title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. srpnja 2016.#Granarolo SpA protiv Ambrosi Emmi France SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour administrative d'appel de Paris.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 5. točke 1. i 3. – Nadležni sud – Pojmovi ,stvar koja se odnosi na ugovor’ i ,stvar koja se odnosi na štetne radnje, delikte ili kvazi delikte’ – Iznenadni prekid dugotrajnog poslovnog odnosa – Tužba za naknadu štete – Pojmovi ,kupoprodaja robe’ i ,pružanje usluga’.#Predmet C-196/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      14. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 5. točke 1. i 3. — Nadležni sud — Pojmovi ‚stvar koja se odnosi na ugovor’ i ‚stvar koja se odnosi na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte’ — Iznenadni prekid dugotrajnog poslovnog odnosa — Tužba za naknadu štete — Pojmovi ‚kupoprodaja robe’ i ‚pružanje usluga’“
      U predmetu C‑196/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour d’appel de Pariz (Francuska), odlukom od 7. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 29. travnja 2015., u postupku

         Granarolo SpA

      protiv

         Ambrosi Emmi France SA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica), A. Rosas, A. Prechal, i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Granarolo SpA, S. Dechelette‑Roy i M. Agbo, avocats,

               —

               za Ambrosi Emmi France SA, par L. Pettiti, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, F.-X. Bréchot i C. David, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Lewis i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 23. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točaka 1. i 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.; u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između talijanskog društva Granarolo SpA i francuskog društva Ambrosi Emmi France SA (u daljnjem tekstu: Ambrosi) u vezi s tužbom za naknadu štete zbog iznenadnog prekida dugotrajnog poslovnog odnosa.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. Uredbe Bruxelles I predviđa:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.”

               4

               Članak 5. točke 1. i 3. te uredbe glase kako slijedi:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima [koje] se odnose na ugovore [ako je predmet postupka ugovor ili zahtjevi iz ugovora], pred sudom u mjestu [u kojemu je obveza izvršena ili treba biti izvršena];

                                 (b)

                                 u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je:

                                          —

                                          u slučaju kupoprodaje robe, mjesto u državi članici u kojemu je, u skladu s ugovorom, roba isporučena ili je trebala biti isporučena,

                                          —

                                          u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojemu su, u skladu s ugovorom, usluge pružene ili su trebale biti pružene;

                                 (c)

                                 ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a);

                  [...]

                        3.

                        u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi;

                  [...]”

         Francusko pravo

               5

               U skladu s člankom L. 442‑6 Code de commerce (u daljnjem tekstu: Trgovački zakonik):

                        „I.

                        Svaki proizvođač, trgovac, tvorničar ili obrtnik učlanjen u obrtničku komoru odgovoran je i ima obvezu naknade štete ako:
                        [...]

                                 5°

                                 iznenada, makar i djelomično, prekine postojeći poslovni odnos bez prethodne pisane obavijesti, vodeći računa o trajanju poslovnog odnosa i uz poštovanje minimalnog otkaznog roka koji je s obzirom na trgovačke običaje predviđen međusektorskim sporazumima. Kada se poslovni odnos odnosi na isporuku proizvoda sa žigom distributera, minimalni otkazni rok je dvostruk u odnosu na onaj koji bi se primjenjivao da se proizvod nije isporučivao sa žigom distributera. Ako takvi sporazumi ne postoje, moguće je za svaku kategoriju proizvoda odlukama ministarstva nadležnog za gospodarstvo odrediti, vodeći računa o trgovačkim običajima, minimalni otkazni rok i propisati uvjete prekida trgovačkih odnosa, osobito s obzirom na njihovo trajanje. Prethodne odredbe nisu prepreka mogućnosti prekida bez prethodne obavijesti, u slučaju da druga strana ne izvrši svoje obveze ili u slučaju više sile. Kada do prekida poslovnog odnosa dođe zbog stavljanja na tržište povodom postupka nadmetanja na daljinu, minimalni otkazni rok je dvostruk u odnosu na onaj koji se primjenjuje na temelju primjene odredaba ovog stavka u slučajevima kada je trajanje prvotnog otkaznog roka manje od šest mjeseci i najmanje godinu dana u drugim slučajevima.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je društvo Ambrosi, sa sjedištem u Nici (Francuska), tijekom otprilike 25 godina distribuiralo u Francuskoj živežne namirnice koje je proizvodilo društvo Granarolo, sa sjedištem u Bologni (Italija), bez okvirnog ugovora i bez odredbe o ekskluzivnosti.

               7

               Društvo Granarolo je dopisom od 10. prosinca 2012. obavijestilo društvo Ambrosi da će od 1. siječnja 2013. njegove proizvode u Francuskoj i Belgiji distribuirati jedno drugo francusko društvo.

               8

               Budući da je tim dopisom došlo do prekida postojećeg poslovnog odnosa u smislu članka L. 442‑6 Trgovački zakonik i da se njime nije poštovao minimalni otkazni rok s obzirom na trajanje njihova poslovnog odnosa, društvo Ambrosi je Tribunalu de commerce de Marseille (Trgovački sud u Marseilleu, Francuska) na osnovi spomenute odredbe protiv društva Granarolo podnijelo tužbu radi naknade štete.

               9

               Taj sud se presudom od 29. srpnja 2014. proglasio nadležnim uz obrazloženje da je predmet tužbe delikt i da je mjesto nastanka štete u smislu članka 5. točke 3. Uredbe Bruxelles I u mjestu sjedišta društva Ambrosi, u Nici.

               10

               Dopisom podnesenim 12. kolovoza 2014. Granarolo je podnio žalbu Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) radi osporavanja mjesne nadležnosti Tribunal de commerce de Marseille (Trgovački sud u Marseilleu), uz obrazloženje da se predmetna tužba odnosi na ugovornu odgovornost u smislu Uredbe Bruxelles I čiji članak 5. točka 1. kao poveznicu predviđa mjesto u kojem je roba isporučena ili je trebala biti isporučena na temelju sukcesivnih ugovora sklopljenih za svaku isporuku. To mjesto je tvornica u Bologni u skladu s oznakom „Ex works” („franko tvornica”) koja se nalazi na računima koje društvo Granarolo izdaje i koja odgovara jednoj od standardiziranih klauzula (Incoterms) koje je uspostavila Međunarodna trgovačka komora radi utvrđivanja prava i obveza stranaka u području međunarodne trgovine.

               11

               Ambrosi u sklopu glavnog zahtjeva tvrdi da su nadležni francuski sudovi jer se spor tiče delikta i jer se mjesto gdje se dogodio štetni događaj nalazi u Francuskoj gdje se stavljaju na tržište živežne namirnice društva Granarolo. Podredno, to društvo ističe da nije dokazano da su svi sukcesivni ugovori sklopljeni prema klauzuli Incoterm „Ex works”.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je u francuskom pravnom poretku tužba, kao što je ona iz glavnog postupka, koja se temelji na članku L. 442‑6 Trgovački zakonik, tužba zbog izvanugovorne odgovornosti i u tom pogledu navodi nekoliko nedavnih presuda Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska).

               13

               Međutim, budući da su pojmovi stvari „koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” i „koje se odnose na ugovor” u smislu Uredbe Bruxelles I autonomni pojmovi prava Unije, taj sud smatra nužnim u tom pogledu postaviti Sudu pitanje.

               14

               U tim je okolnostima Cour d’appel de Paris odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 5. točku 3. Uredbe Bruxelles I tumačiti na način da tužba za naknadu štete zbog prekida uspostavljenih poslovnih odnosa koji se sastoje u isporuci robe distributeru tijekom više godina, bez okvirnog ugovora i ekskluzivnosti, ulazi u pravno područje deliktne odgovornosti?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, primjenjuje li se članak 5. točka 1. [podtočka (b)] te uredbe na određivanje mjesta izvršenja obveze koja je osnova zahtjeva iznesenog gore u [prvom pitanju]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               15

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 3. Uredbe Bruxelles I tumačiti na način da tužba za naknadu štete koja se temelji na iznenadnom prekidu dugotrajnog poslovnog odnosa, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, ulazi u područje stvari koje se odnose na delikte ili kvazi‑delikte u smislu spomenute odredbe.

               16

               Najprije valja podsjetiti da je cilj Uredbe Bruxelles I ujednačavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima pomoću iznimno predvidivih pravila o nadležnosti i da je njezin cilj pravna sigurnost koja se sastoji od pojačane pravne zaštite osoba sa sjedištem u Europskoj uniji tako da se istodobno omogući i tužitelju da lako utvrdi sud pred kojim može pokrenuti postupak i tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., Falco Privatstiftung i Rabitsch, C‑533/07, EU:C:2009:257, t. 21. i 22.).

               17

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, sustav određivanja opće nadležnosti, predviđen odredbama iz poglavlja II. Uredbe Bruxelles I, temelji se na općem pravilu predviđenom njezinim člankom 2. stavkom 1., prema kojem se osobe s domicilom u nekoj državi članici tuži pred sudovima te države članice neovisno o državljanstvu stranaka. U poglavlju II. odjeljku 2. Uredbe Bruxelles I predviđen je određen broj pravila o posebnoj nadležnosti, među kojima su i one predviđene u članku 5. točki 3. te uredbe, ali samo kao odstupanje od općeg pravila o dodjeli nadležnosti sudu tuženikova domicila (vidjeti u tom smislu osobito presude od 16. srpnja 2009., Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, t. 20. i 21., kao i od 18. srpnja 2013., ÖFAB,C‑147/12, EU:C:2013:490, t. 30.).

               18

               Sud je već presudio da pravila o posebnoj nadležnosti treba usko tumačiti te da nije dopušteno tumačenje koje ide izvan slučajeva izričito predviđenih navedenom uredbom (presuda od 18. srpnja 2013., ÖFAB,C‑147/12, EU:C:2013:490, t. 31.).

               19

               Također treba podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da pojmove „stvari koje se odnose na ugovor” i „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) i točke 3. Uredbe Bruxelles I treba tumačiti samostalno, prije svega uzimajući u obzir sustav i ciljeve te uredbe, kako bi se osigurala njezina ujednačena primjena u svim državama članicama. Stoga se te pojmove ne bi moglo shvatiti kao da upućuju na kvalifikaciju pravnog odnosa o kojem je riječ pred nacionalnim sudom u nacionalnom pravu (presuda od 13. ožujka 2014., Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, t. 18.).

