „svjedodžba” znači [SDZ];

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 3. navedene Uredbe, naslovljen „Uvjeti za dobivanje svjedodžbe”, određuje:
               „Svjedodžba se dodjeljuje u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev iz članka 7. i na dan podnošenja zahtjeva ako:

                        a)

                        je proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi;

                        b)

                        je izdano valjano [OSP] kao lijeka u skladu s Direktivom 2001/83/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.) […];

                        c)

                        proizvod još nije bio predmet svjedodžbe;

                        d)

                        je odobrenje iz točke (b) prvo [OSP] proizvoda kao lijeka.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Prema članku 4. iste uredbe, naslovljenom „Predmet zaštite”:
               „Unutar ograničenja zaštite koju daje temeljni patent, zaštita dobivena svjedodžbom odnosi se samo na proizvod obuhvaćen [OSP‑om] odgovarajućeg lijeka, kao i za bilo koju primjenu proizvoda kao lijeka koja je odobrena prije isteka svjedodžbe.”

               7

               Članak 5. Uredbe br. 469/2009 o „[u]činci[ma] svjedodžbe” propisuje:
               „U skladu s odredbama članka 4., svjedodžba daje ista prava kao i temeljni patent i podliježe istim ograničenjima i istim obvezama.”

               8

               Članak 13. ove uredbe, naslovljen „Trajanje svjedodžbe”, među ostalim propisuje da „[s]vjedodžba stupa na snagu po isteku zakonskog roka trajanja temeljnog patenta za razdoblje koje je jednako razdoblju proteklom od datuma podnošenja prijave temeljnog patenta do datuma izdavanja prvog [OSP‑a] unutar Zajednice, umanjeno za razdoblje od pet godina”.

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               9

               Članak 60. Zakona Ujedinjene Kraljevine o patentima iz 1977. (UK Patents Act 1977), u vezi sa „[z]načenje[m] kršenja”, glasi kako slijedi:
               „1)   Sukladno odredbama ovog članka, osoba krši patent za izum ako i samo ako u odnosu na izum, dok je patent na snazi, u Ujedinjenoj Kraljevini čini nešto od navedenog bez pristanka vlasnika patenta, odnosno:

                        a)

                        ako je izum proizvod, izrađuje, raspolaže, nudi raspolaganje, koristi ili uvozi proizvod ili ga drži bilo za raspolaganje bilo za što drugo;

                  […]
               2)   Sukladno sljedećim odredbama ovog članka, osoba (koja nije vlasnik patenta) također krši patent za izum ako, dok je patent na snazi i bez pristanka vlasnika, osobi koja nije nositelj dozvole ili druga osoba ovlaštena za korištenje izuma, pribavlja ili nudi da će joj pribaviti bilo kakva sredstva u Ujedinjenoj Kraljevini, u vezi s bitnim elementima izuma, za primjenu izuma, kada zna, ili je to u tim okolnostima razumnoj osobi očito, da su ta sredstva primjerena i namijenjena primjeni izuma u Ujedinjenoj Kraljevini.”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               10

               Sanofi je nositelj europskog patenta EP 0454511 (u daljnjem tekstu: Sanofijev patent). Iz opisa patenta proizlazi da predmet izuma koji pokriva čini ponajprije grupa smjesâ kojoj pripada irbesartan, aktivni sastojak protiv hipertenzije. Izum se također odnosi na farmaceutske mješavine koje sadržavaju više aktivnih sastojaka zajedno, od čega je jedan smjesa prema izumu, a drugi ili više njih mogu biti smjesa beta blokatora, antagonist kalcija, diuretik, nesteroidno protuupalno sredstvo ili sredstvo za smirenje.

               11

               Zahtjevi 1. do 7. ovog temeljnog patenta odnose se na sami irbesartan ili jednu od njegovih soli. Zahtjev 20. navedenog patenta odnosi se na farmaceutsku mješavinu sastavljenu od irbesartana zajedno s diuretikom. Međutim, nijedan konkretan diuretik nije poimence određen u tom zahtjevu temeljnog patenta ni u njegovom opisu.

               12

               Ovaj patent bio je predmetom prijave 20. ožujka 1991. pred Europskim patentnim uredom te je priznat 17. lipnja 1998. Navedeni patent je istekao 20. ožujka 2011.

               13

               Na temelju istog temeljnog patenta i OSP‑a koji su bili priznati 27. kolovoza 1997. za lijek Aprovel koji sadržava irbesartan kao jedini aktivni sastojak i koji se koristi za liječenje esencijalne hipertenzije, Sanofi je 8. veljače 1999. dobio prvi SDZ za ovaj aktivni sastojak. Ta je svjedodžba istekla 14. kolovoza 2012.

               14

               I dalje na osnovi svog temeljnog patenta, ali ovaj put na temelju onog za koji su OSP‑i dodijeljeni 15. listopada 1998. za lijek CoAprovel, koji se sastoji od kombinacije irbesartana i diuretika, u ovom slučaju hidroklorotiazida, koji se koristi u liječenju esencijalne hipertenzije, Sanofi je dobio drugu SDZ za mješavinu irbesatrana i hidroklorotiazida. Dodijeljena je 21. prosinca 1999., a istekla je 14. listopada 2013.

               15

               Iz sažetka Europskoga javnog izvješća o ocjeni (EPAR) Europske agencije za lijekove proizlazi da „[k]ombinacija ovih dv[a]ju [aktivnih sastojaka] ima zbrojni učinak tako što snižava krvni tlak više nego svaki od tih lijekova pojedinačno”. Iz toga slijedi da ljekovita svojstva ove mješavine aktivnih sastojaka odgovaraju zbroju terapeutskih učinaka koji bi inače bili dobiveni odvojenim uzimanjem lijeka Aprovela i hidroklorotiazida. U tom je pogledu u sažetku naznačeno da „[i]spitivanja lijekova […] Aprovel korišten uz hidroklorotiazid u obliku odvojenih tableta korištena su za podržavanje uporabe lijeka CoAprovel”, tako da ta mješavina nije dovela do novih terapeutskih učinaka u odnosu na učinke dobivene odvojenim uzimanjem tih dvaju aktivnih sastojaka.

               16

               Actavis namjerava uvesti na tržište generičke verzije lijeka Aprovel i lijeka CoAprovel. Budući da bi generički lijek koji odgovara lijeku CoAprovel kršio zaštitu koju je mješavini aktivnih sastojaka irbesartan- hidroklorotiazid dao drugi SDZ dodijeljen Sanofiju, Actavis je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio tužbu s ciljem osporavanja valjanosti tog SDZ‑a.

