Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. siječnja 2006.#Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos protiv Administración del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska.#Sloboda kretanja radnika - Direktiva 89/48/EEZ - Članci 39. i 43. UEZ-a.#Predmet C-330/03.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 27. veljače 2014. # A. M. van der Ham i A. H. van der Ham-Reijersen van Buuren protiv College van Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska. # Zajednička poljoprivredna politika - Financiranje iz EPFRR-a - Potpora ruralnom razvoju - Smanjenje ili ukidanje plaćanja u slučaju nepridržavanja pravila o višestrukoj sukladnosti - Pojam 'namjernog nepridržavanja pravila'. # Predmet C-396/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Zajednička poljoprivredna politika — Financiranje iz EPFRR‑a — Potpora ruralnom razvoju — Smanjenje ili ukidanje plaćanja u slučaju nepridržavanja pravila o višestrukoj sukladnosti — Pojam ‚namjernog nepridržavanja pravila’“
      U predmetu C‑396/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Nizozemska), odlukom od 25. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 27. kolovoza 2012., u postupku

         A. M. van der Ham,

         A. H. van der Ham‑Reijersen van Buuren

      protiv

         College van Gedeputeerde Staten van Zuid‑Holland,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u funkciji suca četvrtog vijeća, M. Safjan (izvjestitelj), J. Malenovský i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. M. van der Ham i A. H. van der Ham‑Reijersen van Buuren, C. Blokland i A. M. van der Ham,

               —

               za nizozemsku vladu, C. Schillemans, C. Wissels i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam, u svojstvu agenta,

               —

               za slovensku vladu, N. Pintar Gosenca i A. Vran, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Bouquet, G. von Rintelen i H. Kranenborg, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi 24. listopada 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 67. stavka 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 796/2004 od 21. travnja 2004. o utvrđivanju detaljnih pravila u pogledu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih Uredbom Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima (SL L 141, str. 18.), članka 51. stavka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 od 20. rujna 2005. o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL L 277, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 138.), kao i članka 23. Uredbe Komisije (EZ) br. 1975/2006 od 7. prosinca 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća br. 1698/2005 vezano uz primjenu postupaka kontrole, kao i uvjeta višestruke sukladnosti u vezi s mjerama ruralnog razvoja (SL L 368, str. 74.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između A. M. van der Hama i A. H. van der Ham‑Reijersen van Buuren s jedne strane i College van Gedeputeerde Staten van Zuid‑Holland (vlada pokrajine Zuid‑Holland, u daljnjem tekstu: College) s druge strane, u svezi smanjenja pomoći koja im je dodijeljena na temelju zajedničke poljoprivredne politike.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1698/2005

               3

               Uredba br. 1698/2005 izmijenjena je, ponajprije, Uredbom Vijeća (EZ) br. 74/2009 od 19. siječnja 2009. (SL L 30, str. 100.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 68., str. 100.). Na temelju članka 2. stavka drugog Uredbe br. 74/2009, izmjene koje je uvela primjenjuju se od 1. siječnja 2009., uz iznimku izmjena članka 51. stavaka 1., 2. i 4. Uredbe br. 1698/2005 koje se primjenjuju od 1. Siječnja 2010.

               4

               U skladu s uvodnom izjavom 45. Uredbe br. 1698/2005:
               „Trebalo bi uspostaviti sustav kazni u slučaju kad korisnici koji primaju naknade po određenim mjerama upravljanja zemljištem ne udovoljavaju propisanim zahtjevima koji su navedeni u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1782/2003 [od 29. rujna 2003. o utvrđivanju zajedničkih pravila za planove izravnih potpora na temelju zajedničke poljoprivredne politike i o utvrđivanju određenih planova potpore poljoprivrednicima i kojom se izmjenjuju uredbe (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL L 270, str. 1.)] na cijelom njihovom gospodarstvu, uzimajući u obzir težinu, stupanj, trajnost ili ponavljano nepridržavanje.“

               5

               Članak 36. točka (a) podtočka iv. Uredbe br. 1698/2005 predviđa odobrenje agroekoloških plaćanja.

               6

               Članak 51. stavak 1. i 4. Uredbe br. 1698/2005, kako je bio primjenjiv do 1. siječnja 2010., određuje:
               „1.   Ako se korisnici plaćanja sukladno članku 36. točki (a) podtočkama i. do v. [...] na cijelom gospodarstvu ne pridržavaju, zbog radnje ili propusta koji im se izravno može pripisati, obvezujućih zahtjeva navedenih u člancima 4. i 5. i u prilozima III. i IV. Uredbi (EZ) br. 1782/2003, smanjuje se ili ukida ukupan iznos plaćanja odobrenih u kalendarskoj godini u kojoj se dogodi nepridržavanje.
               Smanjenje ili ukidanje navedeno u prvom podstavku primjenjuje se i u slučajevima kada se korisnici plaćanja sukladno članku 36. točki (a) podtočki iv. na cijelom gospodarstvu ne pridržavaju, zbog radnje ili propusta koji im se izravno može pripisati, minimalnih zahtjeva za gnojivo i korištenje sredstava za zaštitu bilja navedenih u članku 39. stavku 3.
               [...]
               4.   Detaljna pravila o smanjenjima i ukidanjima navode se u skladu s postupkom opisanim u članku 90. stavku 2. U tom se smislu u obzir uzimaju ozbiljnost, opseg, trajanje i ponavljanje nepridržavanja.“

               7

               Članak 51. stavak 4. Uredbe br. 1698/2005, kako je izmijenjen Uredbom br. 74/2009, primjenjiv od 1. siječnja 2010., navodi:
               „Podrobna pravila za umanjenja i isključenja utvrđuju se u skladu s postupkom iz članka 90. stavka 2. U tom je kontekstu potrebno voditi računa o ozbiljnosti, opsegu, trajanju i ponavljanju utvrđene nesukladnosti, te o sljedećim mjerilima:

                        a)

                        u slučaju nemara postotak umanjenja ne smije prijeći 5%, a u slučaju ponovljene nesukladnosti on iznosi 15%.
                        [...]

                        b)

                        U slučaju namjerno počinjene nesukladnosti postotak umanjenja načelno ne smije biti manji od 20%, a korisnika se može i potpuno isključiti iz jednog ili više programa potpore, i to tijekom jedne ili više kalendarskih godina;

                  [...]“

         Uredba br. 1975/2006

               8

               Sukladno uvodnoj izjavi 6. Uredbe br. 1975/2006:
               „U skladu s člankom 51. Uredbe (EZ) br. 1698/2005, plaćanja na temelju određenih mjera predviđenih u spomenutoj uredbi uvjetovana su poštovanjem sukladnosti, kao što je predviđeno u glavi II. poglavlju I. Uredbe (EZ) br. 1782/2003. Stoga valja urediti pravila iz područja višestruke sukladnosti s onima predviđenima u uredbama (EZ) br. 1782/2003 i (EZ) br. 796/2004.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 23. Uredbe br. 1975/2006 glasi kako slijedi:
               „Bez obzira na članak 51. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1698/2005, kad se utvrdi nepridržavanje, primjenjuje se smanjenje ukupnog iznosa odobrene pomoći ili pomoći koja se treba odobriti predmetnom korisniku [...] nakon što je on podnio zahtjeve za plaćanje ili ih treba podnijeti tijekom kalendarske godine u kojoj je utvrđeno [nepridržavanje].
               Kad je uzrok nepridržavanja nemar korisnika, smanjenje se računa prema pravilima određenima u članku 66. Uredbe (EZ) br. 796/2004.
               Kad je do nepridržavanja pravila došlo namjerno, smanjenje se računa sukladno članku 67. Uredbe (EZ) br. 796/2004.“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 796/2004

               10

               Sukladno uvodnoj izjavi 56. Uredbe br. 796/2004 o utvrđivanju detaljnih pravila o primjeni kazni u slučaju nepridržavanja pravila u svezi s višestrukom sukladnosti:
               „Sustav smanjenja i isključenja predviđen Uredbom (EZ) br. 1782/2003 ima međutim, što se tiče obveza iz područja sukladnosti, drukčiji cilj koji se sastoji u poticanju poljoprivrednika na poštovanje već postojećeg zakonodavstva iz različitih dijelova sukladnosti.“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 66. Uredbe br. 796/2004 naslovljen „Smanjenja koja se primjenjuju u slučaju nemara“ u stavku 1. određuje:
               „[...]Ako je uzrok utvrđenog nepridržavanja nemar poljoprivrednika, tada valja primijeniti smanjenje ukupnog iznosa izravnih plaćanja [...] koja su poljoprivredniku isplaćene ili se trebaju isplatiti na temelju zahtjevâ koje je podnio ili će podnijeti tijekom kalendarske godine u kojoj je utvrđeno [nepridržavanje]. U načelu je visina tog smanjenja do 3% ukupnog iznosa.
               Međutim, platna agencija može na osnovi rezultata ocjene koju u sklopu izvješća o nadzoru dostavlja nadležno nadzorno tijelo [...] odlučiti smanjiti ili povećati taj postotak na 1 odnosno na 5% ukupnog iznosa [...]“ [neslužbeni prijevod]

               12

               Članak 67. iste uredbe, naslovljen „Smanjenja i isključenja koja se primjenjuju u slučaju namjernog nepridržavanja pravila“, u stavku 1. navodi:
               „[...] Ako je uzrok utvrđenog nepridržavanja pravila namjerna radnja poljoprivrednika, određeno je da visina smanjenja ukupnog iznosa [izravnih plaćanja] koje se primjenjuje bude, u načelu, 20% navedenog ukupnog iznosa.
               Međutim, platna agencija može na osnovi rezultata ocjene koju u sklopu izvješća o nadzoru dostavlja nadležno nadzorno tijelo [...] smanjiti taj postotak na do 15% ili ga, ako je potrebno, povećati na do 100% navedenog ukupnog iznosa.“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1782/2003

               13

               Uredba br. 1782/2003 stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003. Uvodna izjava 2. Uredbe br. 1782/2003 glasi kako slijedi:
               „Cjelokupnu isplatu izravne pomoći valja uvjetovati poštovanjem pravila koja se odnose na poljoprivredna zemljišta, poljoprivrednu proizvodnju i aktivnosti. Ta pravila moraju težiti tome da se u zajedničke trgovinske organizacije uklope osnovna pravna pravila na području zaštite okoliša, sigurnosti hrane, zdravlja i dobrobiti životinja te dobrih poljoprivrednih i okolišnih uvjeta. Ako se ta osnovna pravna pravila ne budu poštovala, države članice morat će u cijelosti ili djelomično prekinuti izravnu pomoć, u skladu s proporcionalnim, objektivnim i stupnjevanim kriterijima. [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Nizozemsko pravo

               14

               Članak 2. Odluke ministra poljoprivrede, prirodnog nasljeđa i kvalitete hrane br. TRCJZ/2006/1978, kojom se propisuje primjena normativnog okvira sukladnosti izravnih potpora prihodu koje se unutar zajedničke poljoprivredne politike odobravaju u korist poljoprivrednika (Regeling van de Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit, nr. TRCJZ/2006/1978, houdende beleidsregels over de toepassing van het normenkader randvoorwaarden in het kader van de directe inkomenssteun aan landbouwers in het kader van het Gemeenschappelijk landbouwbeleid) od 24. srpnja 2006. (u daljnjem tekstu: odluka) određuje:
               „1.   U slučaju radnji kojima se krše obveze iz članka 3. Odluke o zajedničkoj poljoprivrednoj politici – potpora prihodima u 2006., potpora prihodu smanjuje se, osim u slučaju više sile [...], za postotak koji ovisi o:

                        —

                        ocjeni slučaja nepridržavanja,

                        —

                        broju slučajeva nepridržavanja, i

                        —

                        dijelu politike u koji spada zahtjev za sukladnost koji nije poštovan.