               20

               Što se tiče pojma „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” u smislu članka 5. točke 3. Uredbe Bruxelles I, on obuhvaća sve zahtjeve koji se temelje na odgovornosti tuženika i koji ne pripadaju u „stvari koje se odnose na ugovore” u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) te uredbe (vidjeti presudu od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Sud je već presudio da sama okolnost da je jedna od ugovornih stranaka protiv druge podnijela građanskopravnu tužbu za naknadu štete nije dovoljna da se za tu tužbu smatra da ulazi u „stvari koje se odnose na ugovore” u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe Bruxelles I. Tomu je tako samo ako se sporno ponašanje može smatrati povredom ugovornih obveza, kako ih je moguće utvrditi s obzirom na predmet ugovora (presuda od 13. ožujka 2014., Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, t. 23. i 24.).

               22

               Iz toga slijedi da u predmetu poput onoga u glavnom postupku, kako bi se utvrdila priroda tužbe zbog građanskopravne odgovornosti podnesene nacionalnom sudu, potonji mora odmah provjeriti je li ta tužba ugovorne naravi, neovisno o njezinoj kvalifikaciji u nacionalnom pravu.

               23

               Valja istaknuti da se u velikom dijelu država članica dugotrajni poslovni odnosi sklopljeni bez pisanog ugovora načelno mogu smatrati prešutnim ugovornim odnosima čija povreda može biti temelj ugovorne odgovornosti.

               24

               U tom pogledu valja primijetiti da iako članak 5. točka 1. Uredbe Bruxelles I ne zahtijeva sklapanje pisanog ugovora, ipak je nužno utvrditi ugovornu obvezu da bi se ta odredba primijenila. Valja pojasniti da se može smatrati da ja takva obveza prešutno nastala, osobito kada to proizlazi iz nedvosmislenih akata koji izražavaju volju stranaka.

               25

               U ovom slučaju je stoga na nacionalnom sudu da najprije ispita je li u pogledu dugotrajnog poslovnog odnosa koji je postojao između stranaka, u posebnim okolnostima predmeta koji je pred njim, specifično to da su među njima postojale prešutno ugovorene obveze, zbog čega je među njima postojao odnos koji se može smatrati ugovornim.

               26

               Postojanje takvog prešutnog odnosa se međutim ne pretpostavlja i stoga ga valja dokazati. Usto, to dokazivanje mora se temeljiti na skupu usklađenih dokaza, među kojima se osobito mogu nalaziti postojanje dugotrajnog poslovnog odnosa, dobra vjera među strankama, redovitost transakcija i njihov vremenski razvoj koji se odražava u vrijednosti i količini, eventualni dogovori o fakturiranim cijenama i/ili odobreni popusti, kao i razmijenjena korespondencija.

               27

               Na sudu je koji je uputio zahtjev da u okviru takve općenite ocjene provjeri postoji li skup usklađenih dokaza da bi mogao odlučiti postoji li među strankama čak i bez pisanog ugovora prešutni ugovorni odnos.

               28

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 5. točku 3. Uredbe Bruxelles I treba tumačiti na način da tužba za naknadu štete koja se temelji na iznenadnom prekidu dugotrajnog poslovnog odnosa, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, ne ulazi u područje stvari koje se odnose na delikte ili kvazi‑delikte u smislu te uredbe ako je među strankama postojao prešutni ugovorni odnos, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Dokazivanje kojim se želi utvrditi postojanje takvog prešutnog ugovornog odnosa mora se temeljiti na skupu usklađenih dokaza, među kojima se osobito mogu nalaziti postojanje dugotrajnog poslovnog odnosa, dobra vjera među strankama, redovitost transakcija i njihov vremenski razvoj koji se odražava u vrijednosti i količini, eventualni dogovori o fakturiranim cijenama i/ili odobreni popusti, kao i razmijenjena korespondencija.

         Drugo pitanje

               29

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 1. podtočku (b) Uredbe Bruxelles I tumačiti na način da dugotrajne poslovne odnose, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, treba kvalificirati kao „ugovor o kupoprodaji robe” ili pak kao „ugovor o pružanju usluga” u smislu te odredbe.

               30

               Najprije valja pojasniti da su poveznice s nadležnim sudom, predviđene u članku 5. točki 1. podtočki (b) Uredbe Bruxelles I, primjenjivi samo ako bi nacionalni sud pred kojim se vodi spor koji je nastao među strankama među kojima postoji dugotrajni poslovni odnos došao do zaključka da se taj odnos temelji na „ugovoru o kupoprodaji robe” ili „ugovoru o pružanju usluga” u smislu te odredbe.

               31

               Takvom kvalifikacijom isključila bi se primjena pravila o nadležnosti predviđenog u podtočki (a) članka 5. točke 1. na predmet u glavnom postupku. Naime, vodeći računa o hijerarhiji koju ta odredba uspostavlja između podtočaka (a) i (b) iste, pravilo o nadležnosti predviđeno u toj točki (a) primjenjuje se samo alternativno i ako se ne primjenjuju pravila o nadležnosti sadržana u spomenutoj točki (b) (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 42.).

               32

               Glede mjesta izvršenja obveza koje nastaju iz ugovora o kupoprodaji robe kao i iz ugovora o pružanju usluga, Sud je utvrdio da Uredba Bruxelles I u članku 5. točki 1. podtočki (b) tu poveznicu određuje na autonoman način kako bi ojačala ciljeve ujednačavanja pravila o sudskoj nadležnosti i predvidivosti (presuda od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 32.).

               33

               Sud je također presudio da je člankom 5. točkom 1. podtočkom (b) Uredbe Bruxelles I za ugovore o kupoprodaji robe i one o pružanju usluga kao poveznica s nadležnim sudom predviđena karakteristična obveza u tim ugovorima (presuda od 25. veljače 2010., Car Trim, C‑381/08, EU:C:2010:90, t. 31. i navedena sudska praksa).

               34

               Iz toga slijedi da se ugovor kojemu je karakteristična obveza isporuka stvari treba kvalificirati kao „kupoprodajni” u smislu prve alineje članka 5. točke 1. podtočke (b) Uredbe Bruxelles I (presuda od 25. veljače 2010., Car Trim, C‑381/08, EU:C:2010:90, t. 32.).

               35

               Takva kvalifikacija može biti primjenjiva na dugotrajni poslovni odnos između dvaju gospodarskih subjekata kada je taj odnos ograničen na sukcesivne ugovore od kojih svaki ima za predmet isporuku i primitak robe. Suprotno tome, ona ne odgovara strukturi tipičnog ugovora o distribuciji za koji je specifično postojanje okvirnog ugovora što su ga sklopila dva gospodarska subjekta, i čiji je predmet obveza isporuke i opskrbe u budućnosti (vidjeti analogijom presudu od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 36.).

               36

               U ovom slučaju, ako se eventualni ugovor sklopljen usmenim putem ili prešutno kvalificira kao „kupoprodajni”, tada bi sud koji je uputio zahtjev trebao provjeriti može li se oznaku „Ex Works”, o kojoj je riječ u točki 10. ove presude, sustavno pronaći u sukcesivnim ugovorima među strankama. Ako je tome tako, valjalo bi smatrati da je roba isporučena u tvornici društva Granarolo u Italiji, a ne u Francuskoj u sjedištu društva Ambrosi.

               37

               Glede toga može li se ugovor o distribuciji kvalificirati kao „ugovor o pružanju usluga” u smislu druge alineje članka 5. točke 1. podtočke (b) Uredbe Bruxelles I, valja podsjetiti da je Sud već presudio da pojam „usluge” u smislu te odredbe podrazumijeva barem da strana koja pruža usluge obavlja određenu djelatnost u zamjenu za naknadu (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Glede prvog kriterija sadržanog u toj definiciji, odnosno postojanja djelatnosti, iz sudske prakse Suda proizlazi da on zahtijeva činjenja, a ne propuštanja. Kao što je Sud već presudio u pogledu naizgled činjenično vrlo slične situacije onoj o kojoj je riječ u glavnom postupku, taj kriterij u slučaju ugovora čiji je predmet to da jedna stranka distribuira proizvode druge stranke odgovara karakterističnoj činidbi stranke koja time što osigurava takvu distribuciju sudjeluje u razvoju širenja dotičnih proizvoda.

               39

               Zahvaljujući jamstvu isporuke proizvoda na temelju takvog ugovora i eventualno uključenosti u proizvođačevu poslovnu strategiju, osobito u unapređenje prodaje, elementima čije postojanje treba utvrditi nacionalni sudac, distributer može klijentima ponuditi usluge i prednosti koje im ne može ponuditi običan preprodavač i na taj način proizvođačevim proizvodima osvojiti veći dio lokalnog tržišta (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Glede drugog kriterija, odnosno naknade ugovorene kao protučinidba za djelatnost, valja naglasiti da se plaćanje novčanog iznosa ne može tumačiti u uskom smislu. Naime, takvo usko tumačenje nije ni propisano vrlo općenitim tekstom druge alineje članka 5. točke 1. podtočke (b) Uredbe Bruxelles I niti je u skladu s ciljevima približavanja i ujednačavanja sadržanima u toj odredbi (presuda od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 39.).

               41

               U tom pogledu, valja imati na umu činjenicu da se ugovor o distribuciji načelno temelji na proizvođačevom odabiru distributera. Tim odabirom distributer može steći konkurentsku prednost zato što će samo on imati pravo prodavati proizvođačeve proizvode na određenom području ili barem zato što će to pravo uživati ograničen broj distributera. Osim toga, u ugovoru o distribuciji često je predviđena pomoć distributeru glede pristupa reklamnim materijalima, prijenosa know‑howa, obuke ili još olakšavanja otplate. Sve te prednosti, čije postojanje treba utvrditi sudac koji sudi u glavnom postupku, za distributere predstavljaju gospodarsku vrijednost koja se može smatrati naknadom (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 40.).

               42

               Iz toga slijedi da se eventualni ugovor o distribuciji koji sadržava takve tipične elemente može kvalificirati kao „ugovor o pružanju usluga” radi primjene pravila o nadležnosti iz članka 5. točke 1. podtočke (b) druge alineje Uredbe Bruxelles I (presuda od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 41.).

               43

               U ovom slučaju je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni sve okolnosti i elemente koji obilježavaju djelatnost koju je u Francuskoj obavljalo društvo Ambrosi kako bi na tržištu te države članice prodavalo proizvode društva Granarolo.

               44

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 5. točku 1. podtočku (b) Uredbe Bruxelles I treba tumačiti na način da dugotrajne poslovne odnose, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, treba kvalificirati kao „ugovor o kupoprodaji robe” ako je karakteristična obveza predmetnog ugovora isporuka stvari ili pak kao „ugovor o pružanju usluga” ako je ta obveza pružanje usluga, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 5. točku 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da tužba za naknadu štete koja se temelji na iznenadnom prekidu dugotrajnog poslovnog odnosa, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, ne ulazi u područje stvari koje se odnose na delikte ili kvazi‑delikte u smislu te uredbe ako je među strankama postojao prešutni ugovorni odnos, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Dokazivanje kojim se želi utvrditi postojanje takvog prešutnog ugovornog odnosa mora se temeljiti na skupu usklađenih dokaza, među kojima se osobito mogu nalaziti postojanje dugotrajnog poslovnog odnosa, dobra vjera među strankama, redovitost transakcija i njihov vremenski razvoj koji se odražava u vrijednosti i količini, eventualni dogovori o fakturiranim cijenama i/ili odobreni popusti, kao i razmijenjena korespondencija.