               17

               U prilog svojoj tužbi Actavis prije svega ističe da drugi SDZ dodijeljen Sanofiju za kombinaciju irbesartana i hidroklorotiazida nije valjan, u dijelu u kojem ta kombinacija nije zaštićena temeljnim patentom u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, jer takva mješavina aktivnih sastojaka nije bila izričito određena ili spomenuta u tekstu jednog od zahtjeva tog patenta. U tom pogledu Sanofi drži, suprotno tome, da se takvo određenje ili spominjanje nalazi u zahtjevu 20. Sanofijevog patenta, prema kojem se ovaj patent odnosi na kombinaciju irbesartana i diuretika. A hidroklorotiazid je upravo diuretik.

               18

               Kao drugo, Actavis drži da drugi SDZ nije valjan u pogledu članka 3. točke (c) Uredbe br. 469/2009, s obzirom na to da je „proizvod” u smislu te odredbe već trebao biti predmetom prvog SDZ‑a. Suprotno tome, Sanofi osobito ističe da nema povrede navedene odredbe jer su prvi SDZ i OSP‑i za lijek Aprovel bili dobiveni za jedini aktivni sastojak irbesartan, dok su drugi SDZ i OSP‑i za lijek CoAprovel bili dobiveni za drukčiji proizvod, to jest za kombinaciju irbesartana i hidroklorotiazida.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da ovi argumenti postavljaju pitanja tumačenja, s jedne strane članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009 i s druge strane članka 3. točaka (c) i (d) ove uredbe, koja je Sud razmatrao u presudama od 24. studenoga 2011., Medeva (C‑322/10, Zb., str. I‑12051.), i Georgetown University i dr. (C‑422/10, Zb., str. I‑12157.), kao i u rješenjima od 25. studenoga 2011., Yeda Research and Development Company i Aventis Holdings (C‑518/10, Zb., str. I‑12209.), University of Queensland i CSL (C‑630/10, Zb., str. I‑12231.) i Daiichi Sankyo (C‑6/11, Zb., str. I‑12255.).

               20

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da mu ovi presedani nisu dovoljni da riješi spor u glavnom postupku.

               21

               Naime, s jedne strane, taj sud smatra da, u okviru odgovora koje je Sud dao u navedenim presedanima, a koji se osobito odnose na pitanje prema kojim kriterijima se određuje je li proizvod zaštićen „temeljnim patentom” u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, Sud nije dao jasne kriterije koji su primjenjivi na činjenice poput onih u pitanju u glavnom postupku.

               22

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, ovu analizu potvrđuju razilaženja u odlukama više nacionalnih sudova u vezi s predmetima analognima onom u glavnom postupku. Tako je u odluci od 10. kolovoza 2012. u predmetu Sanofi/Sandoz, Tribunal de grande instance de Paris (Francuska) smatrao, poput Actavisa u predmetu u glavnom postupku, da zahtjev 20. Sanofijevog patenta ne određuje i ne spominje hidroklorotiazid u kombinaciji s irbesartanom. Suprotno tome, Landgericht Düsseldorf (Njemačka) i Rechtbank’s‑Gravenhage (Nizozemska) smatrali su da se takva kombinacija nalazi u zahtjevu 20. Sanofijevog patenta. Prema High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), koji predlaže odgovor na ovo pitanje, odlučujući element treba se sastojati u utvrđivanju predstavlja li aktivni sastojak ili mješavina aktivnih sastojaka u pitanju glavnu inventivnu razinu temeljnog patenta.

               23

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatra da nije riješeno pitanje je li u gore navedenim presudama Medeva te Georgetown University i dr. Sud napravio zaokret u svojoj sudskoj praksi što se tiče tumačenja članka 3. točke (c) Uredbe br. 469/2009. Naime, taj sud smatra da se prema ovim presudama ne može utvrditi smatra li sada Sud da se ta odredba protivi dodjeli više od jednog SDZ‑a po „temeljnom patentu” u smislu članka 1. ove uredbe, neovisno o broju proizvoda koje taj patent pokriva ili nastavlja držati da treba dodijeliti jedan SDZ po „temeljnom patentu” i po „proizvodu”, kao u svojim presudama od 23. siječnja 1997., Biogen (C‑181/95, Zb., str. I‑357.) i od 3. rujna 2009., AHP Manufacturing (C‑482/07, Zb., str. I‑7295.).

               24

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev otkriva da, dok je Nizozemski patentni ured usvojio tumačenje iz gore navedenih presuda Medeva kao i Georgetown University i dr., prema kojem je zabranjena dodjela više od jednog SDZ‑a po patentu, neovisno o broju proizvoda koje on pokriva, Patentni ured Ujedinjene Kraljevine je, u predmetu u glavnom postupku, smatrao da je moguće dodijeliti Sanofiju dva SDZ‑a na temelju jednog „temeljnog patenta” u smislu navedenog članka 1., jer su ta dva SDZ‑a odgovarala dvama različitim proizvodima koje pokriva ova vrsta patenta.

               25

               U tim je uvjetima High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Prema kojim se kriterijima utvrđuje je li ‚proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi’ u smislu članka 3. točke (a) Uredbe [br. 469/2009]?

                        2)

                        U situaciji u kojoj je više proizvoda zaštićeno istim temeljnim patentom na snazi, protivi li se uredba, a osobito njezin članak 3. točka (c) tome da se vlasniku patenta izda svjedodžba za svaki od zaštićenih proizvoda?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               26

               Drugim pitanjem, koje treba ispitati na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, gdje je na temelju patenta koji štiti inovativni aktivni sastojak i na temelju OSP‑a za lijek koji ga sadržava kao jedini aktivni sastojak, nositelj patenta već dobio SDZ za taj aktivni sastojak, članak 3. točku (c) Uredbe br. 469/2009 tumačiti u smislu da se protivi tome da, na temelju istog patenta, ali na temelju OSP‑a za drukčiji lijek koji sadržava navedeni aktivni sastojak u mješavini s drugim aktivnim sastojkom, koji kao takav nije zaštićen navedenim patentom, nositelj tog istog patenta dobije drugi SDZ za tu mješavinu aktivnih sastojaka.