                  2.   Ocjena nekog slučaja nepridržavanja daje se na osnovi četiriju kriterija:

                        a.

                        ponavljanje;

                        b.

                        opseg;

                        c.

                        ozbiljnost;

                        d.

                        trajanje.

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               15

               Članak 8. odluke navodi:
               „1.   Smanjenje u slučaju namjernog nepridržavanja nekog zahtjeva ili pravila iznosi, u načelu, do 20%.
               2.   Ocjena namjere daje se, u svakom slučaju, na temelju sljedećih kriterija:

                        a.

                        u opisu zahtjeva za dotičnu sukladnost utvrđena je izravna veza s namjernim nepridržavanjem;

                        b.

                        razina složenosti zahtjeva za dotičnu sukladnost;

                        c.

                        pitanje je li riječ o ustaljenoj i dugotrajnoj politici;

                        d.

                        pitanje je li riječ o aktivnoj radnji ili propustu;

                        e.

                        okolnost da je poljoprivrednik bio prethodno obaviješten o nedostacima u poštovanju zahtjeva za dotičnu sukladnost;

                        f.

                        mjera u kojoj zahtjev za sukladnost nije poštovan;

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Tužitelji u glavnom postupku, vlasnici poljoprivrednog gospodarstva u Nizozemskoj, korisnici su potpora prihodu i pomoći za upravljanje farmom sukladno poljoprivrednoj praksi korisnoj za okoliš na temelju Uredbe br. 1698/2005.

               17

               Dana 13. ožujka 2009. Algemene Inspectiedienst (opća služba za inspekcijske poslove) ministarstva van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie (ministarstvo ekonomskih poslova, poljoprivrede i inovacija) provela je na licu mjesta nadzor nad poštovanjem višestruke sukladnosti zajedničke poljoprivredne politike. Tom prilikom je utvrđeno da gnojiva nisu bila rasipana na način koji stvara malo emisija, kakav zahtijeva odredba nacionalnog zakonodavstva.

               18

               Gnojiva je, na zahtjev tužitelja u glavnom postupku, na predmetnu česticu pašnjaka rasipao sezonski poljoprivredni radnik društva za ugovorne poljoprivredne radove.

               19

               Na osnovi tog utvrđenja College je 29. srpnja 2010. donio odluku kojom je pomoć za upravljanje farmom sukladno pravilima o zaštiti okoliša, koju su koristili tužitelji u glavnom postupku, smanjio na 20% zbog namjernog nepoštovanja spomenutog nacionalnog zakonodavstva. To što sezonski poljoprivredni radnik nije poštovao obvezu rasipanja gnojiva na način koji stvara malo emisija pripisano je tužiteljima.

               20

               Tužitelji u glavnom postupku uložili su prigovor protiv te odluke, koji je College odbio odlukom od 2. prosinca 2010., uz obrazloženje da je obveza rasipanja gnojiva na način koji stvara malo emisija ustaljena i dugotrajna politika u smislu članka 8. stavka 2. točke (c) odluke [ministra].

               21

               Budući da je tužba koju su tužitelji u glavnom postupku podnijeli Rechtbank ’s‑Gravenhage bila odbijena, potonji su sudu koji je uputio zahtjev podnijeli žalbu.

               22

               U tim je okolnostima Raad van State odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kako treba razumjeti izraze ‚namjerno nepridržavanje pravila’ iz članka 51. stavka [4.] Uredbe [...] br. 1698/2005 [...], kako je izmijenjena Uredbom [...] br. 74/2009 [...], iz članka 23. Uredbe [...] br. 1975/2006 [...] i iz članka 67. stavka 1. Uredbe [...] br. 796/2004 [...] [?] Je li za ‚namjerno nepridržavanje pravila’ dovoljno da nije poštovana ustaljena i dugotrajna politika, kao što je opisano u članku 8. stavku 2. točki (c) [odluke ministra]?

                        2.

                        Je li protivno pravu Unije da se u nekoj državi članici presudi da sustav ‚namjerno’ nije poštovan, kako je predviđeno u tim uredbama, na temelju same činjenice da je nastala jedna ili više sljedećih okolnosti:

                                 a)

                                 u zahtjevu za rečenu sukladnost koji nije poštovan namjera je već pretpostavljena;

                                 b)

                                 zahtjev za dotičnu sukladnost je složen;

                                 c)

                                 postoji ustaljena i dugotrajna politika;

                                 d)

                                 postoji aktivna radnja ili propust;

                                 e)

                                 poljoprivrednik je prethodno obaviješten o nedostacima u poštovanju zahtjeva za dotičnu sukladnost, i

                                 f)

                                 mjera u kojoj zahtjev za višestruku sukladnost nije poštovan takva je da pretpostavlja namjeru?

                        3.

                        Može li se korisniku pomoći pripisati ‚namjera nepridržavanja pravila’ako je poslove izvršila treća osoba na zahtjev korisnika?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               23

               Najprije valja napomenuti da je, kako je i nezavisna odvjetnica utvrdila u točki 25. svojeg mišljenja, članak 51. Uredbe br. 1698/2005 primjenjiv na spor u glavnom postupku u verziji u kojoj je bio prije nego što je izmijenjen Uredbom 74/2009, a u kojoj se ne pojavljuje pojam „namjerno nepridržavanje pravila“.

               24

               Usto, kao što je osobito istaknula slovenska vlada u svojim očitovanjima, iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da sporna odluka počiva na nepoštovanju obveze rasipanja gnojiva na način koji stvara malo emisija, a koja je ustaljena i dugotrajna politika u smislu članka 8. stavka 2. točke (c) odluke ministra.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev također ističe da je na njemu da, u okviru spora u postupku koji se pred njim vodi, ispita je li Rechtbank ’s‑Gravenhage ispravno presudio da College nije pogriješio smatrajući da već sama okolnost da spomenuta obveza čini „ustaljenu i dugotrajnu politiku” dovodi do zaključka da pravila koja se odnose na sukladnost „namjerno“ nisu bila poštovana, čak i kada poslove izvršava treća osoba na zahtjev poljoprivrednika.

               26

               U tim okolnostima, prvo i drugo pitanje valja shvatiti na način da sud koji je uputio zahtjev u biti traži odgovor na pitanje kako treba tumačiti pojam „namjerno nepridržavanje pravila“ u smislu članka 67. stavka 1. Uredbe br. 796/2004 i članka 23. Uredbe br. 1975/2006 i je li protivna pravu Unije nacionalna odredba o kakvoj je riječ u predmetu u glavnom postupku, a koja činjenici postojanja ustaljene i dugotrajne politike pridaje veliku dokaznu snagu.

         O pojmu „namjernog nepridržavanja pravila“

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita kako treba tumačiti pojam „namjernog nepridržavanja pravila“ u smislu članka 67. stavka 1. Uredbe br. 796/2004 i članka 23. Uredbe br. 1975/2006.

               28

               Valja odmah podsjetiti da su u okviru izmjene zajedničke poljoprivredne politike uvedene Uredbom br. 1782/2003, čija određena detaljna pravila primjene propisuje Uredba br. 796/2004, izravna plaćanja, kao što se navodi u uvodnoj izjavi 2. Uredbe br. 1782/2003, vezana uz poštovanje pravila o višestrukoj sukladnosti. Iz članka 51. stavka 1. Uredbe br. 1698/2005 proizlazi da je takva međuovisnost također uvedena u okviru Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR).

               29

               Kad je riječ o kaznama koje se mogu odrediti za utvrđena nepridržavanja, iz članka 51. stavka 1. Uredbe br. 1698/2005 i članka 23. Uredbe br. 1975/2006 proizlazi da povreda pravila koja se odnose na sukladnost daje osnovu za smanjenja koja se računaju sukladno člancima 66. i 67. Uredbe br. 796/2004.

               30

               Osim toga, iz članka 23. Uredbe br. 1975/2006 proizlazi da do primjene kazni u slučaju povrede zahtjeva za višestruku sukladnost dolazi kada se radi o nemaru ili namjernoj radnji. Sustav odgovornosti predviđen tom uredbom stoga nije objektivan.

               31

               Međutim ni članak 67. Uredbe br. 796/2004 ni članak 23. Uredbe br. 1975/2006 ne definiraju pojam „namjernog nepridržavanja pravila“. Takva definicija ne proizlazi ni iz drugih odredaba tih uredbi koje, usto, ne upućuju na pravo drugih država članica.

               32

               Dakle, primjenom ustaljene sudske prakse valja zadržati, u odnosu na spomenuti pojam, autonomno i jedinstveno tumačenje koje treba dati vodeći računa o uobičajenom smislu tih izraza, o kontekstu spomenutih članaka i cilju koji se želi postići propisima u kojima se nalaze (vidjeti osobito presudu od 14. ožujka 2013., Leth, C‑420/11, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Članak 67. stavak 1. Uredbe br. 796/2004 i članak 23. Uredbe br. 1975/2006 odnose se na slučajeve nepridržavanja pravila kojima je uzrok namjerna radnja odnosno radnja koja ima narav namjere.

               34

               Namjerna povreda pravila koja se odnose na sukladnost počiva, s jedne strane, na objektivnom elementu, to jest na kršenju tih pravila i, s druge strane, na subjektivnom elementu.