                           2.

                           Članak 5. točku 1. podtočku (b) Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da dugotrajne poslovne odnose, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, treba kvalificirati kao „ugovor o kupoprodaji robe” ako je karakteristična obveza predmetnog ugovora isporuka stvari ili pak kao „ugovor o pružanju usluga” ako je ta obveza pružanje usluga, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 27. listopada 2016.#Caffè Nero Group Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije CAFFÈ NERO – Apsolutni razlozi za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Opisni karakter – Žig koji može dovesti javnost u zabludu – Članak 7. stavak 1. točke (b), (c) i (g) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-29/16.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 28. siječnja 2016.#Panteleïmon Zafeiropoulos protiv Europskog centra za razvoj strukovne izobrazbe.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Pružanje medicinskih usluga osoblju Europskog centra za razvoj strukovnog osposobljavanja (Cedefop) – Odbijanje ponuditeljeve ponude i dodjela ugovora drugom ponuditelju – Odbijanje pristupa određenim dokumentima koji se odnose na druge ponuditelje koji su sudjelovali u postupku javne nabave – Obveza obrazlaganja – Zaštita poslovnih interesa i ugleda – Zaštita osobnih podataka – Zaštita postupka odlučivanja – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-537/12.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. lipanj 29.#Kate Armitage-Wilson protiv Europski policijski ured (Europol).#Predmet F-36/09.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 23. rujna 2015.#L'Oréal protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak opoziva – Verbalni žig Zajednice AINHOA – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. stavak 1. točka (a) i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Oblik koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter.#Predmet T-426/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. prosinca 2008. # Klaus Bourquain. # Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Regensburg - Njemačka. # Predmet C-297/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. listopada 2007.#Agrover Srl protiv Agenzia Dogane Circoscrizione Doganale di Genova.#Zahtjev za prethodnu odluku: Commissione tributaria regionale di Genova - Italija.#Predmet C-173/06.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 9. ožujka 2017.#Samsung SDI Co. Ltd i Samsung SDI (Malaysia) Bhd protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Svjetsko tržište katodnih cijevi za televizore i zaslone računala – Sporazumi i usklađena djelovanja u području cijena, podjele tržišta, klijenata i ograničenja proizvodnje – Novčane kazne – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni (2006.) – Točka 13. – Izračun vrijednosti prihoda od prodaje na koju se povreda odnosi.#Predmet C-615/15 P.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 16. veljače 2017.#Gruppe Nymphenburg Consult AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Limbic® Types – Nepostojanje opisnog karaktera – Apsolutni razlog za odbijanje – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-516/15.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 4. ožujka 2015.#Ministero dell'Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare i dr. protiv Fipa Group srl i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 191. stavak 2. UFEU‑a – Direktiva 2004/35/EZ – Odgovornost za okoliš – Nacionalno zakonodavstvo koje ne propisuje mogućnost upravnog tijela da naloži vlasnicima onečišćenih zemljišta koji nisu sudjelovali u tom onečišćenju provođenje mjera sprečavanja i otklanjanja i koje propisuje samo obvezu naknade troškova za mjere koje provede upravno tijelo – Spojivost s načelom onečišćivač plaća, načelom opreznosti, načelom preventivnog djelovanja i načelom da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru.#Predmet C-534/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      4. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 191. stavak 2. UFEU‑a — Direktiva 2004/35/EZ — Odgovornost za okoliš — Nacionalno zakonodavstvo koje ne propisuje mogućnost upravnog tijela da naloži vlasnicima onečišćenih zemljišta koji nisu sudjelovali u tom onečišćenju provođenje mjera sprečavanja i otklanjanja i koje propisuje samo obvezu naknade troškova za mjere koje provede upravno tijelo — Spojivost s načelom onečišćivač plaća, načelom opreznosti, načelom preventivnog djelovanja i načelom da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru“
      U predmetu C‑534/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 8. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 10. listopada 2013., u postupku

         Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare,

         Ministero della Salute,

         Ispra – Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale

      protiv

         Fipa Group Srl,

      uz sudjelovanje:

         Comune di Massa,

         Regione Toscana,

         Provincia di Massa Carrara,

         Comune di Carrara,

         Arpat – Agenzia regionale per la protezione ambientale della Toscana,

         Ediltecnica Srl,

         Versalis SpA,

      i

         Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare,

         Ministero della Salute,

         Ispra – Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale

      protiv

         Tws Automation Srl,

      uz sudjelovanje:

         Comune di Massa,

         Regione Toscana,

         Provincia di Massa Carrara,

         Comune di Carrara,

         Arpat – Agenzia regionale per la protezione ambientale della Toscana,

         Ediltecnica Srl,

         Versalis SpA,

      i

         Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare,

         Ministero della Salute,

      protiv

         Ivan Srl,

      uz sudjelovanje:

         Edison SpA,

         Comune di Massa,

         Regione Toscana,

         Provincia di Massa Carrara,

         Comune di Carrara,

         Arpat – Agenzia regionale per la protezione ambientale della Toscana,

         Ediltecnica Srl,

         Versalis SpA,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Tws Automation Srl, R. Lazzini i S. Prosperi Mangili, avvocati,

               —

               za Ivan Srl, G. C. Di Gioia, L. Acquarone i G. Acquarone, avvocati,

               —

               za Edison SpA, M. S. Masini, W. Troise Mangoni i G. L. Conti, avvocati,

               —

               za Versalis SpA, S. Grassi, G. M. Roberti i I. Perego, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, par G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Gerardis i L. Flocco, avvocati dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, par B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Pignataro‑Nolin i E. White, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela prava Unije u području okoliša, osobito načela onečišćivač plaća, načela opreznosti, načela preventivnog djelovanja i načela da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru, kako su propisani u članku 191. stavku 2. UFEU‑a, u uvodnim izjavama 13. i 24. te u članku 1. i članku 8. stavku 3. Direktive 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu (SL L 143, str. 56.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 58.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru triju sporova, u prva dva spora između Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare (Ministarstvo okoliša, zaštite prirodnih resursa i mora), Ministero della Salute (Ministarstvo zdravstva), Ispra – Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (zajedno u daljnjem tekstu: Ministero) i Fipa Group Srl (u daljnjem tekstu: Fipa Group) te Tws Automation Srl (u daljnjem tekstu: Tws Automation), a u trećem sporu između prva dva tužitelja u glavnom postupku i Ivan Srl (u daljnjem tekstu: Ivan) u vezi s posebnim hitnim mjerama sigurnosti u odnosu na zemljišta onečišćena različitim kemijskim tvarima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 191. stavak 2. prvi podstavak UFEU‑a glasi:
               „Politika Unije u području okoliša usmjerena je prema postizanju visokog stupnja zaštite, uzimajući u obzir raznolike prilike u različitim regijama Unije. Temelji se na načelu opreznosti te na načelu preventivnog djelovanja, načelu da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru te na načelu da onečišćivač plaća.“

               4

               Uvodne izjave 1., 2., 13., 18., 20., 24. i 30. Direktive 2004/35 glase:

                        „(1)

                        U Zajednici sada ima puno onečišćenih mjesta koja predstavljaju značajan rizik za zdravlje, a gubitak biološke raznolikosti zadnjih se desetljeća dramatično ubrzao. Propuštanje djelovanja moglo bi dovesti do još više onečišćenih mjesta i još većega gubitka biološke raznolikosti u budućnosti. Sprečavanje i otklanjanje štete u okolišu, koliko je moguće, doprinosi provedbi ciljeva i načela politike Zajednice o okolišu utvrđenih Ugovorom. Pri odlučivanju o načinu otklanjanja štete trebalo bi uzeti u obzir lokalne prilike.

                        (2)

                        Štetu u okolišu trebalo bi sprečavati i otklanjati promicanjem načela „onečišćivač plaća”, kako je navedeno u Ugovoru i u skladu s načelom održivog razvoja. Temeljno načelo ove Direktive stoga mora biti financijska odgovornost operatera čija je djelatnost uzrokovala štetu u okolišu ili njezinu prijeteću opasnost, kako bi se operateri potaknuli na usvajanje mjera i razvijanje postupaka za smanjivanje rizika od štete u okolišu, čime bi se njihova izloženost financijskoj odgovornosti smanjila.

                  [...]

                        (13)

                        Ne mogu se svi oblici štete u okolišu otkloniti mehanizmom odgovornosti. Da bi isti bio učinkovit, trebao bi postojati jedan ili više onečišćivača koji se mogu utvrditi, šteta bi trebala biti konkretna i količinski mjerljiva, a uzročna veza između štete i jednog ili više utvrđenih onečišćivača utvrđena. Odgovornost stoga nije prikladno sredstvo za rješavanje slučajeva široko rasprostranjenog difuznog onečišćenja pri kojem je nemoguće povezati negativne posljedice u okolišu s radnjom ili nedjelovanjem određenih pojedinačnih činitelja.

                  [...]

                        (18)

                        U skladu s načelom „onečišćivač plaća”, operater koji uzrokuje štetu u okolišu ili prijeteću opasnost od takve štete trebao bi u načelu snositi trošak potrebnih mjera sprečavanja ili otklanjanja. U slučajevima kada nadležno tijelo samo ili putem treće osobe djeluje umjesto operatera, to bi tijelo trebalo osigurati nadoknadu nastalih troškova od operatera. Također je primjereno da operateri na kraju snose trošak procjene štete u okolišu i, eventualno, trošak procjene prijeteće opasnosti od nastanka takve štete.

                  [...]

                        (20)

                        Ne bi trebalo tražiti od operatera da snosi troškove mjera sprečavanja ili otklanjanja poduzetih na temelju ove Direktive ako je dotična šteta ili njezina prijeteća opasnost posljedica određenih događaja izvan njegova utjecaja. Države članice mogu dopustiti da operateri koji nisu postupili namjerno ili iz nepažnje ne snose trošak mjera otklanjanja ako je dotična šteta rezultat izrijekom dopuštenih emisija ili događajâ ili ako se u trenutku događaja ili emisije nije moglo znati za mogućnost nastanka štete.

                  [...]

                        (24)

                        Potrebno je osigurati dostupnost djelotvornih sredstava provedbe i izvršenja, uz istodobno osiguranje odgovarajuće zaštite legitimnih interesa relevantnih operatera i ostalih zainteresiranih strana. Nadležna tijela trebalo bi ovlastiti za posebne zadatke koji podrazumijevaju odgovarajuće diskrecijsko pravo upravnog odlučivanja, i to dužnost procjene značaja štete i određivanja koje bi mjere otklanjanja trebalo poduzeti.