               27

               Doista, Sud je već presudio, u situaciji u kojoj je „proizvod” u smislu članka 1. Uredbe br. 469/2009 zaštićen s više temeljnih patenata koje eventualno drže različiti nositelji, da kad je riječ o patentima za taj proizvod, patentima za postupke njegova dobivanja ili patentima za njegovu primjenu, sukladno članku 3. točki (c) ove uredbe, svaki od tih patenata može dati pravo na SDZ, ali da za jedan temeljni patent ne može biti dodijeljeno više od jedne svjedodžbe (vidjeti gore navedene presude Biogen, t. 28. kao i AHP Manufacturing, t. 22. i 23.). U takvoj situaciji vrste patenata koji pripadaju svakom od tih nositelja imaju u tom smislu posljedice za zaštitu koju se može dobiti dodjelom SDZ‑a, s obzirom na to da za patent koji štiti proizvod kao takav, zaštita koju pruža SDZ pokriva taj proizvod, dok se za patent za postupke dobivanja proizvoda ta zaštita odnosi samo na postupak dobivanja tog proizvoda ili eventualno, ako to pravo primjenjivo na taj patent predviđa, na proizvod izravno dobiven tim postupkom (vidjeti gore navedeno rješenje University of Queensland i CSL, t. 39.), a za patent koji se odnosi na novu terapeutsku primjenu aktivnog sastojka, poznatog ili ne, zaštita koju pruža SDZ ne može pokriti aktivni sastojak kao takav, nego samo novi način korištenja tog proizvoda (presuda od 19. srpnja 2012., Neurim Pharmaceuticals (1991), C‑130/11, t. 25.).

               28

               Međutim, predmet u glavnom postupku odnosi se na drukčiju situaciju. Naime, na situaciju u kojoj bi se moglo smatrati da jedan temeljni patent može štititi više proizvoda u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009 te također postavlja pitanje, različito od onih koja su bila osobito postavljena u predmetima koji su doveli do gore navedenih presuda Biogen i AHP Manufacturing, dopušta li u ovom slučaju takav patent svom nositelju da dobije više SDZ‑a.

               29

               U tom pogledu, patent koji štiti više različitih „proizvoda” može u načelu uistinu dopustiti dodjelu više SDZ‑a u vezi sa svakim od tih različitih proizvoda, osobito ako je svaki od njih „zaštićen” kao takav „temeljnim patentom” u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, zajedno s člankom 1. točkama (b) i (c) iste (presuda od 12. prosinca 2013., Georgetown University, C‑484/12, t. 30.).

               30

               Međutim, u okolnostima poput ovih u pitanju u glavnom postupku i čak pretpostavivši da je uvjet iz tog članka 3. točke (a) ispunjen, s obzirom na primjenu članka 3. točke (a) navedene uredbe, nositelj temeljnog patenta na snazi ne može dobiti novi SDZ, eventualno s produljenim trajanjem valjanosti, svaki put kada na tržište neke države članice stavlja lijek koji sadržava, s jedne strane, aktivni sastojak zaštićen kao takav njegovim temeljnim patentom i koji prema utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev predstavlja glavnu inventivnu razinu tog patenta i, s druge strane, drugi aktivni sastojak koji kao takav nije zaštićen navedenim patentom.

               31

               Naime, SDZ teži samo uspostavljanju razdoblja odgovarajuće učinkovite zaštite temeljnog patenta omogućujući svom nositelju da uživa dodatno razdoblje ekskluzivnog prava nakon isteka njegova patenta koje služi tome da mu se barem djelomično nadoknadi kašnjenje u komercijalnom iskorištavanju izuma nastalo zbog vremenskog razmaka između datuma podnošenja prijave patenta i dobivanja prvog OSP‑a u Europskoj uniji (presuda od 11. studenoga 2010., Hogan Lovells International, C‑229/09, Zb., str. I‑11335., t. 50. kao i gore navedena presuda Georgetown University, t. 36.).

               32

               Međutim, u glavnom predmetu Sanofijev patent, koji štiti aktivni sastojak irbesartan kao takav u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, već je omogućio svom nositelju dodjelu SDZ‑a za taj aktivni sastojak. S druge strane, nije osporavano da hidroklorotiazid, aktivni sastojak iz kategorije diuretika, nije kao takav zaštićen ovim ili nekim drugim patentom.

               33

               U tom pogledu, sukladno članku 5. Uredbe br. 469/2009, SDZ dodijeljen u vezi s proizvodom nakon isteka temeljnog patenta dodjeljuje ista prava kao i temeljni patent u pogledu tog proizvoda, u okvirima zaštite koju daje temeljni patent, kao što su izložena u članku 4. spomenute uredbe. Prema tome, ako se nositelj tog istog patenta mogao za vrijeme njegove valjanosti usprotiviti, na temelju svog patenta, korištenju ili određenim oblicima korištenja svog proizvoda u obliku lijeka koji se sastoji od takvog proizvoda ili ga sadržava, SDZ dodijeljen u pogledu istog proizvoda daje mu ista prava za svako korištenje proizvoda kao lijeka koje je bilo odobreno prije isteka navedene svjedodžbe (vidjeti gore navedene presude Medeva, t. 39. i Georgetown University i dr., t. 32. kao i gore navedena rješenja University of Queensland i CSL, t. 34. i Daiichi Sankyo, t. 29.).

               34

               Stoga, budući da je u glavnom postupku nesporno da se, tijekom razdoblja valjanosti prvog SDZ‑a, Sanofi mogao, na temelju svog temeljnog patenta, usprotiviti korištenju ili određenim oblicima korištenja irbesartana u obliku lijeka koji se sastoji od takvog proizvoda ili ga sadržava, sada istekli SDZ, koji je bio dodijeljen za taj isti proizvod, također mu je davao ista prava za svako korištenje proizvoda kao lijeka koje je bilo odobreno prije isteka navedene svjedodžbe.

               35

               Iz toga slijedi da je taj prvi SDZ omogućavao Sanofiju da se usprotivi stavljanju u promet lijeka koji sadržava irbesartan u kombinaciji s hidroklorotiazidom i koji ima terapijsku indikaciju analognu onoj lijeka Aprovel kako bi se, u slučaju da je neki konkurent ovog farmaceutskog laboratorija stavio u promet lijek analogan CoAprovelu za slične terapijske indikacije, Sanofi mogao usprotiviti takvom stavljanju u promet pozivajući se u tom pogledu na svoj SDZ za irbesartan (vidjeti, u tom smislu, u vezi s korištenjem aktivnog sastojka valsartana s hidroklorotiazidom, rješenja od 9. veljače 2012., Novartis, C‑442/11, t. 23. i Novartis, C‑574/11, t. 20.).

               36

               Međutim, u takvoj situaciji članak 13. Uredbe br. 469/2009 nalaže da se, po isteku takvog prvog SDZ‑a, njegov nositelj ne može više usprotiviti, u vezi s temeljnim patentom na temelju kojeg je SDZ dodijeljen, stavljanju na tržište od strane trećih aktivnog sastojka koji je bio predmetom zaštite tog SDZ‑a, što podrazumijeva da, nakon tog dana, treći moraju imati mogućnost stavljanja na tržište ne samo lijekova koji se sastoje od tog nekad zaštićenog aktivnog sastojka, već i svakog lijeka koji sadržava navedeni aktivni sastojak u mješavini s drugim aktivnim sastojkom koji kao takav nije zaštićen ovim ili kojim drugim patentom.