               35

               Što se tiče drugog elementa, korisnik pomoći može usvojiti navedeno ponašanja bilo s namjerom postizanja situacije nepridržavanja odredbi koje se odnose na višestruku sukladnost bilo bez takve namjere, ali prihvaćajući mogućnost da bi do takve situacije neusklađenosti moglo doći.

               36

               U pogledu okolnosti u kojima se pojavljuje pojam „namjerna radnja“, valja utvrditi da zakonodavac Unije, osobito u članku 67. stavku 1. Uredbe br. 796/2004, predviđa kako mogućnost pooštrenja tako i ublaženja kazni predviđenih za namjernu radnju. Dakle, spomenuta odredba obuhvaća određenu raznovrsnost namjernih radnji korisnika pomoći.

               37

               Posljedično, pojam „namjernog nepridržavanja pravila“ u smislu članka 67. stavka 1. Uredbe br. 796/2004 i članka 23. Uredbe br. 1975/2006 treba se tumačiti na način da pretpostavlja da povredu pravila koja se odnose na višestruku sukladnost počini korisnik pomoći koji ide za tim da dođe do situacije koja nije u skladu sa spomenutim pravilima ili koji ne ide za tim, ali pristaje da takva situacija nastane.

         O kriteriju koji se temelji na postojanju ustaljene i dugotrajne politike

               38

               Sud koji je uputio zahtjev želi znati je li protivna pravu Unije nacionalna odredba o kakvoj je riječ u predmetu u glavnom postupku, a koja činjenici postojanja ustaljene i dugotrajne politike pridaje veliku dokaznu snagu.

               39

               Valja utvrditi da ni Uredba br. 796/2004 ni Uredba br. 1975/2006 ne predviđaju detaljna pravila o ocjenjivanju dokaza kojima se utvrđuje da je nepoštovanje zahtjeva za sukladnošću bilo namjerno.

               40

               Iz toga slijedi da je na nacionalnom pravu da odredi te kriterije. Dakle, države članice imaju pravo predvidjeti odredbe koje dopuštaju utvrđivanje da je do povrede pravila koja se odnose na sukladnost došlo namjerno.

               41

               Međutim, kada neka država članica uvede odredbu koja, poput one u predmetu u glavnom postupku, uvodi takav kriterij postojanja ustaljene i dugotrajne politike te za taj kriterij veže veliku dokaznu snagu, spomenuta država mora ipak predvidjeti mogućnost da korisnik pomoći može podnijeti dokaz o nepostojanju namjere u njegovom ponašanju.

               42

               Uzimajući u obzir sve prethodno rečeno, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da se pojam „namjernog nepridržavanja pravila“, u smislu članka 67. stavka 1. Uredbe br. 796/2004 i članka 23. Uredbe br. 1975/2006 treba tumačiti na način da zahtijeva da povredu pravila koja se odnose na višestruku sukladnost počini korisnik pomoći koji ide za tim da dođe do situacije koja nije u skladu sa spomenutim pravilima ili koji ne ide za tim, ali pristaje da takva situacija nastane. Pravu Unije nije protivna nacionalna odredba koja, poput one u predmetu u glavnom postupku, uz kriterij postojanja ustaljene i dugotrajne politike veže veliku dokaznu snagu, pod uvjetom da korisnik pomoći ima mogućnost, ako je primjenjivo, podnijeti dokaz o nepostojanju namjere u svom ponašanju.

         Treće pitanje

               43

               Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi u biti znati trebaju li se članak 67. stavak 1. Uredbe br. 796/2004 i članak 23. Uredbe br. 1975/2006 tumačiti na način da se, u slučaju da treća osoba koja izvršava poslove na zahtjev korisnika pomoći povrijedi zahtjeve koji se odnose na sukladnost, ponašanje te treće osobe može pripisati spomenutom korisniku pomoći.

               44

               Kao što je nezavisna odvjetnica utvrdila u točki 58. svog mišljenja, sustav kazni kako proizlazi iz uvodne izjave 45. Uredbe br. 1698/2005 predviđen je za kažnjavanje korisnika pomoći ako ne poštuju na cijelom svom gospodarstvu obvezujuće zahtjeve o sukladnosti predviđene u Uredbi br. 1782/2003.

               45

               Na temelju članka 23. Uredbe br. 1975/2006, kazne se primjenjuju samo u slučaju povrede zahtjeva za višestruku sukladnost zbog nemara ili namjerne radnje.

               46

               Ne preostaje nego zaključiti da je, kao što je nezavisna odvjetnica utvrdila u točki 61. svojeg mišljenja, zakonodavac Unije želio smatrati korisnika pomoći odgovornim kako za njegove radnje ili propuste tako i za one koje počine treći.

               47

               Stoga se postavlja pitanje prema kojim kriterijima se nekog korisnika pomoći može smatrati odgovornim za radnju ili propust treće osobe koja se nije pridržavala pravila o sukladnosti.

               48

               Valja zaključiti da spomenuta odgovornost ulazi u sustav odgovornosti koju korisnik pomoći ima za vlastitu radnju ili propust.

               49

               Posljedično, da bi se nekog korisnika pomoći moglo smatrati odgovornim za radnju ili propust trećega koji je za njegov račun izvršavao poslove na njegovoj čestici, ponašanje spomenutog korisnika mora imati obilježja namjere ili nemara.

               50

               U tom slučaju, iako ponašanje korisnika pomoći nije izravan uzrok tog nepridržavanja, on na to može utjecati odabirom treće osobe, svojim nadzorom nad njom ili pomoću uputa koje joj daje.

               51

               Usto, odgovornost korisnika pomoći za svoj nemar ili svoje namjerno ponašanje može se utvrditi neovisno o namjernom ili nemarnom ponašanju trećega koje je uzrokovalo neusklađenost s pravilima o sukladnosti.

               52

               Takvo tumačenje sukladno je svrsi kažnjavanja povreda pravila koja se odnose na sukladnost kojima je cilj poticati poljoprivrednike da poštuju zakonodavstvo koje postoji za različite dijelove sukladnosti. Zapravo, s jedne strane, potreba da je postojalo namjerno ili nemarno ponašanje korisnika pomoći kako bi ga se smatralo odgovornim za radnje ili propuste trećega omogućuje da spomenute kazne zadrže poticajni učinak iz uvodne izjave 56. Uredbe br. 796/2004. S druge strane, takvo tumačenje omogućuje sprečavanje zlouporaba, jer korisnik pomoći ne može izbjeći krivnju time što je podugovorio poljoprivredne radove na svojoj čestici ni umanjiti svoju odgovornost podnoseći dokaz da je predmetna treća osoba, na primjer, djelovala nemarno, kako bi isključio svoju odgovornost za namjernu radnju.

               53

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da se članak 67. stavak 1. Uredbe br. 796/2004 i članak 23. Uredbe br. 1975/2006 trebaju tumačiti na način da se, u slučaju da treća osoba koja izvršava poslove na zahtjev korisnika pomoći povrijedi zahtjeve koji se odnose na sukladnost, spomenuti korisnik može smatrati odgovornim za tu povredu ako je prilikom odabira ili nadziranja trećega ili davanja uputa trećemu djelovao namjerno ili nemarno, i to neovisno o namjernom ili nemarnom ponašanju spomenutog trećega.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Pojam „namjernog nepridržavanja pravila“, u smislu članka 67. stavka 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 796/2004 od 21. travnja 2004. o utvrđivanju detaljnih pravila u pogledu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih Uredbom Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima i članka 23. Uredbe Komisije (EZ) br. 1975/2006 od 7. prosinca 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 vezano uz primjenu postupaka kontrole, kao i uvjeta višestruke sukladnosti u vezi s mjerama ruralnog razvoja, treba tumačiti na način da on zahtijeva da povredu pravila koja se odnose na višestruku sukladnost počini korisnik pomoći koji ide za tim da nastane situacija koja nije u skladu sa spomenutim pravilima ili koji ne ide za time, ali pristaje da takva situacija nastane. Pravu Unije nije protivna nacionalna odredba koja, poput one u predmetu u glavnom postupku, uz kriterij postojanja ustaljene i dugotrajne politike veže veliku dokaznu snagu, pod uvjetom da korisnik pomoći ima mogućnost, ako je primjenjivo, podnijeti dokaz o nepostojanju namjere u njegovom ponašanju.

                           2.

                           Članak 67. stavak 1. Uredbe br. 796/2004 i članak 23. Uredbe br. 1975/2006 trebaju se tumačiti na način da se spomenuti korisnik, u slučaju da treći koji izvršava poslove na zahtjev korisnika pomoći povrijedi zahtjeve koji se odnose na višestruku sukladnost, može smatrati odgovornim za tu povredu ako je prilikom odabira ili nadziranja trećega ili davanja uputa trećemu djelovao s namjerom ili nemarno, i to neovisno o namjernom ili nemarnom ponašanju spomenutog trećeg.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 11. travnja 2013. # Oreste Della Rocca protiv Poste Italiane SpA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Napoli - Italija. # Socijalna politika - Direktiva 1999/70/EZ. # Predmet C-290/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. ožujka 2005.#Fabricom SA protiv Belgijske države.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Belgija.#Spojeni predmeti C-21/03 i C-34/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 4. lipnja 2009.#Athanasios Vatsouras (C-22/08) i Josif Koupatantze (C-23/08) protiv Arbeitsgemeinschaft (ARGE) Nürnberg 900.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Sozialgericht Nürnberg - Njemačka.#Slobodno kretanje osoba - Članci 12. i 39. UEZ-a - Direktiva 2004/38/EZ.#Spojeni predmeti C-22/08 i C-23/08.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. studenoga 2014.#Green Network SpA protiv Autorità per l’energia elettrica e il gas.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Prethodni postupak – Nacionalni program potpore potrošnji električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije – Obveza proizvođača i uvoznika električne energije da u nacionalnu mrežu unesu određenu količinu električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije ili da kod nadležnog tijela kupe ,zelene certifikate’ – Dokaz navedenog unosa u obliku predočavanja certifikata kojima se potvrđuje da proizvedena ili uvezena električna energija potječe iz obnovljivih izvora – Prihvaćanje certifikata izdanih u trećoj državi koje je uvjetovano sklapanjem bilateralnog sporazuma između dotične treće države i dotične države članice ili sklapanjem sporazuma između operatora nacionalne mreže iz te države članice i analognog tijela treće države – Direktiva 2001/77/EZ – Vanjska nadležnost Zajednice – Lojalna suradnja.#Predmet C‑66/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Nacionalni program potpore potrošnji električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije — Obveza proizvođača i uvoznika električne energije da u nacionalnu mrežu unesu određenu količinu električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije ili da kupe ,zelene certifikate' kod nadležnog tijela — Dokaz navedenog unosa u obliku predočavanja certifikata kojima se potvrđuje da proizvedena ili uvezena električna energija potječe iz obnovljivih izvora — Prihvaćanje certifikata izdanih u trećoj državi koje je uvjetovano sklapanjem bilateralnog sporazuma između dotične treće države i dotične države članice ili sklapanjem sporazuma između operatora nacionalne mreže iz te države članice i analognog tijela treće države — Direktiva 2001/77/EZ — Vanjska nadležnost Zajednice — Lojalna suradnja“
      U predmetu C‑66/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 16. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 8. veljače 2013., u postupku