                  [...]

                        (30)

                        Odredbe ove Direktive ne bi se trebale odnositi na štetu prouzročenu prije isteka krajnjeg roka za provedbu Direktive.“

               5

               Sukladno članku 1. Direktive 2004/35, njezina je svrha utvrđivanje okvira za odgovornost za okoliš koji se temelji na načelu „onečišćivač plaća”.

               6

               Članak 2. točka 6. te direktive određuje pojam „operatera“ na način da znači „svaka fizička ili pravna, privatna ili javna osoba koja obavlja ili nadzire profesionalnu djelatnost ili na koju je, ako je tako propisano nacionalnim zakonodavstvom, prenesena ovlast donošenja gospodarskih odluka o tehničkom obavljanju te djelatnosti, uključujući nositelja dozvole ili odobrenja za tu djelatnost ili osobu koja tu djelatnost upisuje u registar ili prijavljuje“.

               7

               Na temelju članka 2. točke 7. iste direktive, pojam „profesionalna djelatnost“ znači svaka „djelatnost koja se obavlja u okviru gospodarske djelatnosti ili poduzeća, neovisno o tome je li privatna ili javna, profitna ili neprofitna“.

               8

               Člankom 2. točkama 10. i 11. Direktive 2004/35 propisani su sljedeći pojmovi:
               „10.   ‚mjere sprečavanja‘ znači sve mjere poduzete kao odgovor na događaj, radnju ili nedjelovanje koji su izazvali prijeteću opasnost od štete u okolišu, radi sprečavanja ili svođenja te štete na najmanju mjeru;
               11.   ‚mjere otklanjanja‘ znači svako djelovanje ili kombinaciju djelovanja, uključujući mjere za smirivanje stanja ili privremene mjere za ponovnu uspostavu stanja, sanaciju ili zamjenu oštećenih prirodnih dobara i/ili oštećenih funkcija, ili za osiguranje ekvivalentne alternative tim dobrima ili funkcijama, kako je predviđeno Prilogom II“.

               9

               Članak 3. te direktive pod nazivom „Područje primjene“ propisuje u svom stavku 1.:
               „Ova se Direktiva primjenjuje:

                        a)

                        na štetu u okolišu prouzročenu bilo kojom od profesionalnih djelatnosti navedenih u Prilogu III. i na svaku prijeteću opasnost od takve štete nastalu zbog bilo koje od tih djelatnosti;

                        b)

                        na štetu nanesenu zaštićenim vrstama i prirodnim staništima prouzročenu bilo kojom profesionalnom djelatnošću osim onih navedenih u Prilogu III., i na svaku prijeteću opasnost od štete nastalu zbog bilo koje od tih djelatnosti, ako je operater postupio namjerno ili iz nepažnje.“

               10

               Na temelju članka 4. stavka 5. te direktive, ona se „primjenjuje na štetu u okolišu ili na prijeteću opasnost od štete uzrokovanu difuznim onečišćenjem samo ako je moguće utvrditi uzročnu vezu između štete i djelatnosti pojedinih operatera“.

               11

               Članak 5. Direktive 2004/35, pod nazivom „Mjere sprečavanja“ glasi:
               „1.   Ako do štete u okolišu još nije došlo, ali postoji prijeteća opasnost od takve štete, operater bez odgode poduzima potrebne mjere sprečavanja.
               [...]
               3.   Nadležno tijelo može u svakom trenutku:
               [...]

                        b)

                        zatražiti od operatera da poduzme potrebne mjere sprečavanja;

                  [...]

                        d)

                        samo poduzeti potrebne mjere sprečavanja.

                  4.   Nadležno tijelo dužno je od operatera zatražiti da poduzme mjere sprečavanja. Ako operater ne ispuni obveze iz stavka 1. ili stavka 3. točke (b) ili (c), ako ga se ne može utvrditi ili nije dužan snositi troškove prema ovoj Direktivi, nadležno tijelo može samo poduzeti te mjere.“

               12

               Članak 6. te direktive pod nazivom „Mjere otklanjanja“ propisuje:
               „1.   Ako je došlo do štete u okolišu, operater bez odgode obavješćuje nadležno tijelo o svim bitnim aspektima stanja i poduzima:

                        a)

                        sve primjenjive mjere za trenutačno stavljanje onečišćujućih tvari pod nadzor, njihovo zadržavanje, uklanjanje ili drukčije postupanje s njima i/ili drugim uzročnicima štete s ciljem ograničavanja ili sprečavanja daljnje štete u okolišu i nepovoljnih utjecaja na zdravlje ljudi ili daljnjeg oštećenja funkcija; i

                        b)

                        potrebne mjere otklanjanja [...]

                  2.   Nadležno tijelo može u bilo kojem trenutku:
               [...]

                        c)

                        zatražiti od operatera da poduzme potrebne mjere otklanjanja;

                  [...]

                        e)

                        samo poduzeti potrebne mjere otklanjanja.

                  3.   Nadležno tijelo dužno je od operatera zatražiti da poduzme mjere otklanjanja. Ako operater ne ispuni obveze iz stavka 1. ili stavka 2. točaka (b), (c) ili (d), ako ga se ne može utvrditi ili nije dužan snositi troškove prema ovoj Direktivi, nadležno tijelo može u krajnjem slučaju samo poduzeti te mjere.“

               13

               Članak 8. stavci 1. i 3. te direktive glasi:
               „1.   Operater snosi troškove mjera sprečavanja i otklanjanja poduzetih prema ovoj Direktivi.
               [...]
               3.   Operater nije dužan snositi trošak mjera sprečavanja ili otklanjanja poduzetih prema ovoj Direktivi ako može dokazati da je štetu u okolišu ili prijeteću opasnost od štete:

                        a)

                        prouzročila treća osoba i da je nastala iako su poduzete primjerene mjere sigurnosti; ili

                        b)

                        da je šteta nastala iz pridržavanja naredbe ili upute koju je izdalo nadležno tijelo, izuzev naredbe ili upute izdane nakon emisije ili iznenadnog događaja prouzročenog vlastitom djelatnošću operatera.

                  U tim slučajevima države članice poduzimaju odgovarajuće mjere koje omogućavaju operateru da zahtijeva nadoknadu nastalih troškova koje je imao.“

               14

               Članak 11. stavak 2. Direktive 2004/35 glasi:
               „Obveza je nadležnog tijela utvrditi operatera koji je prouzročio štetu ili prijeteću opasnost od štete, procijeniti značaj štete i odrediti koje bi mjere otklanjanja trebalo poduzeti prema Prilogu II. [...]“

               15

               Članak 16. Direktive 2004/35, pod nazivom „Odnos s nacionalnim pravom“, propisuje u svom stavku 1. da ta direktiva „ne sprečava države članice da zadrže ili donesu strože odredbe za sprečavanje i otklanjanje štete u okolišu, uključujući utvrđivanje dodatnih djelatnosti koje trebaju podlijegati zahtjevima iz [te] Direktive u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete, kao i utvrđivanje dodatnih odgovornih osoba“.

               16

               Na temelju članka 17. Direktive 2004/35, tumačenog zajedno s njezinim člankom 19., ta direktiva primjenjuje se samo na štetu koju su prouzročili emisija, događaj ili iznenadni događaj nakon 30. travnja 2007. ako te štete proizlaze iz djelatnosti koje su se obavljale nakon tog datuma, ili iz djelatnosti koje su se obavljale prije tog datuma, ali koje se prije navedenog datuma nisu završile.

               17

               Prilog III. toj direktivi navodi dvanaest djelatnosti koje zakonodavac smatra opasnima u smislu članka 3. stavka 1. te direktive.

         Talijansko pravo

               18

               Članak 240. stavak 1. točke m) i p) Zakonodavnog dekreta br. 152 od 3. travnja 2006. o propisima u području okoliša (redovni dodatak Službenom listu Republike Italije (GURI) br. 88. od 14. travnja 2006.), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o okolišu), nalazi se u glavi V. dijela IV. Ta odredba propisuje hitne mjere sigurnosti i mjere sanacije područja.

               19

               Članak 242. Zakona o okolišu pod nazivom „Operativni i administrativni postupci“ poprilično detaljno uređuje obveze osobe odgovorne za onečišćenje, bilo da je do onečišćenja došlo nedavno ili ranije, posebice kad je riječ o donošenju mjera nužnih za sprečavanje, popravljanje i hitno osiguranje, obavješćivanje nadležnih javnih tijela te provođenje djelatnosti sanacije.

               20

               Članak 244. tog zakona pod nazivom „Rješenja“, uređuje slučaj u kojem stvarno nastalo onečišćenje koje prekoračuje prag koncentracije onečišćenja. U tom slučaju pokrajina obrazloženim rješenjem opominje osobu odgovornu za eventualno onečišćenje da donese mjere iz članka 240. i sljedećih članka istog zakona. Članak 244. stavak 3. Zakona o okolišu propisuje da se, u svakom slučaju, rješenje dostavlja i vlasniku područja. Nadalje, članak 244. stavak 4. tog zakona propisuje da će, ako nije moguće odrediti odgovornu osobu ili ako ona ne provede nužne mjere te ako ih ne provedu ni vlasnik područja ni druga zainteresirana osoba, potrebne mjere donijeti nadležno upravno tijelo.