               37

               S druge strane, što se tiče drugog SDZ‑a dodijeljenog u glavnom predmetu, nije isključeno da, primjenom nacionalnog prava koje predviđa određenu zaštitu protiv neizravnog kršenja, SDZ za mješavinu irbesartan‑hidroklorotiazid omogućava svom nositelju da se usprotivi stavljanju u promet lijeka koji sadržava aktivni sastojak irbesartan, sam ili u mješavini. Naime, u takvoj situaciji drugi SDZ zapravo može svom nositelju dodijeliti, bilo djelomično bilo neizravno, novu zaštitu irbesartana, produžujući zapravo onu koju je već uživao dodjelom prvog SDZ‑a za ovaj aktivni sastojak. Tako uzimajući u obzir posljedice koje njegova dodjela donosi u pogledu opsega zaštite, ovo gledište potvrđuje da se SDZ, poput drugog SDZ‑a u glavnom postupku, ne može dodijeliti.

               38

               Na isti način, ako je, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, za lijek CoAprovel dobiven OSP prije nego za lijek Aprovel, što bi njegovom nositelju omogućilo da dobije SDZ, uzimajući u obzir t. 43. gore navedene presude Medeva, bilo samo za irbesartan bilo za mješavinu irbesartan‑hidroklorotiazid, naknadno dobivanje OSP‑a za lijek Aprovel ne bi omogućilo dodjelu drugog SDZ‑a za irbesartan, uzevši u obzir uvjet iz članka 3. točke (c) Uredbe br. 469/2009.

               39

               Što se tiče Sanofijevog argumenta, prema kojem stavljanje na tržište lijeka kao što je CoAprovel podrazumijeva za nositelja patenta dodatne troškove istraživanja kao i pretkliničkih i kliničkih ispitivanja, kako bi opravdao dodjelu drugog SDZ‑a za mješavinu irbesartan‑hidroklorotiazid, ova okolnost nije takve prirode da bi dovela u pitanje tumačenje izneseno u ovoj presudi.

               40

               Naime, prema cilju Uredbe br. 469/2009, kako je spomenut u t. 31. ove presude, odnosno koji se sastoji u nadoknađivanju kašnjenja nositelja temeljnog patenta u komercijalnom iskorištavanju svog izuma dodatnim trajanjem ekskluzivnog prava, s jedne strane dodjela prvog SDZ‑a za jedini aktivni sastojak irbesartan već je omogućila svom nositelju da uživa takvu nadoknadu i, s druge strane, cilj ove uredbe nije u potpunosti nadoknaditi kašnjenja u stavljanju izuma u promet ni nadoknaditi takva kašnjenja u vezi sa svim mogućim oblicima stavljanja navedenog izuma u promet, uključujući u obliku mješavina s istim aktivnim sastojkom.

               41

               U tom pogledu treba podsjetiti da je temeljni cilj Uredbe br. 469/2009 nadoknaditi kašnjenje u stavljanju u promet onoga što čini središte inovativne razine koja je predmet temeljnog patenta, odnosno, u glavnom postupku, irbesartana. Međutim, uzimajući u obzir nužnost vođenja računa o svim relevantnim interesima, na koju podsjeća uvodna izjava 10. Uredbe br. 469/2009 , uključujući one koji se odnose na javno zdravlje, priznati da pravo na dodjelu višestrukih SDZ‑a daju sva uzastopna stavljanja u promet nekog aktivnog sastojka s neograničenim brojem drugih aktivnih sastojaka, nezaštićenih kao takvih temeljnim patentom već samo određenih generičkim riječima u tekstu patentnih zahtjeva kao što su, u pitanju u glavnom postupku, „smjesa beta blokatora”, „antagonist kalcija”, „diuretik”, „nesteroidno protuupalno sredstvo” ili „sredstvo za smirenje”, bilo bi protivno ravnoteži koju je potrebno uspostaviti između interesâ farmaceutske industrije i interesâ javnog zdravlja, kad je riječ o poticanju istraživanja u Uniji pomoću SDZ‑a.

               42

               Iz navedenog slijedi da se, u takvoj situaciji, članak 3. točka (c) Uredbe 469/2009 protivi tome da isti temeljni patent omogućava svom nositelju da dobije više SDZ‑a u vezi s irbesartanom, s obzirom na to da bi SDZ‑i zapravo bili, djelomično ili u potpunosti, povezani s istim proizvodom (vidjeti u tom smislu, što se tiče fitofarmaceutskih proizvoda, presudu od 10. svibnja 2001., BASF, C‑258/99, Zb., str. I‑3643., točke 24. i 27.). S druge strane, ako je mješavina inovativnog aktivnog sastojka za koji je već dodijeljen SDZ i drugog aktivnog sastojka koji nije bio kao takav zaštićen odnosnim patentom predmet novog temeljnog patenta u smislu članka 1. točke (c) navedene uredbe, potonji bi patent, ako bi pokrivao potpuno zaseban izum, mogao stvoriti pravo na SDZ za tu novu mješavinu koja je naknadno stavljena na tržište.

               43

               S obzirom na sve navedeno, na drugo postavljeno pitanje treba odgovoriti da, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, gdje je na temelju patenta koji štiti inovativni aktivni sastojak i na temelju OSP‑a za lijek koji ga sadržava kao jedini aktivni sastojak nositelj tog patenta za taj aktivni sastojak već dobio SDZ koji mu omogućava da se usprotivi korištenju tog aktivnog sastojka, samog ili u kombinaciji s drugim aktivnim sastojcima, članak 3. točku (c) Uredbe br. 469/2009 treba tumačiti u smislu da se protivi tome da na temelju istog patenta, ali naknadnog OSP‑a za drukčiji lijek koji sadržava navedeni aktivni sastojak u mješavini s drugim aktivnim sastojkom, koji kao takav nije zaštićen navedenim patentom, nositelj tog istog patenta dobije drugi SDZ za tu mješavinu aktivnih sastojaka.