         Green Network SpA

      protiv

         Autorità per l’energia elettrica e il gas,

      uz sudjelovanje:

         Gestorea dei Servizi Energetici SpA – GSE,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. siječnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Green Network SpA, V. Cerulli Irelli, avvocato,

               —

               za Gestore dei Servizi Energetici SpA – GSE, G. Roberti, I. Perego i M. Serpone, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, K. Herrmann, E. White, L. Pignataro‑Nolin i A. Aresu, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. ožujka 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 2. UFEU‑a i članka 216. UFEU‑a, u vezi s člankom 5. Direktive 2001/77/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. rujna 2001. o promicanju električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije na unutarnjem tržištu električne energije (SL L 283, str. 33.) i u vezi sa Sporazumom između Europske ekonomske zajednice i Švicarske Konfederacije od 22. srpnja 1972. (SL L 300, str. 188.), kako je izmijenjen Odlukom br. 1/2000 Zajedničkog odbora EZ – Švicarska od 25. listopada 2000. (SL 2001., L 51, str. 1.; u daljnjem tekstu: Sporazum o slobodnoj trgovini).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Green Network SpA (u daljnjem tekstu: Green Network) i Autorità per l’energia elettrica e il gas (u daljnjem tekstu: AEEG) povodom upravne novčane kazne koju je potonja izrekla Green Networku zbog njegova odbijanja kupovine zelenih certifikata u količini sukladnoj količini električne energije podrijetlom iz Švicarske koju je to društvo uvezlo u Italiju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Sporazum o slobodnoj trgovini

               3

               Sporazum o slobodnoj trgovini Europska ekonomska zajednica sklopila je temeljem članka 113. UEEZ‑a koji se odnosi na zajedničku trgovinsku politiku, koji je postao članak 113. UEZ‑a, koji je pak – nakon izmjene – postao članak 133. UEZ‑a. Odredbe tog članka se u međuvremenu nalaze u članku 207. UFEU‑a. U skladu s odredbama njegova članka 1., navedeni sporazum ima među ostalim za cilj povećanjem međusobne gospodarske razmjene promicati skladan razvoj gospodarskih odnosa između Zajednice i Švicarske Konfederacije, zajamčiti pravična pravila tržišnog natjecanja u razmjeni između stranaka ugovornica te na taj način – uklanjanjem zapreka razmjenama – doprinijeti skladnom razvoju i proširenju svjetske trgovine.

         Direktiva 2001/77

               4

               Direktiva 2001/77 je od 1. siječnja 2012. ukinuta Direktivom 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ (SL L 140, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 11., str. 39.). Međutim, imajući u vidu vrijeme u kojem su se dogodile činjenice iz glavnog postupka, Direktiva 2001/77 se primjenjuje ratione temporis.

               5

               Sukladno uvodnim izjavama 1. do 3., 10., 11. i 14. do 16. Direktive 2001/77:

                        „(1)

                        Potencijal uporabe obnovljivih izvora energije za sada ostaje nedovoljno iskorišten u Zajednici. Zajednica prepoznaje potrebu za promicanjem obnovljivih izvora energije kao prioritetnu mjeru s obzirom na to da njihovo iskorištavanje doprinosi zaštiti okoliša i održivom razvoju. Usto, njime se također mogu stvoriti radna mjesta na lokalnoj razini i pozitivan utjecaj na socijalnu koheziju, pridonijeti sigurnosti opskrbe te omogućiti brže ispunjavanje ciljeva iz Kyota. Stoga je potrebno osigurati bolje iskorištavanje tog potencijala u okviru unutarnjeg tržišta električne energije.

                        (2)

                        Promicanje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije visoki je prioritet Zajednice […] zbog sigurnosti i raznolikosti opskrbe energijom, zaštite okoliša te gospodarske i socijalne kohezije. [...]

                        (3)

                        Povećana uporaba električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora važan je dio paketa mjera potrebnih za usklađivanje s Kyotskim protokolom uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime i svakog drugog paketa političkih mjera za ispunjavanje drugih obveza.

                  [...]

                        (10)

                        Na temelju ove direktive od država članica se ne zahtijeva da kupnju jamstva o podrijetlu od drugih država članica ili odgovarajuću kupnju električne energije priznaju kao doprinos ispunjenju obvezne nacionalne kvote. Ipak, kako bi se olakšala trgovina električnom energijom proizvedenom iz obnovljivih izvora energije i kako bi se povećala transparentnost za potrošače pri odabiru između električne energije proizvedene iz neobnovljivih i one iz obnovljivih izvora energije, potrebno je jamstvo o podrijetlu takve električne energije. Programi jamstava o podrijetlu sami po sebi ne podrazumijevaju pravo na povlastice iz mehanizama nacionalne potpore koji su uspostavljeni u različitim državama članicama. Važno je da takva jamstva o podrijetlu obuhvaćaju sve oblike električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije.

                        (11)

                        Važno je jasno razlikovati jamstva o podrijetlu od razmjenjivih zelenih certifikata.

                  [...]

                        (14)

                        Države članice primjenjuju različite mehanizme potpore obnovljivim izvorima energije na nacionalnoj razini, uključujući zelene certifikate, potporu ulaganju, oslobađanje od poreza ili njegovo smanjenje, povrat poreza ili neposredne programe zaštite cijena. Jedan od važnih načina za postizanje cilja ove direktive jest osiguranje ispravnog funkcioniranja tih mehanizama s ciljem održavanja povjerenja ulagača, dok se ne počne primjenjivati usklađeni okvir Zajednice.

                        (15)

                        S obzirom na ograničeno iskustvo s nacionalnim programima i na relativno nizak udio električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora sa zaštićenim cijenama u Zajednici, prerano je za odlučivanje o okviru Zajednice o programima potpore.

                        (16)

                        Nakon odgovarajućeg prijelaznog razdoblja, ipak je nužno prilagoditi programe potpore načelima unutarnjeg tržišta električne energije u rastu. Stoga je potrebno da [Europska] komisija prati razvoj situacije i podnese izvješće o iskustvu stečenom u primjeni nacionalnih programa. U svjetlu zaključaka navedenog izvješća, Komisija prema potrebi treba formulirati prijedlog okvira Zajednice koji se odnosi na programe potpore električnoj energiji proizvedenoj iz obnovljivih izvora energije. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 1. Direktive 2001/77 određivao je:
               „Svrha ove direktive jest poticanje povećanja doprinosa obnovljivih izvora energije u proizvodnji energije na unutarnjem tržištu i stvaranje temelja budućeg okvira Zajednice na tom području.“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije“, glasio je:
               „Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        a)

                        ‚obnovljiviizvori energije’ znači izvori energije iz obnovljivih nefosilnih izvora (vjetroenergija, solarna energija, geotermalna energija, hidrotermalna energija te energija oceana i hidroenergija, biomasa, plin dobiven od otpada, plin dobiven iz uređaja za obradu otpadnih voda i bioplin);

                  [...]

                        c)

                        ‚električna energija proizvedena iz obnovljivih izvora energije’ znači električna energija proizvedena u postrojenjima koja koriste isključivo obnovljive izvore energije kao i dio električne energije proizveden iz obnovljivih izvora električne energije u hibridnim postrojenjima koja koriste klasične izvore energije, uključujući obnovljivu električnu energiju korištenu za punjenje sustava za skladištenje energije, uz isključenje električne energije proizvedene pomoću tih sustava;

                        d)

                        ‚potrošnja električne energije’ znači domaća proizvodnja električne energije, uključujući vlastitu proizvodnju, uvećana za uvoz, umanjena za izvoz (bruto domaća potrošnja električne energije).

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 3. navedene direktive predviđao je:
               „1.   Države članice u skladu s okvirnim nacionalnim ciljevima navedenima u stavku 2. poduzimaju odgovarajuće mjere za poticanje veće potrošnje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije. [...]
               2.   Najkasnije do 27. listopada 2002., a zatim svakih pet godina, države članice donose i objavljuju izvješće u kojem za sljedećih 10 godina određuju okvirne nacionalne ciljeve buduće potrošnje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije izražene postotkom potrošnje električne energije. [...] Za određivanje tih ciljeva do 2010. godine države članice:

                        —

                        u obzir uzimaju referentne vrijednosti iz Priloga,

                  [...]
               4.   Na osnovi izvješća država članica iz stavaka 2. i 3., Komisija procjenjuje u kojoj su mjeri:

                        —

                        države članice napredovale u realizaciji svojih okvirnih nacionalnih ciljeva,

                        —

                        okvirni nacionalni ciljevi sukladni okvirnom općem cilju od 12% bruto domaće potrošnje električne energije u 2010. i osobito okvirnom udjelu od 22,1% električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije u ukupnoj potrošnji električne energije Zajednice u 2010.