               21

               Članak 245. tog zakona pod nazivom „Obvezatnost mjera i obavješćivanja osoba koje nisu odgovorne za eventualno onečišćenje“ u svom stavku 1. propisuje:
               „Postupke vezane uz mjere osiguranja, sanacije i obnove okoliša koje uređuje ova glava mogu, u svakom slučaju, pokrenuti zainteresirane osobe koje nisu odgovorne.“

               22

               Članak 245. stavak 2. tog zakona propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje obveze osobe odgovorne za potencijalno onečišćenje iz članka 242., vlasnik ili korisnik zemljišta koji utvrdi prekoračenje ili konkretnu i stvarnu opasnost prekoračenja praga koncentracije onečišćenja (CSC) dužan je obavijestiti teritorijalno nadležnu regiju, pokrajinu i općinu i provesti preventivne mjere u skladu s postupkom iz članka 242. Pokrajina će, po primitku tih informacija i nakon savjetovanja s općinom, utvrditi odgovornu osobu kako bi provela mjere sanacije. Međutim, vlasnik ili druga zainteresirana osoba ima mogućnost dobrovoljno intervenirati u bilo kojem trenutku radi provođenja mjera sanacije nužnih u okviru područja čiji je vlasnik ili kojim raspolaže.“

               23

               Članak 250. Zakona o okolišu pod nazivom „Sanacija od strane upravnih tijela“ glasi:
               „Ako osobe odgovorne za onečišćenje neposredno ne provedu mjere propisane ovom glavom ili ako ih nije moguće utvrditi te ako ni vlasnik područja ni druga zainteresirana osoba to ne učine, postupke i mjere iz članka 242. provest će po službenoj dužnosti teritorijalno nadležna općina, a ako ona to ne učini, regija u skladu s redom prvenstva određenim regionalnim planom za sanaciju onečišćenih zemljišta, pozivajući i druge javne i privatne osobe imenovane u posebnim postupcima javne nabave [...]“

               24

               Članak 253. tog zakona pod nazivom „Stvarni tereti i posebna prava prvenstva“ propisuje u svojim stavcima 1. do 4.:
               „1.   Mjere iz ove glave predstavljaju stvarne terete (‘oneri reali’) koji se odnose na onečišćena područja ako ih provode nadležna tijela po službenoj dužnosti u smislu članka 250. [...]
               2.   Troškovima nastalim zbog mjera iz stavka 1. odgovara posebno prvenstveno pravo na nekretnini na samim zemljištima, sukladno odredbama i cilju članka 2748. drugog podstavka Građanskog zakonika. Na to se prvenstveno pravo može pozivati usprkos pravima trećih osoba na nekretnini.
               3.   Na prvenstveno pravo može se pozivati i tražiti naknadu troškova od vlasnika područja koji nije povezan s onečišćenjem ili opasnosti od onečišćenja samo obrazloženom odlukom nadležnog tijela kojom se opravdava, među ostalim, nemogućnost utvrđivanja odgovorne osobe ili podnošenja regresne tužbe protiv nje ili nepovoljan ishod takve tužbe.
               4.   U svakom slučaju, vlasnik koji nije odgovoran za onečišćenje, može biti odgovoran za naknadu [...] troškova u vezi s mjerama koje poduzme nadležno tijelo samo do visine tržišne vrijednosti zemljišta, određene nakon provođenja tih mjera. Ako je vlasnik koji nije odgovoran za onečišćenje dobrovoljno sanirao onečišćeno područje, ima pravo podnijeti regresnu tužbu protiv osobe odgovorne za onečišćenje u odnosu na nastale troškove i eventualnu dodatnu štetu koju pretrpi.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               25

               Iz dokumenata u spisu kojim Sud raspolaže proizlazi da su od 60-ih pa sve do 80-ih godina Farmoplant SpA i Cersam Srl, dva društva iz industrijskog koncerna Montedison SpA, koji je postao Edison SpA, upravljali industrijskim područjem proizvodnje insekticida i herbicida koje se nalazilo u općini pokrajine Massa Carrara, u Toskani (Italija). Budući da su zemljišta tog područja bila značajno onečišćena različitim kemijskim tvarima, među ostalim dikloretanom i amonijakom, dio tih zemljišta saniran je tijekom 1995. Kako se ta „sanacija“ pokazala nedovoljnom, ta su zemljišta 1998. proglašena „područjem nacionalnog interesa Masse Carrare“ radi njihove sanacije.

               26

               Tijekom 2006. i 2008. Tws Automation i Ivan, dva društva privatnog prava, postali su vlasnici raznih zemljišta koja su bila dio tog područja. Poslovna djelatnost Tws Automationa jest prodaja elektroničkih aparata. Ivan je agencija nekretninama.

               27

               Tijekom 2011. Nasco Srl, društvo privatnog prava, nazvano kasnije Fipa Group spojilo se s LCA Lavorazione Compositi Apuana Srl te je na taj način postalo vlasnik drugog zemljišta na istom području. Fipa Group bavi se djelatnostima u području građevine i popravka plovila.

               28

               Administrativnim aktima od 18. svibnja 2007. i 16. rujna te 7. studenoga 2011. nadležne uprave Ministera naložile su Tws Automationu, Ivanu i Fipa Groupu provođenje posebnih „hitnih mjera sigurnosti“ u smislu Zakona o okolišu, odnosno izgradnju hidraulične kaptažne brane kako bi se zaštitio sloj podzemnih voda i podnošenje izmjene projekta sanacije zemljišta koji je postojao od 1995. Te su odluke upućene trima poduzetnicima u svojstvu „zaštitnik[a] zemljišta“.

               29

               Tvrdeći da nisu počinila utvrđeno onečišćenje, ta su društva pokrenula postupak pred Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (administrativnim regionalnim sudom u Toskani), koji je, trima različitim odlukama, poništio te akte zbog toga što, na temelju načela onečišćivač plaća, koje se nalazi i u pravu Unije i nacionalnom zakonodavstvu u području okoliša, upravno tijelo nije moglo naložiti, na temelju odredbi glave V. dijela IV. Zakona o okolišu, provođenje predmetnih mjera poduzetnicima koji nisu neposredno odgovorni za nastanak onečišćenja koje je utvrđeno na području.

               30

               Ministero je protiv tih presuda podnio žalbu Consiglio di Stato.

               31

               Ministero smatra da bi tumačenje odredbi iz glave V. dijela IV. Zakona o okolišu s obzirom na načelo onečišćivač plaća i načelo opreznosti omogućilo obvezivanje vlasnika onečišćenog područja na provođenje hitnih mjera sigurnosti.

               32

               Vijeće Consiglio di Stato kojem je podnesena žalba uputilo je općoj sjednici tog suda pitanje može li, na temelju načela onečišćivač plaća, nacionalno upravno tijelo naložiti vlasniku onečišćenog zemljišta, koji nije počinio onečišćenje, obvezu provođenja hitnih mjera sigurnosti iz članka 240. stavka 1. točke m) spomenutog zakona ili, pod tim pretpostavkama, taj vlasnik ima obvezu samo u odnosu na stvarne terete, izričito propisane u članku 253. istog zakona.

               33

               Aktom od 21. studenoga 2013. Versalis SpA, koji također posjeduje zemljišta koja su dio predmetnog područja, a koja je stekao od Edisona SpA, intervenirao je u postupak sa zahtjevom da se odbije žalba koju je podnio Ministero.

               34

               U svojoj odluci kojom upućuje prethodno pitanje opća sjednica Consiglio di Stato navela je da su talijanski administrativni sudovi podijeljeni po pitanju tumačenja odredbi iz dijela IV. Zakona o okolišu te, općenito, odredbi koje se odnose na obveze vlasnika onečišćenog područja.

               35

               Dakle, dok se u dijelu sudske prakse, na temelju načela prava Unije, među ostalim načela opreznosti, načela preventivnog djelovanja i načela onečišćivač plaća, smatra da je vlasnik obvezan donijeti hitne mjere sigurnosti i mjere sanacije čak i ako nije počinio onečišćenje, drugi dio talijanske sudske prakse naprotiv isključuje svaku odgovornost vlasnika koji nije počinio onečišćenje te stoga poriče mogućnost upravnog tijela da od tog vlasnika zahtijeva takve mjere. Opća sjednica Consiglio di Stato jednakog je mišljenja, koje prevladava u sudskoj praksi talijanskih upravnih sudova.

               36

               U tom smislu sud koji je uputio zahtjev, pozivajući se na presude Suda ERG i dr. (C‑378/08, EU:C:2010:126) i ERG i dr. (C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127), obrazloženje pronalazi u doslovnom tumačenju Zakona o okolišu i načelima građanske odgovornosti, koja zahtijevaju postojanje uzročne veze između radnje i štete. Postojanje te veze nužno je za utvrđivanje subjektivne ili objektivne odgovornosti za predmetnu štetu. Ta veza ne postoji u slučaju u kojem vlasnik nije počinio onečišćenje. Stoga, s obzirom na to da on ne može subjektivno ni objektivno odgovarati za onečišćenje, njegova bi se odgovornost temeljila samo na njegovom svojstvu vlasnika.

               37

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li načela Europske unije koja se odnose na područje zaštite okoliša i koja su uređena člankom 191. stavkom 2. UFEU‑a i člankom 1., člankom 8. stavkom 3. i uvodnim izjavama 13. i 24. Direktive 2004/35, posebice načelo onečišćivač plaća, načelo opreznosti, načelo preventivnog djelovanja i načelo da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru, protivna nacionalnom propisu kao što je onaj uređen člancima 244., 245. i 253. [Zakona o okolišu] koji, u slučaju kada je utvrđeno onečišćenje područja, a nije moguće utvrditi osobu odgovornu za onečišćenje ili nije moguće od nje ishoditi mjere otklanjanja, ne omogućuje upravnom tijelu da naloži vlasniku koji nije odgovoran za onečišćenje poduzimanje hitnih mjera sigurnosti i sanacije, već predviđa na teret potonjeg samo financijsku odgovornost koja je ograničena do visine vrijednosti područja nakon izvršenih mjera sanacije?“

         O prethodnom pitanju

               38

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načela prava Unije koja se odnose na područje zaštite okoliša, kako su uređena člankom 191. stavkom 2. UFEU‑a i Direktivom 2004/35, posebice načelo onečišćivač plaća, tumačiti na način da su protivna nacionalnom propisu kao što je onaj u glavnom postupku, koji, ako nije moguće utvrditi osobu odgovornu za onečišćenje nekog zemljišta ili od nje ishoditi mjere otklanjanja, ne omogućuje nadležnom tijelu da naloži provođenje mjera sprečavanja i otklanjanja vlasniku tog zemljišta koji nije odgovoran za onečišćenje, koji je dužan samo nadoknaditi troškove u vezi s mjerama nadležnog tijela do visine tržišne vrijednosti područja određene nakon provođenja tih mjera.

         O primjenjivosti članka 191. stavka 2. UFEU‑a

               39

               Valja podsjetiti da članak 191. stavak 2. UFEU‑a propisuje da je cilj politike Unije u području okoliša visoka razina zaštite i da se temelji, među ostalim, na načelu onečišćivač plaća. Ta odredba utvrđuje samo opće ciljeve Unije u području okoliša, s obzirom na to da članak 192. UFEU‑a povjerava Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije, kada odlučuju u skladu s običnim zakonodavnim postupkom, odlučivanje o tome koju će radnju poduzeti u svrhu ostvarivanja tih ciljeva (vidjeti presude ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 45.; ERG i dr., EU:C:2010:127, t. 38. i rješenje Buzzi Unicem i dr., C‑478/08 i C‑479/08, EU:C:2010:129, t. 35.).

               40

               Stoga, budući da se članak 191. stavak 2. UFEU‑a, u kojem se nalazi načelo onečišćivač plaća, odnosi na djelovanje Unije, na tu se odredbu kao takvu ne mogu pozivati pojedinci u cilju isključenja primjene nacionalnih odredaba, kao što su one u glavnom postupku, koje zahvaćaju u područje okolišne politike, ako se ne može primijeniti nijedan propis Unije donesen na temelju članka 192. UFEU‑a koji bi posebno obuhvaćao dotičnu situaciju (vidjeti presude ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 46.; ERG i dr., EU:C:2010:127, t. 39., te rješenje Buzzi Unicem i dr., EU:C:2010:129, t. 36.).