         Prvo pitanje

               44

               Uzevši u obzir odgovor na drugo pitanje, na temelju kojega drugi SDZ, kao što je onaj u pitanju u glavnom postupku, nije mogao biti dodijeljen Sanofiju za mješavinu irbesartan‑hidroklorotiazida, i to neovisno o pitanju je li ta mješavina bila zaštićena kao takva temeljnim patentom u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, nema mjesta odgovoru na prvo postavljeno pitanje.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     U okolnostima kao što su one u glavnom postupku gdje je na temelju patenta koji štiti inovativni aktivni sastojak i na temelju odobrenja za stavljanje u promet za lijek koji ga sadržava kao jedini aktivni sastojak nositelj tog patenta već dobio svjedodžbu o dodatnoj zaštiti za taj aktivni sastojak koji mu omogućava da se usprotivi korištenju tog aktivnog sastojka, samog ili u kombinaciji s drugim aktivnim sastojcima, članak 3. točku (c) Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove treba tumačiti u smislu da se protivi tomu da na temelju istog patenta, ali naknadnog odobrenja za stavljanje u promet za drukčiji lijek koji sadržava navedeni aktivni sastojak u mješavini s drugim aktivnim sastojkom, koji kao takav nije zaštićen navedenim patentom, nositelj tog istog patenta dobije drugu svjedodžbu o dodatnoj zaštiti za tu mješavinu aktivnih sastojaka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 6. srpnja 2017.#Marcu Dumitru protiv Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) i Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 199. stavak 1. točka (c) – Neidentifikacija obveznika PDV‑a – Prijenos porezne obveze – Hipotetska narav prethodnog pitanja – Nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.#Predmet C-392/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      6. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dodanu vrijednost (PDV) — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 199. stavak 1. točka (c) — Neidentifikacija obveznika PDV‑a — Prijenos porezne obveze — Hipotetska narav prethodnog pitanja — Nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku“
      U predmetu C‑392/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), odlukom od 25. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 13. srpnja 2016., u postupku

         Dumitru Marcu

      protiv

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF,

         Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, C. Vajda i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, L. Liţu i C. M. Florescu, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i L. Radu Bouyon, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.) i Direktive Vijeća 2006/112/EEZ od 28. studenoga 2006. (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), a konkretno na tumačenje njihovih odredbi u vezi s uvjetima primjene mehanizma prijenosa porezne obveze.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Dumitru Marcu i Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) – Direcția Generală regională a finanțelor publice București (Nacionalna agencija za poreznu upravu (NAPU) – glavna regionalna uprava za javne financije u Bukureštu, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: porezna uprava), u vezi sa zahtjevom za poništenje odluke te uprave kojom se tužitelju nalaže retroaktivno plaćanje poreza na dodanu vrijednost (PDV) za transakcije koje se odnose na nekretnine i kojim mu se odbija primjena mehanizma prijenosa porezne obveze.

         Pravni okvir

               3

               Članak 2. Akta o uvjetima pristupanja Republike Bugarske i Rumunjske Europskoj uniji i prilagodbi Ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 2005., L 157, str. 203.) propisuje:
               „Od dana pristupanja, odredbe izvornih ugovora i akata koje su donijele institucije i Europska središnja banka prije pristupanja obvezujuće su za Bugarsku i Rumunjsku i u tim se državama primjenjuju pod uvjetima utvrđenima u tim ugovorima i u ovom Aktu.”[neslužbeni prijevod]

            Direktiva 2006/112

               4

               Članak 9. stavak 1. Direktive 2006/112 propisuje:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               5

               Članak 12. te direktive određuje:
               „1.   Države članice mogu smatrati poreznim obveznikom svaku osobu koja povremeno provodi transakciju koja se odnosi na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1. a posebno jednu od sljedećih transakcija:

                        (a)

                        isporuku, prije prvog useljenja, objekta ili dijela objekta i zemljišta na kojem je objekt smješten;

                        (b)

                        isporuku građevinskog zemljišta.

                  2.   Za potrebe stavka 1. točke (a), ‚objekt’ označava svaku građevinu koja je pričvršćena za zemlju ili u zemlji.
               Države članice mogu utvrditi detaljna pravila za primjenu kriterija iz stavka 1. točke (a) na prenamjenu objekata i mogu odrediti što se podrazumijeva pod ‚zemljište na kojem je objekt smješten’.
               [...]
               3.   Za potrebe stavka 1. točke (b) ‚građevinsko zemljište’ znači svako zemljište, bilo s osnovnom infrastrukturom ili ne, koje države članice definiraju kao takvo.”

               6

               Članak 135. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice obvezne su izuzeti sljedeće transakcije:
               [...]

                        (j)

                        isporuka objekta ili dijelova objekta kao i zemljišta na kojem je smješten, osim isporuke iz točke (a) članka 12. stavka 1.;

                        (k)

                        isporuka neizgrađenog zemljišta osim isporuke građevinskog zemljišta iz točke (b) članka 12. stavka 1.

                  [...]”

               7

               U skladu s člankom 137. stavkom 1. iste direktive:
               „Države članice mogu dopustiti poreznim obveznicima pravo izbora u pogledu oporezivanja vezano uz sljedeće transakcije:
               [...]

                        (b)

                        isporuku objekta ili dijelova objekta i zemljišta na kojem je objekt smješten, osim isporuke iz točke (a) članka 12. stavka 1.;

                        (c)

                        isporuku neizgrađenog zemljišta osim isporuke građevinskog zemljišta iz točke (b) članka 12. stavka 1.

                  [...]”

               8

               Članak 193. Direktive 2006/112 glasi:
               „Svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan je plaćati PDV osim u slučajevima iz članaka 194. do 199. i članka 202. u kojima je PDV obvezna plaćati druga osoba.”

               9

               Članak 199. stavak 1. te direktive propisuje:
               „Države članice mogu odrediti da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik kojem se isporučuje bilo što od niže navedenog:
               [...]

                        (c)

                        isporuka nepokretne imovine, kako je navedeno u članku 135. stavku 1. točki (j) i (k), ako se dobavljač odlučio za oporezivanje isporuke u skladu s člankom 137.;

                  [...]”

               10

               Članak 395. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Vijeće, koje djeluje jednoglasno na prijedlog Komisije, može odobriti bilo kojoj državi članici uvođenje posebnih mjera za odstupanje od odredaba ove Direktive, kako bi se pojednostavio postupak naplate PDV‑a ili spriječili određeni oblici utaje ili izbjegavanja poreza.
               [...]”

               11

               Članak 411. te direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Direktiva 67/227/EEZ i [Šesta] direktiva 77/388/EEZ stavljaju se izvan snage, ne dovodeći u pitanje obveze država članica koje se odnose na rokove za prijenos u nacionalno zakonodavstvo i provedbu tih Direktiva, navedene u Prilogu XI. dijelu B.
               2.   Pozivanja na ukinute Direktive smatraju se pozivanjima na ovu Direktivu, te se tumače u skladu s korelacijskom tablicom iz Priloga XII.”

               12

               Članak 413. Direktive 2006/112 određuje:
               „Ova Direktiva stupa na snagu 1. siječnja 2007.”

            Rumunjsko pravo

         Zakon br. 571/2003, o Poreznom zakoniku

               13

               Članak 127. zakona 571/2003 o Poreznom zakoniku (u daljnjem tekstu: porezni zakonik) propisuje:
               „Porezni obveznici i gospodarska aktivnost
               (1)   Poreznim obveznikom smatra se svaka osoba koja samostalno obavlja gospodarsku aktivnost iz stavka 2. na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultat te aktivnosti.
               (2)   U smislu ove glave, gospodarske aktivnosti su aktivnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja pruža usluge, uključujući rudarske, poljoprivredne aktivnosti i one samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja. Isto tako, gospodarskom se aktivnošću smatra iskorištavanje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja stalnih prihoda.”