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Odredbe članka 4., naslovljenoga „Programi potpore“, glasile su kako slijedi:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članke 87. i 88. Ugovora [o EZ‑u], [Europska] [k]omisija ocjenjuje primjenu mehanizama korištenih u državama članicama, u skladu s kojima proizvođač električne energije, na temelju propisa koji su donijela javna tijela, dobiva izravnu ili neizravnu potporu, i koji bi mogli imati učinak ograničenja trgovine, imajući u vidu da ti mehanizmi doprinose ostvarivanju ciljeva navedenih u člancima 6. i 174. Ugovora.
               2.   Komisija najkasnije do 27. listopada 2005. podnosi dobro dokumentirano izvješće o iskustvu s primjenom i istodobnim postojanjem različitih mehanizama navedenih u stavku 1. U izvješću se ocjenjuje uspjeh, uključujući cjenovnu učinkovitost, programa potpore navedenih u stavku 1. u promicanju potrošnje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije u skladu s okvirnim nacionalnim ciljevima navedenima u članku 3. stavku 2. Prema potrebi to izvješće sadrži i prijedlog za okvir Zajednice o programima potpore električnoj energiji proizvedenoj iz obnovljivih izvora energije.
               Prijedlog za okvir mora:

                        a)

                        doprinijeti ostvarenju okvirnih nacionalnih ciljeva;

                        b)

                        biti sukladan načelima unutarnjeg tržišta električne energije;

                        c)

                        voditi računa o osobinama različitih obnovljivih izvora energije i različitim tehnologijama kao i zemljopisnim razlikama;

                        d)

                        omogućavati stvarno promicanje korištenja obnovljivih izvora energije i biti istodobno jednostavan i učinkovit u najvećoj mogućoj mjeri, osobito u pogledu troška;

                        e)

                        predvidjeti dostatna prijelazna razdoblja nacionalnih sustava potpora u trajanju od najmanje sedam godina te očuvati povjerenje ulagača.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 5. Direktive 2001/77, naslovljen „Jamstvo o podrijetlu električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije“, određivao je:
               „1.   Države članice osiguravaju da se, najkasnije do 27. listopada 2003., podrijetlo električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije može zajamčiti u smislu ove direktive u skladu s objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim kriterijima koje utvrđuje svaka država članica. Države članice osiguravaju da se jamstvo o podrijetlu u tu svrhu izdaje na zahtjev.
               2.   Države članice mogu naznačiti jedno ili više nadležnih tijela, koja su neovisna od djelatnosti proizvodnje i distribucije, zaduženih za nadzor nad izdavanjem jamstava o podrijetlu.
               3.   Jamstva o podrijetlu:

                        —

                        navode energetski izvor iz kojeg je energija proizvedena te datume i mjesta proizvodnje, a u slučaju hidroelektričnih postrojenja, njihov kapacitet,

                        —

                        imaju za cilj proizvođačima električne energije iz obnovljivih izvora energije omogućiti da dokažu da je električna energija koju prodaju proizvedena iz obnovljivih izvora energije.

                  4.   Jamstva o podrijetlu, izdana u skladu sa stavkom 2., države članice trebale bi uzajamno priznati, isključivo kao dokaz elemenata iz stavka 3. Svako odbijanje priznavanja jamstva o podrijetlu kao takvog dokaza, posebno zbog razloga povezanih sa sprečavanjem prijevare, mora se temeljiti na objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim kriterijima. Kod odbijanja priznanja jamstva o podrijetlu Komisija može obvezati na priznanje stranu koja ga odbija, posebno s obzirom na objektivne, transparentne i nediskriminirajuće kriterije na kojima se takvo priznanje temelji.
               5.   Države članice ili nadležna tijela uspostavljaju primjerene mehanizme za osiguranje da jamstva o podrijetlu budu istodobno precizna i pouzdana te – u izvješću navedenom u članku 3. stavku 3. – opisuju mjere utvrđene za osiguranje pouzdanosti sustava jamstava.
               6.   Komisija u izvješću iz članka 8. – nakon konzultacija s državama članicama – ispituje oblik i uvjete koje države članice mogu primijeniti radi jamčenja da je električna energija proizvedena iz obnovljivih izvora energije. Ako je to potrebno, Komisija predlaže Europskom parlamentu i Vijeću usvajanje zajedničkih pravila o tom pitanju.“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Kao što to proizlazi iz njegovog prvog stavka, u Prilogu Direktivi 2001/77 navode se referentne vrijednosti za određivanje okvirnih nacionalnih ciljeva u vezi s električnom energijom proizvedenom iz obnovljivih izvora energije spomenutih u članku 3. stavku 2. te direktive. Iz tablice u tom prilogu i objašnjenja koja se odnose na nju slijedi da se navedene referentne vrijednosti sastoje, za svaku državu članicu, od „domaće proizvodnje“električne energije iz obnovljivih izvora u 1997. i udjela, izraženoga postotkom za godine 1997. i 2010., električne energije iz obnovljivih izvora u potrošnji električne energije, pri čemu se taj udio „računa na temelju domaće proizvodnje [električne energije iz obnovljivih izvora] podijeljene s bruto domaćom potrošnjom električne energije“. [neslužbeni prijevod]

         Talijansko pravo

               12

               Članak 11. stavak 1. Zakonodavnog dekreta br. 79 o primjeni Direktive 96/92/EZ o zajedničkim pravilima za zajedničko tržište električne energije (decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica) od 16. ožujka 1999. (GURI br. 75 od 31. ožujka 1999., str. 8., u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 79/1999) nameće gospodarskim subjektima koji su proizveli ili uvezli električnu energiju obvezu unosa u nacionalnu mrežu – iduće godine – određene kvote električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije (u daljnjem tekstu: zelena električna energija), koja potječe iz postrojenja koja su puštena u uporabu ili su povećala proizvodnju nakon stupanja na snagu navedenog dekreta. Sukladno stavku 3. navedenog članka, navedene obveze se među ostalim moguće osloboditi pribavljajući cijelu ili dio spomenute kvote kod drugih proizvođača, ako je električna energija unesena u nacionalnu mrežu zelena, ili pak kupujući zelene certifikate od operatora nacionalne mreže koji se od 1. studenoga 2005. naziva Gestore servizi energetici GSE SpA (u daljnjem tekstu: GSE). Zainteresirani proizvođači i uvoznici stoga moraju ili podnijeti certifikate koji potvrđuju da je određena kvota proizvedene ili uvezene električne energije proizvedena iz obnovljivih izvora energije ili kupiti zelene certifikate.

               13

               Članak 4. stavak 6. Ministarskog dekreta o provedbenim odredbama u području električne energije iz obnovljivih izvora iz članka 11. stavaka 1., 2. i 3. Zakonodavnog dekreta br. 79 od 16. ožujka 1999. (decreto ministeriale – Direttive per l’attuazione delle norme in materia di energia elettrica da fonti rinnovabili di cui ai commi 1, 2 e 3 dell’articolo 11 del decreto legislativo 16 marzo 1999, n. 79) od 11. studenoga 1999. (GURI br. 292 od 14. prosinca 1999., str. 26., u daljnjem tekstu: Ministarski dekret od 11. studenoga 1999.) određuje:
               „Obveza iz članka 11. stavaka 1. i 2. Zakonodavnog dekreta [br. 79/1999] može se izvršiti uvozom – u cijelosti ili djelomično – električne energije proizvedene u postrojenjima koja su stavljena u pogon nakon 1. travnja 1999. i koja su pokretana obnovljivim izvorima ako se ta postrojenja nalaze u stranim državama koje su usvojile odgovarajuće instrumente promicanja i ohrabrivanja korištenja obnovljivih izvora energije, na temelju tržišnih mehanizama koji dopuštaju istu mogućnost kod postrojenja smještenih u Italiji. U tom slučaju obvezanik podnosi zahtjev iz stavka 3. istodobno s ugovorom o kupnji električne energije proizvedene u postrojenju i s ovlaštenjem unosa te električne energije u nacionalnu mrežu. Sve podatke mora potvrditi tijelo određeno u skladu s člankom 20. stavkom 3. Direktive 96/92/EZ (Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije (SL 1997., L 27, str. 20.)) u zemlji u kojoj se nalazi postrojenje. U slučaju država koje nisu članice Europske unije, prihvat je zahtjeva uvjetovan sklapanjem sporazuma između operatora nacionalne mreže i odgovarajućeg lokalnog tijela kojim se utvrđuju uvjeti za potrebne verifikacije.“

               14

               Sukladno članku 20. stavku 3. Zakonodavnog dekreta br. 387 o primjeni Direktive 2001/77/EZ o promicanju električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije na unutarnjem tržištu električne energije (decreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77/CE relativa alla promozione dell’energia elettrica prodotta da fonti energetiche rinnovabili nel mercato interno dell’elettricità) od 29. prosinca 2003. (redovni dodatak GURI‑ju br. 25 od 31. siječnja 2004., u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 387/2003) gospodarski subjekti koji uvoze električnu energiju proizvedenu u drugim državama članicama Europske unije mogu od GSE‑a zatražiti oslobođenje od obveze kupnje zelenih certifikata predviđene člankom 11. Zakonodavnog dekreta br. 79/1999 za dio uvezene zelene električne energije, uz podnošenje odgovarajuće fotokopije jamstva o podrijetlu izdanog u skladu s člankom 5. Direktive 2001/77. U slučaju uvoza električne energije proizvedene u trećoj državi, spomenuti članak 20. stavak 3. dobivanje navedenog oslobođenja uvjetuje sklapanjem sporazuma između Talijanske Republike i dotične treće države, kojim se predviđa da je predmetna električna energija proizvedena iz obnovljivih izvora energije, što je zajamčeno prema istim modalitetima kakvi su oni iz članka 5. Direktive 2001/77.

               15

               Takav je sporazum sklopljen 6. ožujka 2007. između nadležnih talijanskih ministarstava i saveznog švicarskog odjela za okoliš, promet, energiju i komunikacije. Tim je sporazumom predviđeno uzajamno priznavanje jamstava o podrijetlu u pogledu električne energije uvezene nakon 2006. godine, tijekom koje je Švicarska Konfederacija usvojila propise usklađene s Direktivom 2001/77.

               16

               U skladu s člankom 4. Zakonodavnog dekreta br. 387/2003 obveza je GSE‑a da nadzire poštovanje obveze iz članka 11. Zakonodavnog dekreta br. 79/1999 i da AEEG obavijesti o slučajevima njezinog kršenja, koji je pak u tim slučajevima nadležan za izricanje sankcija predviđenih Zakonom br. 481 o pravilima tržišnog natjecanja i uređenju komunalnih usluga – ustanovljavanje regulatornih tijela za komunalne usluge (legge n. 481 – Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità. Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità) od 14. studenoga 1995. (redovni dodatak GURI‑ju br. 270 od 18. studenoga 1995.).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Green Network je tijekom 2005. godine u Italiju uvezao 873.855 MWh električne energije podrijetlom iz Švicarske, temeljem ugovora o isporuci zaključenog sa švicarskim društvom Aar e Ticino SA di Elettricità. Prema pisanim izjavama potonjeg društva, ta je električna energija proizvedena u Švicarskoj iz obnovljivih izvora energije.

               18

               Green Network je u skladu s člankom 20. stavkom 3. Zakonodavnog dekreta br. 387/2003 od GSE‑a zahtijevao oslobođenje – za 2006. godinu – od obveze kupnje zelenih certifikata predviđene člankom 11. Zakonodavnog dekreta br. 79/1999, a u pogledu količina električne energije uvezenih iz Švicarske na opisani način.