               41

               Također, nadležna tijela u području okoliša ne mogu se pozivati na članak 191. stavak 2. UFEU‑a kako bi naložila provođenje, u slučaju u kojem ne postoji pravna osnova u nacionalnom pravu, mjera sprečavanja i mjera otklanjanja.

               42

               Međutim valja istaknuti da se načelo onečišćivač plaća može primijeniti u glavnim postupcima s obzirom na to da je ono provedeno Direktivom 2004/35. Cilj te direktive, donesene na temelju članka 175. UEZ‑a, koji je postao sadašnji članak 192. UFEU‑a, sukladno trećoj rečenici njezine uvodne izjave 1., jest osigurati „provedbu ciljeva i načela politike [Unije] o okolišu utvrđenih Ugovorom“ i promicati, kako je propisano u njezinoj uvodnoj izjavi 2., načelo onečišćivač plaća.

         Vremenska primjenjivost Direktive 2004/35

               43

               Budući da, sukladno činjenicama koje proizlaze is spisa kojim Sud raspolaže, ranije štete u okolišu o kojima je riječ u glavnom postupku proizlaze iz gospodarskih djelatnosti koje su obavljali prijašnji vlasnici zemljišta koja trenutno posjeduju Fipa Group, Tws Automation i Ivan, postoji sumnja u to je li Direktiva 2004/35 vremenski primjenjiva u glavnim postupcima.

               44

               Naime, iz članka 17. prve i druge alineje te direktive, tumačenog zajedno s njezinom uvodnom izjavom 30., proizlazi da se ta direktiva primjenjuje samo na štete koje su prouzročili emisija, događaj ili iznenadni događaj nastao 30. travnja 2007. ili nakon tog datuma ako te štete proizlaze iz djelatnosti koje su se obavljale na taj datum ili nakon tog datuma, ili iz djelatnosti koje su se obavljale prije tog datuma, ali koje se prije navedenog datuma nisu završile (vidjeti u tom smislu presude ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 40. i 41.; ERG i dr., EU:C:2010:127, t. 34., i rješenje Buzzi Unicem i dr., EU:C:2010:129, t. 32.).

               45

               Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, na temelju činjenica koje sam mora procijeniti, jesu li ili nisu u glavnim postupcima štete na koje se odnose mjere sprečavanja i mjere otklanjanja čije su provođenje naložila nacionalna nadležna tijela obuhvaćene područjem primjene Direktive 2004/35 kako je propisano njezinim člankom 17. (vidjeti u tom smislu presudu ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 43.).

               46

               Ako taj sud zaključi da se ta direktiva ne primjenjuje u postupcima koji su pred njim pokrenuti, tu će situaciju onda uređivati nacionalno pravo, u skladu s pravom iz Ugovora i ne dovodeći u pitanje ostale akte sekundarnog prava (vidjeti presude ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 44.; ERG i dr., EU:C:2010:127, t. 37., te rješenje Buzzi Unicem i dr., EU:C:2010:129, t. 34.).

               47

               U slučaju da sud koji je uputio zahtjev zaključi da je ta direktiva vremenski primjenjiva u glavnim postupcima, valja ispitati prethodno pitanje kako slijedi.

         Pojam
         „operater
         “

               48

               Na temelju tumačenja članka 3. stavka 1. Direktive 2004/35 zajedno s uvodnim izjavama 2. i 18. te člankom 2. točkama 6. i 7., i člancima 5., 6., 8. te člankom 11. stavkom 2. te direktive proizlazi da je jedan od osnovnih uvjeta za primjenu sustava odgovornosti uvedenog na temelju tih odredbi utvrđivanje operatera kojem se može pripisati odgovornost.

               49

               Naime, druga rečenica uvodne izjave 2. Direktive 2004/35 propisuje da temeljno načelo te direktive mora biti financijska odgovornost operatera čija je djelatnost uzrokovala štetu u okolišu ili njezinu prijeteću opasnost.

               50

               Kako je Sud već utvrdio, sukladno člancima 6. i 7. Direktive 2004/35, načelno operater koji je odgovoran za štetu u okolišu treba predložiti mjere otklanjanja koje smatra odgovarajućima u tom slučaju (vidjeti presudu ERG i dr., EU:C:2010:127, t. 46.). Isto tako, tom operateru nadležno tijelo može naložiti provođenje nužnih mjera.

               51

               Također, članak 8. te direktive, pod nazivom „Troškovi sprečavanja i otklanjanja štete“, propisuje u svom stavku 1. da taj operater snosi troškove mjera sprečavanja i otklanjanja poduzetih prema toj direktivi. Nadležna tijela na temelju članka 11. stavka 2. te direktive imaju obvezu utvrditi operatera koji je prouzročio štetu.

               52

               Međutim, osobe različite od onih određenih u članku 2. točki 6. Direktive 2004/35, odnosno osobe koje ne obavljaju profesionalnu djelatnost u smislu članka 2. točke 7. te direktive, nisu obuhvaćene područjem primjene te direktive, propisanim u njezinom članku 3. stavku 1. točkama (a) i (b).

               53

               Međutim, u predmetnom slučaju, kako proizlazi iz činjeničnih elemenata koje navodi sud koji je uputio zahtjev, a što su potvrdile sve stranke u glavnom postupku na raspravi, nijedan od tuženika u glavnom postupku ne obavlja trenutno neku od djelatnosti navedenu u Prilogu III. Direktivi 2004/35. U tim okolnostima valja ispitati u kojoj se mjeri ta direktiva mogla odnositi na tuženike na temelju njezinog članka 3. stavka 1. točke (b) koji se odnosi na štetu prouzročenu bilo kojom profesionalnom djelatnošću osim onih navedenih u tom prilogu, ako je operater postupio namjerno ili iz nepažnje.

         Uvjeti odgovornosti za okoliš

               54

               Sukladno članku 4. stavku 5. i članku 11. stavku 2. Direktive 2004/35, tumačenima zajedno s njezinom uvodnom izjavom 13., učinkovitost mehanizma odgovornosti za okoliš zahtijeva da nadležno tijelo utvrdi uzročnu vezu između djelatnosti jednog ili više utvrđenih operatera i konkretne i količinski mjerljive štete u okolišu kako bi se naložilo provođenje mjera otklanjanja pojedinom ili pojedinim operaterima, bez obzira na vrstu onečišćenja o kojoj je riječ (vidjeti u tom smislu presudu ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 52. i 53., te rješenje Buzzi Unicem i dr., EU:C:2010:129, t. 39.).

               55

               Tumačenjem članka 3. stavka 1. točke (a) te direktive, Sud je utvrdio da se obveza nadležnog tijela da utvrdi uzročnu vezu primjenjuje u okviru mehanizma objektivne odgovornosti za okoliš operatera (vidjeti u tom smislu presudu ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 63. do 65., te rješenje Buzzi Unicem i dr., EU:C:2010:129, t. 45.).

               56

               Sukladno članku 4. stavku 5. Direktive 2004/35, ta obveza vrijedi i u okviru mehanizma subjektivne odgovornosti na temelju namjere ili nepažnje operatera, propisane člankom 3. stavkom 1. točkom (b) te direktive za druge profesionalne djelatnosti koje nisu navedene u Prilogu III. toj direktivi.

               57

               Posebno značenje uvjeta postojanja uzročne veze između djelatnosti operatera i štete u okolišu za primjenu načela onečišćivač plaća i, time, za mehanizam odgovornosti uveden Direktivom 2004/35 proizlazi također iz odredbi te direktive u vezi s posljedicama na temelju nesudjelovanja operatera u onečišćenju ili u opasnosti od onečišćenja.

               58

               U tom smislu valja podsjetiti da, sukladno članku 8. stavku 3. točki (a) Direktive 2004/35, tumačenom zajedno s njezinom uvodnom izjavom 20., operater nije dužan snositi trošak mjera otklanjanja poduzetih prema toj direktivi ako može dokazati da je štetu u okolišu prouzročila treća osoba i da je ona nastala iako su poduzete primjerene mjere sigurnosti, ili da je nastala iz pridržavanja naredbe ili upute koju je izdalo nadležno tijelo (vidjeti u tom smislu presudu ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 67. i navedenu sudsku praksu, te rješenje Buzzi Unicem i dr., EU:C:2010:129, t. 46.).

               59

               Ako nije moguće utvrditi nikakvu uzročnu vezu između štete u okolišu i djelatnosti operatera, tu će situaciju uređivati nacionalno pravo u skladu s uvjetima iz točke 46. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu ERG i dr., EU:C:2010:126, t. 59., te rješenje Buzzi Unicem i dr., EU:C:2010:129, t. 43. i 48.).

               60

               Međutim, u predmetnom slučaju, iz dokumenata koji su dostavljeni Sudu i iz samog teksta prethodnog pitanja proizlazi, a što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev, da tuženici u glavnim postupcima nisu pridonijeli nastanku predmetne štete u okolišu.

               61

               Članak 16. Direktive 2004/35 propisuje, u skladu s člankom 193. UFEU‑a, mogućnost za države članice da zadrže ili donesu strože mjere za sprečavanje i otklanjanje štete u okolišu, uključujući utvrđivanje dodatnih odgovornih osoba, pod uvjetom da su te mjere sukladne Ugovorima.

               62

               Međutim, u predmetnom slučaju nesporno je, kako navodi sud koji je uputio zahtjev, da propis u glavnom postupku ne dopuštaju nalaganje vlasniku koji nije odgovoran za onečišćenje provođenje mjera otklanjanja, s obzirom na to da u tom smislu taj propis samo propisuje da takav vlasnik može biti odgovoran za naknadu troškova u vezi s mjerama koje poduzme nadležno tijelo do visine vrijednosti zemljišta određene nakon provođenja tih mjera.