               14

               Članak 160. poreznog zakonika u verziji koja je bila na snazi tijekom 2007. propisivao je:
               „Mjere pojednostavljenja:
               (1)   Dobavljači i primatelji robe i usluga iz stavka 2. moraju primjenjivati mjere za pojednostavljenje predviđene u ovom članku. Primjena tih mjera podvrgnuta je kogentnom uvjetu da su u skladu s člankom 153. dobavljač kao i kupac identificirani u svrhu PDV‑a.
               (2)   Roba i usluge na čiju se isporuku primjenjuju mjere pojednostavljenja su:
               [...]

                        (b)

                        objekti ili dijelovi objekata kao i zemljišta svih vrsta na čiju se isporuku primjenjuje sustav oporezivanja;

                  [...]
               (3)   Dobavljači moraju upisati napomenu ‚prijenos porezne obveze’ na računima izdanima za isporuku robe iz stavka 2. bez navođenja pripadajućeg poreza. Kupci navode pripadajući porez na računima koje im je izdao dobavljač, na kojima naznačuju i iznos ubranog poreza i iznos poreza koji se može odbiti u prijavi PDV‑a. Nijedno plaćanje PDV‑a ne odvija se između dobavljača i kupca za transakcije podvrgnute mjerama pojednostavljenja.
               [...]
               (5)   Odredbe ovog članka moraju primjenjivati i dobavljač i kupac. Ako dobavljač ne stavi napomenu ,prijenos porezne obveze’ na računima izdanima za robu ili usluge iz stavka 2., kupac je obvezan primijeniti prijenos porezne obveze, ne platiti porez dobavljaču, na vlastitu inicijativu na račun upisati napomenu ,prijenos porezne obveze’ te ispuniti obveze iz stavka 3.”

         Vladina odluka br. 44/2004. o detaljnim pravilima primjene poreznog zakonika

               15

               U verziji kako je izmijenjena tijekom 2007., točka 62. stavak 2. Vladine odluke br. 44/2004 o detaljnim pravilima primjene Poreznog zakonika propisivala je:
               „Kad porezni obveznik dosegne ili prijeđe prag za izuzeće i ne zatraži da ga se identificira u skladu s člankom 153. Poreznog zakonika, nadležna porezna tijela postupaju na sljedeći način:

                        (a)

                        kada nadležna porezna tijela utvrde da je došlo do povrede zakonskih odredbi prije nego što je porezni obveznik identificiran kao takav u skladu s člankom 153. Poreznog zakonika, ta tijela mu nalažu plaćanje iznosa poreza koji bi dugovao da ga se identificiralo kao poreznog obveznika u uobičajenom sustavu u skladu s člankom 153. Poreznog zakonika, za razdoblje između dana od kojega je ta osoba trebala biti identificirana kao obveznik PDV‑a da je to zatražila u roku propisanom zakonom i dana kada je utvrđena povreda pravnih pravila. Nadalje, tijela nadležna za kontrolu po službenoj dužnosti identificiraju tu osobu u svrhu PDV‑a u skladu s člankom 153. stavkom 7. Poreznog zakonika.

                  [...]”

               16

               Točka 82. tih detaljnih pravila primjene, u verziji koja je bila na snazi tijekom 2007., glasila je:
               „Kogentni uvjet iz članka 160. stavka 1. poreznog zakonika za primjenu mjera pojednostavljenja, odnosno prijenosa porezne obveze sastoji se od toga da se dobavljač kao i kupac identificiraju u svrhe PDV‑a, u skladu s člankom 153. Poreznog zakona i da je predmetna transakcija oporeziva. [...]
               [...]

                        (9)

                        Porezna tijela sankcioniraju dobavljače i kupce za neprimjenu mjera pojednostavljenja propisanih zakonom nalažući im da isprave transakcije i primijene prijenos porezne obveze u skladu s odredbama ovog propisa.
                        [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               D. Marcu je između kolovoza 2005. i prosinca 2009. sklopio kao prodavatelj 35 transakcija nekretninama u vezi sa zemljištima i stanovima koji su dio njegove osobne imovine, kako s fizičkim osobama koje nisu identificirane u svrhu PDV‑a tako i s pravnim osobama rumunjskog prava, identificiranima u svrhu PDV‑a. On za te transakcije niti je ubrao PDV niti ga je platio državi.

               18

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, samo 7 od tih 35 transakcija u vezi s nekretninama relevantno je u predmetu u kojem taj sud odlučuje. Riječ je o sedam kupoprodajnih ugovora sklopljenih između rujna 2006. i studenoga 2007. s pravnim osobama rumunjskog prava identificiranima u svrhu PDV‑a.

               19

               Porezna uprava utvrdila je nakon nadzora provedenog 2010. da su navedene transakcije nekretninama ispunjavale zakonske uvjete za oporezivanje PDV‑om i da je D. Marcu imao svojstvo poreznog obveznika, s obzirom na to da je premašio prag za izuzeće i da je obavljao gospodarsku aktivnost koja se sastojala od korištenja materijalnom i nematerijalnom imovinom radi ostvarivanja redovitih prihoda.

               20

               U tom pogledu, porezna je uprava 29. rujna 2010. utvrdila da D. Marcu nije ispunio svoju obvezu identificiranja u svrhu PDV‑a u roku od deset dana nakon što je premašio prag za izuzeće od PDV‑a. Usto, ta je uprava zaključila da je D. Marcu postao osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a počevši od 1. veljače 2006. i izdala je porezno rješenje s osnove PDV‑a koji se morao platiti retroaktivno za sve transakcije nekretninama koje je navedeni sklopio kao prodavatelj nakon toga datuma.

               21

               D. Marcu je osporavao zakonitost tog rješenja pred Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (Nacionalna agencija za poreznu upravu – Opća uprava za postupanje po žalbama, Rumunjska) i za sve transakcije sklopljene tijekom 2006. i 2007. s osobama koje su identificirane u svrhu PDV‑a zatražio primjenu mehanizma pojednostavljenoga oporezivanja, odnosno mehanizma prijenosa porezne obveze, koji je u tom razdoblju bio obvezan za transakcije u vezi sa zemljištem između poreznih obveznika na temelju nacionalnog zakonodavstva.