               19

               GSE je odlukom od 7. srpnja 2006. odbio taj zahtjev, uz obrazloženje da tijekom 2005. godine Talijanska Republika i Švicarska Konfederacija još nisu sklopile sporazum kakav je naveden u spomenutom članku 20. stavku 3. Posljedično, GSE je naložio Green Networku da kupi 378 zelenih certifikata za ukupni iznos od 2.367.792 eura. Budući da Green Network nije tako postupio, AEEG mu je odlukom od 21. siječnja 2011. izrekao upravnu novčanu kaznu u iznosu od 2.466.450 eura.

               20

               Kako je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regionalni upravni sud Lombardije) odbio tužbu koju je Green Network podnio protiv navedene odluke, navedeno je društvo podnijelo žalbu Consigliu di Stato (državnom vijeću) protiv navedene presude. U potporu žalbi Green Network među ostalim ponavlja svoju argumentaciju – istaknutu u prvostupanjskom postupku – prema kojoj članak 20. stavak 3. Dekreta br. 387/2003 nije usklađen s člankom 3. stavkom 2. UFEU‑a i člankom 216. UFEU‑a, i to u mjeri u kojoj Unija raspolaže isključivom vanjskom nadležnošću za sklapanje sporazuma predviđenog navedenom odredbom nacionalnog prava.

               21

               Osim toga Green Network ističe da, s obzirom na navedenu neusklađenost, treba ponovno početi primjenjivati članak 4. stavak 6. Ministarskog dekreta od 11. studenoga 1999. U tom kontekstu Green Network navodi da je sporazum između operatora mreža u pogledu uzajamnog priznavanja certifikata koje zahtijeva potonja odredba u stvarnosti prešutno sklopljen između Gestorea della Rete di Trasmissione Nazionale (GRTN), operatora nacionalne mreže koji je naslijedio GSE, i odgovarajućeg švicarskog operatora.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu napominje da bi – u slučaju da Sud u odgovorima na prvo i drugo podneseno prethodno pitanje odluči da odredba kakva je ona iz članka 20. stavka 3. Dekreta br. 387/2003 povređuje vanjsku isključivu nadležnost Unije – predmetni slučaj uistinu bio uređen člankom 4. stavkom 6. Ministarskog dekreta od 11. studenoga 1999. U tom smislu sud koji je uputio zahtjev smatra da je Sudu potrebno uputiti i treće i četvrto prethodno pitanje, koja se odnose na zadnje navedenu nacionalnu odredbu.

               23

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protive li se članak 3. stavak 2. [UFEU‑a] i članak 216. UFEU‑a – prema kojima Unija ima isključivu nadležnost za sklapanje međunarodnog sporazuma kad je njegovo sklapanje predviđeno zakonodavnim aktom Unije ili ako je takav sporazum potreban kako bi Uniji omogućio izvršavanje njezine unutarnje nadležnosti ili u mjeri u kojoj bi njegovo sklapanje moglo utjecati na zajednička pravila ili izmijeniti njihov opseg, s dvostrukom posljedicom da se ovlast sklapanja sporazuma s trećim državama koji utječe na zajednička pravila ili im mijenja opseg ili utječe na područje koje je u cijelosti uređeno pravom Unije i potpada u isključivu nadležnost Unije nalazi isključivo u rukama Unije i da ta ovlast više ne pripada državama članicama, ni individualno ni kolektivno – kao i članak 5. Direktive 2001/77, nacionalnoj odredbi (članku 20. stavku 3. Zakonodavnog dekreta br. 387/2003) koja priznanje jamstava o podrijetlu izdanih od trećih država uvjetuje sklapanjem odgovarajućeg međunarodnog sporazuma između Talijanske Republike i treće države?

                        2.

                        Protive li se navedene odredbe prava Unije gore navedenom nacionalnom zakonodavstvu u slučaju kada je treća država Švicarska Konfederacija, koja je s Europskom unijom povezana sporazumom o slobodnoj trgovini sklopljenim 22. srpnja 1972. i koji je stupio na snagu 1. siječnja 1973.?

                        3.

                        Protive li se navedene odredbe prava Unije nacionalnoj odredbi iz članka 4. stavka 6. Ministarskog dekreta od 11. studenoga 1999., prema kojoj je – u slučaju uvoza električne energije iz država koje nisu članice Europske unije – prihvat zahtjeva uvjetovan sklapanjem sporazuma između operatora nacionalne mreže i odgovarajućeg lokalnog tijela, kojim se utvrđuju modaliteti potrebnih provjera?

                        4.

                        Protive li se navedene odredbe prava Unije konkretno gore navedenom nacionalnom zakonodavstvu ako je sporazum naveden u članku 4. stavku 6. Ministarskog dekreta od 11. studenoga 1999. samo prešutan sporazum, koji nikada nije sastavljen u obliku službenog akta i koji je predmet obične tvrdnje tužitelja, koji nije mogao precizirati njegove bitne elemente?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna razmatranja

               24

               Kako proizlazi iz njihovog teksta, prethodna se pitanja u osnovi odnose na tumačenje članka 3. stavka 2. UFEU‑a i članka 216. UFEU‑a.

               25

               Međutim, važno je istaknuti da se glavni postupak odnosi na osporavanje odluke AEEG‑a kojom je Green Networku izrečena upravna novčana kazna zato što nije udovoljio obvezi kupnje zelenih certifikata za 2006. godinu. U tim uvjetima i s obzirom na okolnost da je Ugovor iz Lisabona stupio na snagu tek 1. prosinca 2009., kako bi se odgovorilo na upite koje otvaraju upućena pitanja treba uzeti u obzir ne odredbe UFEU‑a koje navodi sud koji je uputio zahtjev, već – kako su istaknuli GSE, talijanska vlada i Komisija – pravila koja se odnose na isključivu vanjsku nadležnost Zajednice sadržana u UEZ‑u.

               26

               U tom pogledu treba istaknuti da se – od različitih slučajeva isključive vanjske nadležnosti Unije koji su u međuvremenu sadržani u članku 3. stavku 2. UFEU‑a – upit suda koji je uputio zahtjev temelji jedino na slučaju spomenutom u posljednjem dijelu rečenice te odredbe, odnosno slučaju u kojem bi sklapanje međunarodnog sporazuma „moglo utjecati na zajednička pravila ili izmijeniti njihov opseg“ te je on jedini i relevantan u okviru ovog predmeta.

               27

               Međutim, riječi koje se koriste u tom zadnjem dijelu rečenice odgovaraju riječima kojima je Sud, u točki 22. presude Komisija/Vijeće nazvane AETR (22/70, EU:C:1971:32), definirao prirodu međunarodnih obveza koje države članice ne mogu preuzimati izvan okvira institucija Unije kad su donesena zajednička pravila radi postizanja ciljeva Ugovora (vidjeti presudu Komisija/Vijeće, C‑114/12, EU:C:2014:2151, t. 66.).

               28

               U skladu s tim, prethodna se pitanja u konkretnom predmetu moraju shvatiti kao da se odnose na isključivu vanjsku nadležnost Zajednice u smislu sudske prakse koja se temelji na spomenutoj presudi AETR (EU:C:1971:32) te se moraju ispitivati oslanjajući se na nju (u daljnjem tekstu: isključiva vanjska nadležnost u smislu sudske prakse AETR).

               29

               Prema navedenoj sudskoj praksi, rizik da međunarodne obveze mogu utjecati na zajednička pravila Unije ili izmijeniti njihov opseg, koji može opravdati postojanje isključive vanjske nadležnosti Unije, postoji ako te obveze ulaze u područje primjene navedenih pravila (vidjeti osobito presudu Komisija/Vijeće, EU:C:2014:2151, t. 68. i navedenu sudsku praksu te mišljenje 1/13, EU:C:2014:2303, t. 71.).

               30

               Utvrđenje postojanja takvog rizika ne pretpostavlja potpuno podudaranje područja obuhvaćenog međunarodnim obvezama i područja obuhvaćenog pravnim pravilima Zajednice (presuda Komisija/Vijeće, EU:C:2014:2151, t. 69. i navedena sudska praksa te mišljenje 1/13, EU:C:2014:2303, t. 72.).

               31

               Kada takve međunarodne obveze ulaze u područje koje je već velikim dijelom uređeno zajedničkim pravilima, one osobito mogu utjecati na opseg tih pravila ili ga mogu izmijeniti (presuda Komisija/Vijeće, EU:C:2014:2151, t. 70. i navedena sudska praksa te mišljenje 1/13, EU:C:2014:2303, t. 73.).

               32

               Osim toga, države članice ne mogu preuzeti takve obveze izvan okvira institucija Unije, čak i u slučaju da ne postoji mogućnost proturječja između tih obveza i zajedničkih pravila Zajednice (presuda Komisija/Vijeće, EU:C:2014:2151, t. 71. i navedena sudska praksa).

               33

               S obzirom na navedeno, a kako Unija ima samo dodijeljene ovlasti, postojanje nadležnosti, pogotovo isključive, mora se temeljiti na zaključcima izvedenima iz opće i konkretne analize odnosa između predviđenog međunarodnog sporazuma i važećeg prava Unije. Ta analiza mora uzeti u obzir područja obuhvaćena pravilima Unije odnosno odredbama predviđenog sporazuma, njihove predvidljive mogućnosti razvoja kao i prirodu i sadržaj tih pravila i odredaba, kako bi se provjerilo može li sporazum u pitanju narušiti ujednačenu i dosljednu primjenu pravila Unije te funkcioniranje njima uspostavljenog sustava (vidjeti mišljenje 1/03, EU:C:2014:2303, t. 74. i navedenu sudsku praksu).

         Prvo pitanje

               34

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li – imajući u vidu postojanje Direktive 2001/77 i osobito odredbe njezinog članka 5. – Ugovor o EZ‑u tumačiti na način da Zajednica raspolaže isključivom vanjskom nadležnošću u smislu sudske prakse AETR, koja se protivi nacionalnoj odredbi kakva je ona iz glavnog postupka, koja predviđa dodjelu oslobođenja od obveze stjecanja zelenih certifikata zbog unosa električne energije uvezene iz treće države na nacionalno potrošačko tržište uz uvjet prethodnog sklapanja sporazuma između dotične države članice i dotične treće države, kojim se jamči da je tako uvezena električna energija zelena, a prema modalitetima identičnim onima koje predviđa spomenuti članak 5. (u daljnjem tekstu: prva sporna nacionalna odredba).