               63

               S obzirom na sva navedena razmatranja, na prethodno pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2004/35 treba tumačiti na način da nije protivna nacionalnom propisu kao što je onaj u glavnom postupku koji, u slučaju kada nije moguće utvrditi osobu odgovornu za onečišćenje zemljišta ili nije moguće od nje ishoditi mjere otklanjanja, ne omogućuje nadležnom tijelu da naloži vlasniku koji nije odgovoran za onečišćenje poduzimanje hitnih mjera sigurnosti i sanacije, već je on odgovoran samo za naknadu troškova u vezi s mjerama koje poduzme nadležno tijelo do visine tržišne vrijednosti područja, određenoj nakon provođenja tih mjera.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu treba tumačiti na način da nije protivna nacionalnom propisu kao što je onaj u glavnom postupku koji, u slučaju kada nije moguće utvrditi osobu odgovornu za onečišćenje zemljišta ili nije moguće od nje ishoditi mjere otklanjanja, ne omogućuje nadležnom tijelu da naloži vlasniku koji nije odgovoran za onečišćenje poduzimanje hitnih mjera sigurnosti i sanacije, već je on odgovoran samo za naknadu troškova u vezi s mjerama koje poduzme nadležno tijelo do visine tržišne vrijednosti područja, određene nakon provođenja tih mjera.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. siječnja 1990. # Državno odvjetništvo protiv Guy Blanguernon. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de police d'Aix-les-Bains - Francuska. # Predmet C-38/89.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 15. svibnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 79/409/EEZ. # Predmet C-503/06.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 14. travnja 2016.#Sparkasse Allgäu protiv Finanzamt Kempten.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Članak 49. UFEU‑a – Pravni propis države članice koji kreditnim institucijama propisuje obvezu da poreznoj upravi priopće informacije o imovini preminulih klijenata u cilju naplate poreza na nasljedstvo – Primjena tog pravnog propisa podružnice sa sjedištem u drugoj državi članici u kojoj bankarska tajna načelno zabranjuje takvo priopćavanje.#Predmet C-522/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      14. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda poslovnog nastana — Članak 49. UFEU‑a — Pravni propis države članice koji kreditnim institucijama propisuje obvezu da poreznoj upravi priopće informacije o imovini preminulih klijenata u cilju naplate poreza na nasljedstvo — Primjena tog pravnog propisa podružnice sa sjedištem u drugoj državi članici u kojoj bankarska tajna načelno zabranjuje takvo priopćavanje“
      U predmetu C‑522/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), odlukom od 1. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 19. studenoga 2014., u postupku

         Sparkasse Allgäu,

      protiv

         Finanzamt Kempten,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský, M. Safjan, i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Sparkasse Allgäu, W.-R. Bub, Rechtsanwalt,

               —

               za Finanzamt Kempten, L. Bachmann, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, A. Dimitrakopoulou i A. Magrippi, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 49. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Sparkasse Allgäu i Finanzamta Kempten (porezni ured Kempten) u vezi s odbijanjem te kreditne institucije da navedenom uredu prijavi informacije o računima koje su kod njezine nesamostalne podružnice sa sjedištem u Austriji imale osobe koje su u trenutku smrti bile porezni rezidenti u Njemačkoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2006/48/EZ

               3

               Članak 23. Direktive 2006/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (SL L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.) glasi:
               „Države članice propisuju da bilo koja kreditna institucija kojoj je izdano odobrenje za rad i koju nadziru nadležna tijela druge države članice može obavljati poslove navedene u Prilogu I. na njihovom državnom području, u skladu s člankom 25., člankom 26. stavcima od 1. do 3., člankom 28. stavcima 1. i 2. te člancima od 29. do 37., bilo osnivanjem podružnice ili pružanjem usluga pod uvjetom da su ti poslovi obuhvaćeni u odobrenju za rad.”

               4

               Među poslovima navedenima u Prilogu I. Direktivi 2006/48 nalazi se, među ostalim, „[p]rimanje depozita i drugih povratnih sredstava”.

               5

               Članak 31. navedene direktive propisuje:
               „Članci 29. i 30. ne utječu na ovlast država članica domaćina u poduzimanju odgovarajućih mjera za sprečavanje ili kažnjavanje nepravilnosti koje su počinjene na njihovim područjima, a koje su u suprotnosti s pravnim propisima donesenima radi zaštite općeg dobra. To uključuje mogućnost zabrane započinjanja novih transakcija za kreditne institucije koje su počinile kršenje na njihovom državnom području.”

         Direktiva 2011/16/EU

               6

               Članak 8. stavak 3.a Direktive Vijeća 2011/16/EU od 15. veljače 2011. o administrativnoj suradnji u području oporezivanja i stavljanju izvan snage Direktive 77/799/EEZ (SL L 64, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 363.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2014/107/EU od 9. prosinca 2014. (SL L 359, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2011/16), glasi:
               „Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi svoje izvještajne financijske institucije obvezala na primjenu pravila izvješćivanja i dubinske analize, sadržanih u prilozima I. i II., te kako bi osigurala djelotvornu provedbu tih pravila i usklađenost s njima u skladu s odjeljkom IX. Priloga I.
               U skladu s primjenjivim pravilima izvješćivanja i dubinske analize sadržanima u prilozima I. i II., nadležno tijelo svake države članice, automatskom razmjenom priopćuje, unutar roka utvrđenog u stavku 6. točki (b), nadležnom tijelu bilo koje druge države članice sljedeće informacije s obzirom na porezna razdoblja koja počinju od 1. siječnja 2016. u vezi s računom o kojem se izvješćuje:

                        (a)

                        ime, adresa, porezni identifikacijski broj(-evi), datum i mjesto rođenja (u slučaju fizičke osobe) svake osobe o kojoj se izvješćuje i koja je imatelj računa s obzirom na račun i, u slučaju bilo kojeg subjekta koji je imatelj računa i za koji je, nakon primjene pravila dubinske analize u skladu s prilozima, utvrđeno da ima jednu ili više osoba koje nad njim imaju kontrolu, a koje su osobe o kojima se izvješćuje, ime, adresa i porezni identifikacijski broj(-evi) subjekta te ime, adresa, porezni identifikacijski broj(-evi) i datum i mjesto rođenja svake osobe o kojoj se izvješćuje;

                        (b)

                        broj računa (ili, u nedostatku broja računa, funkcionalno istovjetna oznaka);

                        (c)

                        naziv i identifikacijski broj (ako postoji) izvještajne financijske institucije;

                        (d)

                        stanje računa ili vrijednost (uključujući, u slučaju ugovora o osiguranju ili ugovora o rentnom osiguranju uz mogućnost isplate otkupne vrijednosti police, novčanu vrijednost ili otkupnu vrijednost) na kraju relevantne kalendarske godine ili drugog odgovarajućeg izvještajnog razdoblja ili, ako je tijekom te godine ili tog razdoblja račun zatvoren, zatvaranje računa;
                        […]”

               7

               Sukladno odredbama odjeljka VIII. D točke 1. priloga I. Direktivi 2011/16, pojam „Račun o kojem se izvješćuje”, među ostalim, znači financijski račun koji vodi izvještajna financijska institucija države članice i koji drži jedna ili više osoba o kojima se izvješćuje, pod uvjetom da je identificiran kao takav u skladu s postupcima dubinske analize opisanima u odjeljcima od II. do VII. istog priloga.

         Njemačko pravo

               8

               Sukladno članku 33. stavku 1. Zakona o nasljeđivanju i darovanju (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz, u daljnjem tekstu: ErbStG), svaki subjekt koji se profesionalno bavi djelatnošću čuvanja ili upravljanja imovinom drugih osoba dužan je poreznom uredu nadležnom za upravljanje porezom na nasljedstvo pisanim putem prijaviti imovinu koju čuva i potraživanja istaknuta prema njemu koji su u trenutku smrti bili dio ostavine preminule osobe.

         Austrijsko pravo

               9

               Na temelju članka 9. stavaka 1. i 7. Zakona o bankama (Bankwesengesetz, u daljnjem tekstu: BWG), podružnice kreditnih institucija koje imaju sjedište u drugim državama članicama mogu obavljati djelatnost u Austriji, pri čemu su dužne postupati u skladu s određenim brojem odredbi austrijskog prava, među kojima se nalazi članak 38. BWG‑a.

               10

               Članak 38. BWG‑a glasi kako slijedi:
               „1.   Kreditne institucije, njihovi članovi, članovi njihovih upravljačkih tijela, njihovi zaposlenici kao i osobe koja za njih rade prema nekoj drugoj osnovi nisu ovlašteni otkriti ili upotrebljavati tajne koje su im povjerene ili kojima su imali pristup isključivo zbog poslovnih odnosa koje održavaju s klijentima […] (bankarska tajna) [...].
               2.   Obveza čuvanja bankarske tajne ne primjenjuje se:
               […]

                        5)

                        kad klijent da svoj izričit i pisani pristanak na otkrivanje tajne;

                  […]”

               11

               Članak 101. BWG‑a propisuje kaznenopravne sankcije u slučaju povrede bankarske tajne.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               Sparkasse Allgäu kreditna je institucija u smislu Direktive 2006/48 koja svoje djelatnosti obavlja na temelju odobrenja koje su izdala njemačka tijela. Ta institucija, među ostalim, ima nesamostalnu podružnicu u Austriji.

               13

               Dana 25. rujna 2008. porezni ured Kempten zatražio je od Sparkasse Allgäu da joj za razdoblje od 1. siječnja 2001. dostavi informacije iz članka 33. ErbStG‑a, u vezi s klijentima svoje podružnice sa sjedištem u Austriji koji su u trenutku smrti boravili u Njemačkoj.

               14

               Sparkasse Allgäu podnio je protiv te odluke žalbu koja je odbijena, kao što je to bio slučaj i s njegovom tužbom podnesenom u prvostupanjskom postupku. U tim je okolnostima tužitelj u glavnom postupku pokrenuo revizijski postupak pred Bundesfinanzhofom (Savezni financijski sud).

               15

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje ograničuje li članak 33. stavak 1. ErbStG‑a slobodu poslovnog nastana, unatoč činjenici da se obveza prijave propisana tom odredbom na isti način primjenjuje na sve njemačke kreditne institucije. Naime, ta obveza njemačke kreditne institucije odvraća od obavljanja trgovačke djelatnosti u Austriji posredstvom podružnice. Međutim, navedeni sud također se pita, s jedne strane, o tome može li ograničenje slobode poslovnog nastana proizlaziti i iz zajedničkog učinka odredbi prava države članice u kojoj se nalazi sjedište kreditne institucije, odnosno Savezne Republike Njemačke, i odredbi prava države članice u kojoj se nalazi podružnica, odnosno Republike Austrije, te, s druge strane, kojoj se državi članici treba pripisati takvo ograničenje.

               16

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se slobodi poslovnog nastana (članak 49. UFEU‑a, bivši članak 43. Ugovora o EZ‑u) pravni propis države članice prema kojem je kreditna institucija sa sjedištem u tuzemstvu u slučaju smrti tuzemnog ostavitelja dužna Finanzamtu (porezni ured) nadležnom za upravljanje porezom na nasljedstvo u tuzemstvu prijaviti i onu imovinu ostavitelja koja se čuva ili kojom se upravlja u nesamostalnoj podružnici te kreditne institucije u drugoj državi članici, ako u toj drugoj državi članici ne postoji usporediva obveza prijave, a kreditne institucije u toj državi podliježu obvezi čuvanja bankarske tajne čija je povreda kažnjiva?”