               22

               Prema mišljenju D. Marcua, s obzirom na to da je porezna uprava retroaktivno utvrdila da je on bio porezni obveznik od 1. veljače 2006., na te je transakcije također trebala primijeniti mehanizam prijenosa porezne obveze. Istaknuo je da je identificiranje u svrhu PDV‑a formalan uvjet čiji je cilj osigurati nadzor nad primjenom tog mehanizma i da ne treba ni na koji način utjecati na priznavanje prava na podvrgavanje tom mehanizmu.

               23

               Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (Nacionalna agencija za poreznu upravu – Opća uprava za postupanje po žalbama) odbila je argumente D. Marcua u vezi s retroaktivnom primjenom mehanizma prijenosa porezne obveze s obrazloženjem da je prema nacionalnom zakonodavstvu koje je bilo na snazi tijekom 2006. i 2007. godine primjena tog mehanizma bila podvrgnuta kogentnom uvjetu da su i dobavljač i kupac identificirani u svrhu PDV‑a. Međutim, taj uvjet nije bio ispunjen u odnosu na D. Marcua.

               24

               U sudskom postupku pokrenutom povodom te odluke Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (Nacionalna agencija za poreznu upravu – Opća uprava za postupanje po žalbama), porezna je uprava ostala pri svojem stajalištu na temelju istih argumenata. D. Marcu je pred sudom koji je uputio zahtjev iznio da Sudu treba uputiti pitanje je li taj stav sukladan pravu Unije u području PDV‑a.

               25

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud presudio da je identifikacija u svrhu PDV‑a formalan uvjet koji ne može dovesti u pitanje pravo na odbitak PDV‑a kada su ispunjeni materijalni uvjeti za nastanak tog prava. Prema mišljenju tog suda, to bi dovelo, u okolnostima poput onih u glavnom predmetu, do pitanja je li to što subjekt ima valjan identifikacijski broj PDV‑a u trenutku predaje nepokretne imovine također formalni uvjet za primjenu mehanizma prijenosa porezne obveze, ili to postaje materijalnopravni uvjet na način da to nužno podrazumijeva neprimjenjivost tog mehanizma iako je prema rumunjskom pravu primjena tog mehanizma obvezna u transakcijama u vezi sa zemljištem.

               26

               U tim je okolnostima Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se [Šestoj direktivi 77/388 i Direktivi 2006/112] u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, nacionalni propis ili porezna praksa prema kojoj mehanizam prijenosa porezne obveze (mjere pojednostavljenja) – predviđen u to vrijeme u obvezujućem obliku za transakcije u vezi sa zemljištem između osoba koje su porezni obveznici za PDV – nije primjenjiv na osobu koja je bila podvrgnuta poreznom nadzoru i registrirana u svrhu PDV‑a po službenoj dužnosti jer ta osoba nije zatražila registraciju ili joj ona nije bila odobrena prije nego što su transakcije izvršene ili je premašen prag?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               27

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se Šestoj direktivi 77/388 i Direktivi 2006/112 nacionalni propis ili porezna praksa prema kojoj je mehanizam prijenosa porezne obveze primjenjiv samo ako su i dobavljač i kupac robe o kojoj je riječ identificirani u svrhu PDV‑a u trenutku transakcije, zbog čega nepoštovanje tog uvjeta dovodi do toga da je dobavljač, primjenom redovnih pravila sustava PDV‑a, osoba odgovorna za plaćanje tog poreza.

               28

               Kada je riječ o dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, treba utvrditi da je, kao prvo, jedna od sedam transakcija u vezi s nekretninama o kojima je riječ u glavnom postupku kupoprodajni ugovor sklopljen 13. rujna 2006., dakle, prije pristupanja Rumunjske Europskoj uniji do kojeg je došlo 1. siječnja 2007.

               29

               Međutim, Sud je nadležan tumačiti pravo Unije u pogledu njegove primjene u novoj državi članici isključivo od dana njezina pristupanja Uniji (vidjeti u tom smislu presudu od 10. siječnja 2006., Ynos, C‑302/04, EU:C:2006:9, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Stoga Sud nije nadležan za davanje odgovora na prethodno pitanje u dijelu u kojem se odnosi na kupoprodajni ugovor od 13. rujna 2006.

               31

               Na drugome mjestu, treba utvrditi da prethodno pitanje obuhvaća odredbe i Šeste direktive 77/388 i Direktive 2006/112.

               32

               U tom pogledu, treba napomenuti da su činjenice relevantne za glavni spor nastale nakon 1. siječnja 2007., datuma na koji je Direktiva 2006/112 u skladu sa svojim člancima 411. i 413. stupila na snagu i stavila izvan snage Šestu direktivu 77/388. Nadalje, iz članka 411. stavka 2. direktive 2006/112 proizlazi da se pozivanja na Direktivu 77/388 od tog dana smatraju pozivanjima na Direktivu 2006/112.

               33

               Stoga je samo ispitivanje odredbi Direktive 2006/112 relevantno za ispitivanje prethodnog pitanja.

               34

               Kao treće, treba napomenuti da Komisija izražava sumnje u vezi s korisnošću odgovora na prethodno pitanje za rješenje spora u glavnom postupku i stoga, u vezi s dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku. Naime, nije sigurno da se D. Marcua kao prodavatelja zemljišta i stanova koji su dio njegove osobne imovine može smatrati „poreznim obveznikom” u smislu članka 9. Direktive 2006/112. Ipak, ako se za D. Marcua ne može prihvatiti takva kvalifikacija, Komisija smatra da treba poništiti porezno rješenje o kojem je riječ u glavnom postupku, bez potrebe upućivanja pitanja Sudu.

               35

               U tom pogledu treba podsjetiti da nije na Sudu da odlučuje o tumačenju i primjenjivosti nacionalnih odredbi ili da utvrdi činjenice relevantne za rješavanje glavnog postupka. Naime, dužnost je Suda da u okviru raspodjele ovlasti između sudova Unije i nacionalnih sudova uzme u obzir činjenični i pravni okvir prethodnog pitanja utvrđen odlukom o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku unutar kojeg je to pitanje postavljeno (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 13. lipnja 2013., Kostov, C‑62/12, EU:C:2013:391, t. 25.).

               36

               U tim okolnostima, osim toga što D. Marcu, čini se, nije osporavao činjenicu da je identificiran kao porezni obveznik u okviru nacionalnog postupka, treba uzeti u obzir to da je sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku na taj način kvalificirao D. Marcua na temelju odredbi rumunjskoga prava kojima je prenesen članak 9. Direktive 2006/112.

               37

               Iz prethodno navedenog slijedi da je s tog gledišta zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

               38

               Kao četvrto i posljednje, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, Sud može odbaciti zahtjev koji je uputio nacionalni sud kao nedopušten ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2017., Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               39

               U tom pogledu, treba napomenuti da se prethodno pitanje temelji na tezi prema kojoj se mehanizam prijenosa porezne obveze, kako je propisan Direktivom 2006/112, može primijeniti na transakcije iz glavnog predmeta.