               35

               Uvodno treba istaknuti da je Direktiva 2001/77 usvojena na temelju članka 175. UEZ‑a, čije su odredbe preuzete u članak 192. UFEU‑a, koji se odnosi na politiku Zajednice u području zaštite okoliša, a koji je predviđao podijeljenu nadležnost između Unije i njezinih država članica (vidjeti među ostalim presudu Komisija/Vijeće, C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 49.).

               36

               U tom kontekstu, kako proizlazi osobito iz sudske prakse navedene u točkama 29. do 33. ove presude, eventualno postojanje isključive vanjske nadležnosti Zajednice koja bi mogla spriječiti primjenu pravila poput prve sporne nacionalne odredbe u konkretnom slučaju ovisi o pitanju može li sporazum iste vrste kakav je onaj čije sklapanje predviđa navedena odredba ugroziti zajedničke odredbe sadržane u Direktivi 2001/77 ili im izmijeniti opseg.

               37

               U tom pogledu treba istaknuti da sama okolnost da u trenutku kada su se dogodile činjenice iz glavnog postupka još nije bio sklopljen nijedan sporazum takve vrste između Talijanske Republike i Švicarske Konfederacije ne može isključiti postojanje eventualne povrede isključive vanjske nadležnosti Zajednice.

               38

               Naime, uvjetujući prednost koju dodjeljuje uvoznicima električne energije prethodnim sklapanjem navedenog međunarodnog sporazuma, odredbom kakva je prva sporna nacionalna odredba pokreće se postupak koji može dovesti do stvarnog zaključenja takvog sporazuma, što je – kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 83. do 85. svojeg mišljenja – dovoljno da bi se ugrozila isključiva vanjska nadležnost Zajednice, pod pretpostavkom da ona postoji (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Grčka, C‑45/07, EU:C:2009:81, t. 21. do 23.).

               39

               Kada je riječ o području uređenom sporazumima čije je sklapanje predviđeno prvom nacionalnom spornom odredbom kao i o njihovom sadržaju, treba podsjetiti da je predmet tih sporazuma u osnovi utvrđivanje pod kojim uvjetima i modalitetima tijela države članice moraju električnu energiju proizvedenu u trećoj državi i uvezenu u tu državu članicu potvrditi kao zelenu energiju, da bi ona mogla biti priznata kao takva na unutarnjem potrošačkom tržištu električne energije te države članice, osobito u okviru primjene nacionalnog programa potpore potrošnji zelene energije uspostavljenog od strane navedene države članice.

               40

               Što se tiče područja pokrivenog relevantnim odredbama koje o tome sadrži Direktiva 2001/77 kao i njezinog sadržaja, treba osobito uzeti u obzir odredbe njezinih članaka 3. do 5.

               41

               Kada se, s jedne strane, radi o članku 5. navedene direktive, na koji se izrijekom referiraju prethodna pitanja, istina je da treba istaknuti da se – kako proizlazi i iz teksta i iz strukture tog članka – jamstva o podrijetlu kojima se potvrđuje da je električna energija proizvedena iz obnovljivih izvora energije, a čije je izdavanje od strane nadležnih tijela država članica predviđeno tim člankom, odnose isključivo na električnu energiju proizvedenu na području koje spada pod njihovu nadležnost, a ne na onu koja je proizvedena u trećim državama.

               42

               Međutim, ta okolnost ne utječe na činjenicu da je predmet navedenog članka usklađivanje uvjeta pod kojima i mehanizama prema kojima se električna energija može i mora u državama članicama i u Zajednici potvrditi kao zelena električna energija te priznati kao takva na unutarnjem potrošačkom tržištu električne energije.

               43

               Stoga članak 5. stavak 1. Direktive 2001/77 obvezuje države članice da osiguraju da se prema objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim kriterijima koje definira svaka država članica može zajamčiti podrijetlo zelene električne energije, kako je ona definirana u članku 2. navedene direktive, te da paze da se u tu svrhu na zahtjev izdaju jamstva o podrijetlu.

               44

               U svojem članku 5. stavku 3. prvom podstavku navedena direktiva među ostalim predviđa da jamstva o podrijetlu navode energetski izvor iz kojeg je energija proizvedena te datume i mjesta proizvodnje. U skladu s člankom 5. stavkom 5. navedene direktive, države članice ili nadležna tijela uspostavljaju primjerene mehanizme za osiguravanje da jamstva o podrijetlu istodobno budu precizna i pouzdana.

               45

               Kada je riječ o cilju navedenih jamstava o podrijetlu, uvodna izjava 10. Direktive 2001/77 navodi da su ona potrebna kako bi se olakšala trgovina električnom energijom proizvedenom iz obnovljivih izvora energije i kako bi se povećala transparentnost za potrošače pri odabiru između električne energije proizvedene iz neobnovljivih i one iz obnovljivih izvora energije. Članak 5. stavak 3. drugi podstavak navedene direktive precizira da jamstva o podrijetlu imaju za cilj proizvođačima električne energije iz obnovljivih izvora energije omogućiti da dokažu da je električna energija koju prodaju proizvedena iz obnovljivih izvora energije.

               46

               U skladu s člankom 5. stavkom 4. Direktive 2001/77, države članice bi trebale uzajamno priznati jamstva o podrijetlu, izdana u skladu sa stavkom 2., isključivo kao dokaz elemenata iz njezinog članka 5. stavka 3.

               47

               Međutim, u tom pogledu treba istaknuti da su sporazumi kakvi su oni čije sklapanje između Talijanske Republike i treće države predviđa prva sporna nacionalna odredba namijenjeni upravo osiguravanju da jamstva o podrijetlu koja su izdala tijela trećih država budu – po uzoru na jamstva o podrijetlu koja su izdale države članice u skladu s odredbama članka 5. Direktive 2001/77 i uz poštovanje uvjeta analognih onima koje predviđaju navedene odredbe – priznata na potrošačkom tržištu te države članice kao potvrde zelenoga karaktera, u smislu te direktive, električne energije uvezene iz navedene treće države.

               48

               Stoga takav sporazum može proširiti područje primjene usklađenog mehanizma potvrđivanja – ustanovljenog člankom 5. Direktive 2001/77 – koji odlikuje jamstva o podrijetlu izdana u državama članicama, omogućujući, među ostalim, da jamstva o podrijetlu izdana u trećim državama na unutarnjem potrošačkom tržištu električne energije u dotičnoj državi članici uživaju položaj analogan položaju koji uživaju jamstva o podrijetlu izdana u državama članicama, a osobito za potrebe specifičnog cilja olakšavanja trgovine i povećanja transparentnosti za potrošače, koje su navedene u točki 45. ove presude.

               49

               Iz toga slijedi da sporazum te vrste može izmijeniti opseg zajedničkih pravila iz članka 5. Direktive 2001/77.

               50

               S druge strane, u pogledu okolnosti da su jamstva o podrijetlu – koja su izdala tijela treće države u skladu sa sporazumom čije sklapanje predviđa prva sporna nacionalna odredba – ponajprije namijenjena priznavanju u kontekstu nacionalnog programa potpore potrošnji zelene električne energije, time što svojem imatelju omogućuju oslobođenje od obveze stjecanja zelenih certifikata, treba istaknuti sljedeće.

               51

               Točno je da iz članka 4. Direktive 2001/77 i njezine uvodne izjave 15. proizlazi da ta direktiva – iako ohrabruje države članice da usvoje navedene programe potpore – ne utvrđuje okvir Zajednice u tom pogledu (vidjeti presudu IBV & Cie, C‑195/12, EU:C:2013:598, t. 63.).

               52

               Stoga, kada je riječ o obliku u kojem se programi potpore mogu pojaviti, treba istaknuti da se uvodna izjava 14. Direktive 2001/77 ograničava na nabrajanje različitih vrsta mjera koje u tom pogledu općenito mogu primijeniti države članice, to jest zelene certifikate, potporu ulaganju, oslobađanje od poreza ili njegovo smanjenje, povrat poreza ili neposredne programe zaštite cijena (vidjeti presudu IBV & Cie, EU:C:2013:598, t. 64.).

               53

               Ni članak 4. navedene direktive ne sadrži posebne naznake u pogledu sadržaja mjera potpore čije usvajanje zakonodavac Unije na taj način ohrabruje, osim preciziranja da te mjere moraju biti u stanju doprinijeti ostvarivanju ciljeva navedenih u članku 6. i članku 174. stavku 1. Ugovora o EZ‑u (vidjeti presudu IBV & Cie, EU:C:2013:598, t. 65.).

               54

               Iz toga slijedi da Direktiva 2001/77 državama članicama priznaje široku marginu prosudbe u pogledu usvajanja i provedbe navedenih programa potpore (u tom smislu vidjeti presudu IBV & Cie, EU:C:2013:598, t. 80.).

               55

               Međutim, također je važno voditi računa o tome da – kako proizlazi iz njezinog članka 1. – Direktiva 2001/77 ima za svrhu poticanje povećanja doprinosa obnovljivih izvora energije u proizvodnji energije na unutarnjem tržištu. U uvodnoj izjavi 1. navedene direktive naglašava se da potencijal uporabe obnovljivih izvora energije zasad ostaje nedovoljno iskorišten u Zajednici te se priznaje da postoji nužnost promicanja obnovljivih izvora energije kao prioritetne mjere s obzirom na to da njihovo iskorištavanje doprinosi zaštiti okoliša i održivom razvoju te se usto njime mogu stvoriti radna mjesta na lokalnoj razini i pozitivno utjecati na socijalnu koheziju, pridonijeti sigurnosti opskrbe te omogućiti brže ispunjavanje ciljeva iz Kyota.

               56

               Osim toga, iz članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2001/77, tumačenoga u vezi s njezinim prilogom, proizlazi da države članice među ostalim moraju okvirne nacionalne ciljeve buduće potrošnje zelene električne energije odrediti uzimajući u obzir kao referentne vrijednosti, s jedne strane, „domaću proizvodnju“zelene električne energije 1997. i, s druge strane, udio, izražen u postotku, za 1997. i 2010., zelene električne energije u bruto potrošnji električne energije, pri čemu se taj postotak izračunava na temelju „domaće proizvodnje“ zelene električne energije podijeljene bruto domaćom potrošnjom električne energije (vidjeti presudu Essent Belgium, C‑204/12 do C‑208/12, EU:C:2014:2192, t. 67.).

               57

               Slijedi da nacionalni mehanizmi potpore proizvođačima električne energije iz članka 4. Direktive 2001/77, čija je svrha među ostalim da državama članicama pomognu u ispunjavanju tih okvirnih nacionalnih ciljeva, u načelu moraju dovesti do povećanja domaće proizvodnje zelene električne energije (presuda Essent Belgium, EU:C:2014:2192, t. 68.).