         O prethodnom pitanju

               17

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis države članice koji kreditnim institucijama koje imaju svoje sjedište u toj državi članici nalaže da nacionalnim tijelima prijave imovinu koja se čuva ili kojom se upravlja u njihovim nesamostalnim podružnicama sa sjedištem u drugoj državi članici, u slučaju smrti vlasnika te imovine koji je boravio u prvoj državi članici, ako druga država članica ne propisuje usporedivu obvezu prijave, a kreditne institucije u toj državi podliježu obvezi čuvanja bankarske tajne čija je povreda kažnjiva.

               18

               Ponajprije valja podsjetiti da je člankom 49. UFEU‑a propisano ukidanje ograničenja slobode poslovnog nastana. Sukladno toj odredbi, ta sloboda za državljane jedne države članice uključuje na državnom području druge države članice pravo pokretanja i obavljanja djelatnosti kao samozaposlene osobe te pravo osnivanja i upravljanja poduzećima sukladno uvjetima koje pravo zemlje u kojoj se taj poslovni nastan ostvaruje utvrđuje za svoje državljane. Ukidanje ograničenja slobode poslovnog nastana obuhvaća i ograničenja osnivanja zastupništava, podružnica ili društava kćeri državljana bilo koje države članice s poslovnim nastanom na državnom području bilo koje druge države članice (vidjeti osobito presude Komisija/Francuska, 270/83, EU:C:1986:37, t. 13.; Royal Bank of Scotland, C‑311/97, EU:C:1999:216, t. 22. i CLT‑UFA, C‑253/03, EU:C:2006:129, t. 13.).

               19

               Na temelju članka 54. drugog stavka UFEU‑a, pravne osobe uređene javnim pravom, osim onih koje su neprofitne, također predstavljaju trgovačka društva na koja se primjenjuje članak 49. UFEU‑a. Prema informacijama koje je dao sud koji je uputio zahtjev, Sparkasse Allgäu pravna je osoba uređena javnim pravom, na koju se primjenjuje članak 49. UFEU‑a.

               20

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, premda odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu poslovnog nastana prema svojem tekstu imaju za cilj osigurati povlasticu nacionalnog tretmana u državi članici primateljici, one se također protive tomu da država članica podrijetla postavlja prepreke svojim državljanima ili trgovačkom društvu koje je osnovano u skladu s njezinim zakonima u pogledu uspostavljanja poslovnog nastana u drugoj državi članici (presuda Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 33. i navedena sudska praksa).

               21

               Također valja podsjetiti da iz članka 33. stavka 1. ErbStG‑a proizlazi da je svaki subjekt koji se profesionalno bavi djelatnošću čuvanja ili upravljanja imovinom drugih osoba dužan poreznom uredu nadležnom za upravljanje porezom na nasljedstvo pisanim putem prijaviti imovinu koju čuva i potraživanja istaknuta prema njemu koji su u trenutku smrti bili dio ostavine preminule osobe.

               22

               Valja utvrditi da je ta odredba sastavljena na općenit način i da ne čini razliku ovisno o mjestu gdje se obavljaju djelatnosti čuvanja ili upravljanja imovinom drugih osoba na koje se odnosi. Posljedično, tužitelj u glavnom postupku, koji je pravna osoba osnovana u skladu s njemačkim pravom i koji ima svoje sjedište u Njemačkoj, podliježe obvezama koje proizlaze iz te odredbe, i to ne samo u vezi s računima koje drže njegova različita zastupništva i podružnice sa sjedištem u Njemačkoj nego i u vezi s računima otvorenima kod njegove nesamostalne podružnice sa sjedištem u Austriji.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje je li obavljanje djelatnosti njemačke kreditne institucije koja je otvorila podružnicu u Austriji otežano zbog istodobnog postojanja obveze prijenosa informacija, predviđene člankom 33. stavkom 1. ErbStG‑a, i obveze da u Austriji poštuje bankarsku tajnu, zaštićenu člankom 38. stavkom 2. i člankom 101. BWG‑a. U tom smislu, taj sud navodi da je kreditna institucija koja se nalazi u položaju tužitelja u glavnom postupku, sukladno članku 38. stavku 2. točki 5. BWG‑a, dužna od svojih klijenata zahtijevati pristanak kako bi njemačkim tijelima eventualno prenijela informacije koje se na njih odnose, a sve to kako bi postupila u skladu s tim dvjema obvezama. Posljedica činjenice da je potrebno dati takav pristanak može biti to da se mogući klijenti austrijske podružnice takve kreditne institucije eventualno odluče za poslovanje s austrijskim bankama ili austrijskim društvima kćerima njemačkih banaka, s obzirom na to da ni jedni ni drugi ne podliježu sličnoj obvezi prijenosa informacija.

               24

               Iako se, dakako, ne može isključiti da je članak 33. stavak 1. ErbStG‑a takve naravi da odvraća kreditne institucije sa sjedištem u Njemačkoj od otvaranja podružnica u Austriji jer bi ih postupanje u skladu s tom obvezom stavilo u nepovoljan položaj zbog same činjenice da zbog toga podliježu obvezi koja nije propisana za kreditne institucije sa sjedištem u toj potonjoj državi članici, iz toga se ipak ne može zaključiti da se postojanje te obveze može kvalificirati kao ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a.

               25

               S obzirom na informacije koje je dao sud koji je uputio zahtjev, valja zapravo utvrditi da nepovoljne posljedice do kojih u okolnostima poput onih u glavnom postupku može dovesti obveza poput one predviđene člankom 33. stavkom 1. ErbStG‑a proizlaze iz istodobnog izvršavanja dviju država članica svoje nadležnosti, s jedne strane, na području uređenja obveza banaka i drugih kreditnih institucija u odnosu na njihove klijente u vezi s poštovanjem bankarske tajne i, s druge strane, na području poreznih nadzora (vidjeti u tom smislu presude Kerckhaert i Morres, C‑513/04, EU:C:2006:713, t. 20.; Columbus Container Services, C‑298/05, EU:C:2007:754, t. 43. i CIBA, C‑96/08, EU:C:2010:185, t. 25.).

               26

               Preciznije govoreći, poštovanje bankarske tajne prema njemačkom pravu ne može imati prednost pred zahtjevom kojim se želi osigurati djelotvornost poreznih nadzora, iako članak 33. stavak 1. ErbStG‑a, u okolnostima na koje se odnosi, uspostavlja obvezu prijenosa informacija poreznim tijelima bez pristanka imatelja računa o kojem je riječ. S druge strane, u austrijskom pravu člankom 38. BWG‑a odabrano je suprotno rješenje jer načelno svi moraju poštovati bankarsku tajnu, a to uključuje i porezna tijela.

               27

               Točno je da bilateralni sporazum sklopljen između dviju država članica o kojima je riječ kao i mjere donesene na razini Unije, poput automatske i obvezne razmjene informacija predviđene člankom 8. stavkom 3.a Direktive 2011/16, osiguravaju administrativnu suradnju u području oporezivanja i stoga njemačkim poreznim tijelima u okolnostima poput onih u glavnom postupku omogućuju dobivanje informacija na koje se odnosi mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev, međutim, navodi da, iako postoji sporazum kojim je predviđena razmjena informacija u području oporezivanja sklopljen između Savezne Republike Njemačke i Republike Austrije, koji je stupio na snagu 1. ožujka 2012., on je primjenjiv samo na poreznu godinu ili na porezna razdoblja nakon 1. siječnja 2011., na koja se ne odnosi zahtjev koji je porezni ured Kempten uputio Sparkasse Allgäu. Isto tako, Direktiva 2011/16 donesena je tek nakon nastanka činjenica koje su dovele do glavnog postupka.

               29

               Stoga valja utvrditi da su države članice, prema stanju prava Unije na dan nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku i u nedostatku ikakvih mjera za usklađivanje na području razmjene informacija za potrebe poreznih nadzora, imale pravo nacionalnim kreditnim institucijama propisati obvezu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u vezi s njihovim podružnicama koje djeluju u inozemstvu, čija je svrha osigurati učinkovitost poreznih nadzora, pod uvjetom da transakcije ostvarene u okviru navedenih podružnica nisu predmet diskriminirajućeg postupanja u odnosu na transakcije koje su izvršile njihove nacionalne podružnice (vidjeti u tom smislu presudu Columbus Container Services, C‑298/05, EU:C:2007:754, t. 51. i 53. kao i rješenje KBC Bank i Beleggen, Risicokapitaal, Beheer, C‑439/07 i C‑499/07, EU:C:2009:339, t. 80.).

               30

               Kao što je to već navedeno u točki 22. ove presude, članak 33. stavak 1. ErbStG‑a, sukladno svojim odredbama, primjenjuje se na kreditne institucije koje imaju svoje sjedište u Njemačkoj u odnosu na njihove transakcije izvršene u Njemačkoj i u inozemstvu.

               31

               Na temelju same činjenice da obveza prijave, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, nije predviđena austrijskim pravom ne može se isključiti mogućnost Savezne Republike Njemačke da propiše takvu obvezu. Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da slobodu poslovnog nastana nije moguće razumjeti na način da je država članica dužna utvrditi svoja porezna pravila, a osobito obvezu prijave poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ovisno o poreznim pravilima druge države članice, kako bi u svim situacijama zajamčila nepostojanje različitosti koja proizlazi iz nacionalnih zakonodavstava (vidjeti u tom smislu presude Columbus Container Services, C‑298/05, EU:C:2007:754, t. 51. i National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 62.).

               32

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis države članice koji kreditnim institucijama koje imaju svoje sjedište u toj državi članici nalaže da nacionalnim tijelima prijave imovinu koja se čuva ili kojom se upravlja u njihovim nesamostalnim podružnicama sa sjedištem u drugoj državi članici, u slučaju smrti vlasnika te imovine koji ima boravište u prvoj državi članici, ako druga država članica ne propisuje usporedivu obvezu prijave, a kreditne institucije u toj državi podliježu obvezi čuvanja bankarske tajne čija je povreda kažnjiva.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis države članice koji kreditnim institucijama koje imaju svoje sjedište u toj državi članici nalaže da nacionalnim tijelima prijave imovinu koja se čuva ili kojom se upravlja u njihovim nesamostalnim podružnicama sa sjedištem u drugoj državi članici, u slučaju smrti vlasnika te imovine koji ima boravište u prvoj državi članici, ako druga država članica ne propisuje usporedivu obvezu prijave, a kreditne institucije u toj državi podliježu obvezi čuvanja bankarske tajne čija je povreda kažnjiva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. veljače 2006.#Declan O'Byrne protiv Sanofi Pasteur MSD Ltd i Sanofi Pasteur SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 85/374/EEZ.#Predmet C-127/04.