               40

               Međutim, iz elemenata spisa podnesenoga Sudu ne proizlazi da je Rumunjska stekla, na temelju članka 395. Direktive 2006/112, odobrenje za primjenu mehanizma prijenosa porezne obveze u slučajevima koji nisu izričito propisani navedenom direktivom.

               41

               Stoga treba ispitati mogu li se transakcije nekretninama podvrgnuti mehanizmu prijenosa porezne obveze na temelju članka 199. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112.

               42

               Članak 199. Direktive 2006/112 iznimka je od načela iz njezina članka 193. prema kojem je porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan plaćati PDV. Navedeni članak 199. omogućava državama članicama da u situacijama predviđenima u njezinu stavku 1. točkama (a) do (g) primjenjuju sustav prijenosa porezne obveze, na temelju kojeg je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik primatelj u transakciji na koju se plaća PDV (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2013., Promociones y Construcciones BJ 200, C‑125/12, EU:C:2013:392, t. 23.).

               43

               Stoga na temelju članka 199. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112 države članice mogu propisati da je osoba koja je odgovorna za plaćanje porezni obveznik primatelj isporuka nepokretne imovine u smislu njezina članka 135. stavka 1. točaka (j) i (k) kada je dobavljač odabrao oporezivanje transakcija u skladu s člankom 137. te direktive.

               44

               Treba napomenuti da točke (j) i (k) stavka 1. članka 135. Direktive 2006/112 propisuju državama članicama obvezu izuzimanja isporuka objekta ili dijelova objekta kao i zemljišta na kojem se nalaze, osim isporuka iz točke (a) članka 12. stavka 1. te direktive kao i isporuku neizgrađenog zemljišta osim isporuke građevinskog zemljišta iz točke (b) članka 12. stavka 1. navedene direktive. Taj članak 12. stavak 1. točke (a) i (b) na koje upućuje članak 135. stavak 1. točke (j) i (k) Direktive 2006/112 obuhvaća isporuke objekata ili dijelova objekata ili zemljišta na kojem se nalaze, prije prvog useljenja kao i isporuke građevinskog zemljišta.

               45

               Iz usporedne analize tih dviju odredaba proizlazi da treba izuzeti od PDV‑a, s jedne strane, isporuke objekata ili dijelova objekata ili zemljišta na kojem se nalaze, osim onih izvršenih prije prvog useljenja kao i, s druge strane, isporuke neizgrađenog zemljišta osim isporuke građevinskog zemljišta.

               46

               Međutim, članak 137. Direktive 2006/112 omogućava državama članicama da dopuste poreznim obveznicima pravo izbora u pogledu oporezivanja vezano uz sljedeće transakcije, među kojima se nalaze i one iz članka 135. stavka 1. točaka (j) i (k) te direktive, odnosno transakcije iz prethodne točke.

               47

               Samo u slučaju kada je država članica o kojoj je riječ odabrala dopustiti svojim poreznim obveznicima mogućnost iz članka 137. Direktive 2006/112 i kada je jedan od tih poreznih obveznika iskoristio tu mogućnost za transakcije iz članka 135. stavka 1. točaka (j) i (k) te direktive mehanizam prijenosa porezne obveze može se primijeniti na te transakcije na temelju njezina članka 199. stavka 1. točke (c).

               48

               U tom pogledu, treba istaknuti da u zahtjevu za prethodnu odluku nije pobliže određena točna priroda nepokretne imovine o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               49

               Međutim, čak i ako, kao prvo, transakcije u glavnom predmetu obuhvaćaju nepokretnu imovinu u smislu članka 135. stavka 1. točaka (j) i (k) Direktive 2006/112, usto bi bilo potrebno i da je Rumunjska u svojem zakonodavstvu predvidjela mogućnost iz njezina članka 137. da poreznim obveznicima dopusti pravo izbora u pogledu oporezivanja za isporuke takve nepokretne imovine. Međutim, pod uvjetom provjera suda koji je uputio zahtjev, iz zahtjeva za prethodnu odluku jasno ne proizlazi da je Rumunjska odabrala da se navedena mogućnost primjenjuje u njezinu zakonodavstvu.

               50

               U tom pogledu, čak i pod pretpostavkom da ta posljednja mogućnost postoji u rumunjskom zakonodavstvu, iz zahtjeva za prethodnu odluku jasno proizlazi da D. Marcu nije odabrao oporezivanje transakcija o kojima je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da, kao prvo, nije bio identificiran u svrhu PDV‑a i da je, nadalje, kada ga je porezna uprava okarakterizirala kao poreznog obveznika i uputila mu porezno rješenje za predmetne transakcije, osporavao to rješenje.

               51

               Stoga, iako se transakcije iz glavnog predmeta ili neke od njih odnose na nepokretnu imovinu u smislu članka 135. stavka 1. točaka (j) i (k) Direktive 2006/112, s obzirom na to da Rumunjska u svojem zakonodavstvu nije primijenila mogućnost iz članka 137. stavka 1. točaka (b) i (c) Direktive 2006/112 da poreznim obveznicima dopusti pravo izbora u pogledu oporezivanja tih transakcija ili da, u nedostatku izričitog zahtjeva D. Marcua u skladu s člankom 137. te direktive, na te transakcije primjeni PDV, uvjeti za primjenu članka 199. stavka 1. točke (c) te direktive nisu ispunjeni pa se stoga ne može primijeniti mehanizam prijenosa porezne obveze predviđen tom direktivom.

               52

               Pod pretpostavkom, kao drugo, da transakcije iz glavnog predmeta obuhvaćaju nepokretnu imovinu u smislu članka 12. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 2006/112, mehanizam prijenosa porezne obveze ne primjenjuje se na navedene transakcije jer se one ne nalaze među transakcijama koje su iscrpno navedene u članku 199. stavku 1. točkama (a) do (g) Direktive 2006/112.

               53

               S obzirom na prethodno navedeno, treba utvrditi da iz analize odredbi Direktive 2006/112 proizlazi da se mehanizam prijenosa porezne obveze koji je njome propisan ne može primijeniti na transakcije o kojima je riječ u glavnom postupku. Iz toga slijedi da je prethodno pitanje koje se odnosi na detaljna pravila primjene tog mehanizma hipotetske naravi i da odgovor na njega nije potreban za rješenje spora o kojem je riječ u glavnom postupku. Ovo je pitanje stoga nedopušteno.

               54

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, treba utvrditi da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) je nedopušten.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


Presuda Suda od 7. veljače 1985. # Procureur de la République protiv Association de défense des brûleurs d'huiles usagées (ADBHU). # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de grande instance de Créteil - Francuska. # Slobodno kretanje robe. # Predmet 240/83.