               58

               Osim toga, iz članka 3. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2001/77 u vezi s njezinim prilogom proizlazi da okvirni nacionalni ciljevi moraju biti sukladni okvirnom općem cilju same Zajednice.

               59

               Međutim, kako je u tom pogledu istaknula Komisija, činjenica da je neka država članica sklopila sporazum s trećom državom kako bi omogućila uvažavanje – u okviru nacionalnog programa potpore – zelenoga karaktera električne energije proizvedene u toj trećoj državi može utjecati, s jedne strane, na ciljeve Direktive 2001/77 navedene u točki 55. ove presude i, s druge strane, na obvezu država članica da povećaju svoju proizvodnju zelene električne energije te doprinesu ispunjavanju nacionalnih okvirnih ciljeva koji su im zadani u skladu s člankom 3. te direktive i na taj način sudjeluju u ostvarivanju okvirnog općeg cilja na razini same Zajednice.

               60

               Stoga sklapanje takvih sporazuma od strane države članice, a da za to ne postoji nikakvo ovlaštenje u Direktivi 2001/77, može ugroziti dobro funkcioniranje sustava ustanovljenog tog direktivom kao i ciljeva koji se njome ostvaruju.

               61

               Usto, kako proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 33. ove presude, ocjena pitanja je li određeno područje već velikim dijelom pokriveno pravilima Zajednice zahtijeva među ostalim da se uzme u obzir ne samo trenutačno stanje prava Zajednice u dotičnom području već i njegove mogućnosti razvoja, ako ih se može predvidjeti u trenutku provođenja ocjene.

               62

               U tom pogledu treba istaknuti da iako Direktiva 2001/77 ne uspostavlja – kako je već napomenuto – okvir Zajednice u pogledu nacionalnih programa potpore električnoj energiji proizvedenoj iz obnovljivih izvora energije, zakonodavac Zajednice je u uvodnoj izjavi 15. i članku 4. stavku 2. navedene direktive ipak izrijekom predvidio da Komisija najkasnije do 27. listopada 2005. mora podnijeti izvješće o iskustvu s primjenom i istodobnim postojanjem različitih nacionalnih mehanizama potpore, zajedno s, ako za to postoji potreba, prijedlogom za okvir Zajednice o navedenim programima potpore električnoj energiji proizvedenoj iz obnovljivih izvora energije, precizirajući u tom pogledu različite osobine koje takav okvir mora imati.

               63

               Međutim, prva je sporna nacionalna odredba usvojena upravo tijekom razdoblja u kojem je Komisija pozvana na ispitivanje stečenog iskustva kako bi predstavila navedeno izvješće i kako bi zakonodavac Zajednice eventualno usvojio navedeni okvir Zajednice.

               64

               Osim toga, u tom kontekstu treba primijetiti da je – kako ističe i sud koji je uputio zahtjev – kako proizlazi iz uvodnih izjava 37. i 38. Direktive 2009/28, koja je zamijenila Direktivu 2001/77, kao i članaka 9. i 10. prvonavedene direktive, za razliku od situacije koja je prevladavala za vrijeme važenja Direktive 2001/77, zakonodavac Zajednice u okviru te nove direktive među ostalim precizirao uvjete pod kojima se – u okviru suradnje između navedenih država – u slučaju potrebe može uzeti u obzir zelena električna energija proizvedena u trećoj državi i uvezena u neku državu članicu, radi ostvarenja obvezujućeg cilja u pogledu udjela zelene energije u ukupnoj potrošnji energije koji joj je tom direktivom određen.

               65

               Imajući u vidu sve što je dosad izneseno, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da Ugovor o EZ‑u treba tumačiti na način da – imajući u vidu odredbe Direktive 2001/77 – Zajednica raspolaže isključivom vanjskom nadležnošću koja se protivi odredbi kakva je prva sporna nacionalna odredba.

         Drugo pitanje

               66

               Kako proizlazi iz njegovog teksta, drugo se pitanje – isto kao i prvo pitanje – odnosi na tumačenje odredaba članka 3. stavka 2. UFEU‑a i članka 216. UFEU‑a. Stoga se to pitanje – kako proizlazi iz razmatranja navedenih u točkama 24. do 28. ove presude – imajući u vidu njegov tekst, mora shvatiti kao da se odnosi na pitanje ima li Zajednica s obzirom na postojanje sporazuma o slobodnoj trgovini isključivu vanjsku nadležnost u smislu sudske prakse AETR, koja se protivi odredbi kakva je prva sporna nacionalna odredba.

               67

               S obzirom na to da iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da Zajednica – zbog postojanja Direktive 2001/77 – ima isključivu vanjsku nadležnost koja se protivi takvoj nacionalnoj odredbi, nije nužno odgovoriti na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev.

         Treće pitanje

               68

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li – imajući u vidu Direktivu 2001/77 i osobito njezin članak 5. – Ugovor o EZ‑u tumačiti na način da Zajednica raspolaže isključivom vanjskom nadležnošću u smislu sudske prakse AETR, koja se protivi usvajanju nacionalne odredbe kakva je ona iz glavnog postupka, koja predviđa dodjelu oslobođenja od obveze stjecanja zelenih certifikata zbog unosa električne energije uvezene iz treće države na nacionalno potrošačko tržište, uz uvjet prethodnog sklapanja između operatora nacionalne mreže i analognog lokalnog tijela dotične treće države sporazuma kojim se utvrđuju modaliteti provjere nužni za potvrđivanje da tako uvezena električna energija potječe iz obnovljivih izvora energije (u daljnjem tekstu: druga sporna nacionalna odredba).

               69

               Istina, u tom pogledu treba istaknuti da – imajući u vidu elemente kojima raspolaže Sud – nije moguće a priori zaključiti da sporazum kao što je opisani i koji bi sklopila tijela kao što su operator nacionalne mreže i analogno tijelo treće države može predstavljati sporazum kojim bi država članica, u smislu sudske prakse AETR, preuzimala prema trećoj državi „međunarodne obveze“ koje mogu utjecati na zajednička pravila Zajednice ili izmijeniti njihov opseg. U pogledu navedenih elemenata, osobito ne izgleda da bi takav sporazum po svojoj naravi izražavao volju dotičnih država da se obvežu sukladno međunarodnom pravu (u tom smislu vidjeti osobito mišljenje 1/13, EU:C:2014:2303, t. 39.).

               70

               Međutim, u kontekstu ovog predmeta treba podsjetiti da je sud koji je uputio zahtjev iznio mišljenje da bi – ako se pokaže da se prvu spornu nacionalnu odredbu ne smije primijeniti zbog toga što se njome vrijeđa isključiva vanjska nadležnost Zajednice – u glavnom postupku trebalo primijeniti drugu spornu nacionalnu odredbu.

               71

               Međutim, u tom se pogledu mora istaknuti da je predmet druge sporne nacionalne odredbe sličan predmetu prve sporne nacionalne odredbe. Naime, druga se sporna nacionalna odredba u osnovi odnosi – isto kao i prva sporna nacionalna odredba – na uspostavu prekograničnih mehanizama namijenjenih posvjedočivanju o zelenom karakteru električne energije uvezene iz treće države i stavljene na talijansko potrošačko tržište.

               72

               Iako dotični mehanizmi u tom slučaju više nisu – kao što je slučaj kod prve sporne nacionalne odredbe – izravni rezultat međunarodnog sporazuma zaključenog između dvaju subjekata međunarodnog prava i uređenog međunarodnim pravom, ostaje činjenica da njihovo uspostavljanje proizlazi iz normativnog ovlaštenja sadržanog u drugoj spornoj nacionalnoj odredbi u korist operatora nacionalne mreže, kako bi s analognim tijelom treće države ispregovarao njihovo uspostavljanje.

               73

               Međutim, kako je istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 103. svojeg mišljenja, načelo lojalne suradnje iz članka 10. UEZ‑a, čije su odredbe nakon izmjena preuzete u članku 4. stavku 3. UEU‑a, protivi se tome da – nakon što je utvrđena suprotnost pravu Zajednice nacionalne odredbe kakva je prva sporna nacionalna odredba i kada ju je posljedično nacionalni sud otklonio – ona bude zamijenjena internom odredbom koja je – kao što je slučaj s drugom spornom nacionalnom odredbom – u osnovi analogna otklonjenoj odredbi.

               74

               Imajući prethodna razmatranja u vidu, na treće pitanje treba odgovoriti tako da se pravo Unije protivi tome da nacionalni sud – nakon što je otklonio primjenu odredbe kao što je prva sporna nacionalna odredba zbog njezine neusklađenosti s pravom Unije – tu odredbu zamijeni drugom u osnovi analognom nacionalnom odredbom, kakva je druga sporna nacionalna odredba.

         Četvrto pitanje

               75

               Imajući u vidu odgovor na treće pitanje, na četvrto pitanje nije potrebno odgovarati.

         Troškovi

               76

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Ugovor o EZ‑u treba tumačiti na način da – imajući u vidu odredbe Direktive 2001/77/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. rujna 2001. o promicanju električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije na unutarnjem tržištu električne energije – Europska zajednica raspolaže isključivom vanjskom nadležnošću koja se protivi nacionalnoj odredbi kakva je ona iz glavnog postupka, koja predviđa dodjelu oslobođenja od obveze stjecanja zelenih certifikata zbog unosa električne energije uvezene iz treće države na nacionalno potrošačko tržište uz uvjet prethodnog sklapanja sporazuma između dotične države članice i dotične treće države, kojim se jamči da je tako uvezena električna energija proizvedena iz obnovljivih izvora energije, a prema modalitetima identičnima onima koje predviđa članak 5. navedene direktive.

                           2.

                           Pravo Unije protivi se tome da nacionalni sud – nakon što je otklonio primjenu nacionalne odredbe kao što je ona navedena u točki 1. izreke ove presude zbog njezine neusklađenosti s pravom Unije – tu odredbu zamijeni ranijom, u osnovi analognom, nacionalnom odredbom, koja predviđa dodjelu oslobođenja od obveze stjecanja zelenih certifikata zbog unosa električne energije uvezene iz treće države na nacionalno potrošačko tržište, uz uvjet prethodnog sklapanja između operatora nacionalne mreže i analognog lokalnog tijela dotične treće države sporazuma kojim se utvrđuju modaliteti provjere nužni za potvrđivanje da tako uvezena električna energija potječe iz obnovljivih izvora energije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 25. svibnja 2016.#GW protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Socijalna sigurnost – Snošenje troškova liječenja – Konkretno i detaljno ispitivanje.#Predmet F-111/15.