title: Presuda Suda (peto vijeće) od 21. siječnja 2016.#Les Jardins de Jouvence SCRL protiv État belge.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Mons.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Šesta direktiva o PDV‑u – Izuzeća – Članak 13. slovo A stavak 1. točka (g) – Izuzeće isporuka usluga usko povezanih sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom koje obavljaju tijela javnog prava ili druga tijela koja se priznaju kao tijela posvećena socijalnoj dobrobiti – Pojam isporuke usluga i isporuke robe usko povezanih sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom – Tijela koja se priznaju kao tijela posvećena socijalnoj dobrobiti – Pansion za starije osobe.#Predmet C-335/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      21. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Šesta direktiva o PDV‑u — Izuzeća — Članak 13. slovo A stavak 1. točka (g) — Izuzeće isporuka usluga usko povezanih sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom koju obavljaju tijela javnog prava ili druga tijela koja se priznaju kao tijela posvećena socijalnoj dobrobiti — Pojam isporuke usluga i isporuke robe, usko povezanih sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom — Tijela koja se priznaju kao tijela posvećena socijalnoj dobrobiti — Pansion za starije osobe“
      U predmetu C‑335/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu, Belgija), odlukom od 18. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 11. srpnja 2014., u postupku

         Les Jardins de Jouvence SCRL

      protiv

         État belge,

      uz sudjelovanje:

         AXA Belgium SA,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász, i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Les Jardins de Jouvence SCRL, L. Strepenne i G. Lardinois, avocats,

               —

               za Axa Belgium SA, P. Meessen i C. Goossens, avocats,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs, C. Pochet i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. Dintilhac i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet ‐ Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL L 145, str. 1.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Les Jardins de Jouvence SCRL (u daljnjem tekstu: LJJ) i État belge (Belgijske Države) u svezi s odbijanjem da se tom društvu dozvoli odbitak poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) plaćenog kao pretporez u okviru građevinskih radova koje je obavilo u svrhu upravljanja pansionom za starije osobe.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Šestu direktivu 1. siječnja 2007. ukinula je i zamijenila Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.). Međutim, s obzirom na datum nastanka činjenica u postupku, u glavnom postupku nastavlja se primjenjivati Šesta direktiva.

               4

               Člankom 13. slovom A Šeste direktive bilo je propisano:
               „1.   Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice, države članice izuzimaju, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja pravilne i izravne primjene niže predviđenih izuzeća i sprečavanja [svake] eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe:
               [...]

                        (g)

                        isporuke usluga i robe usko povezane uz rad koji se odnosi na socijalnu skrb i socijalnu zaštitu, uključujući one koje pružaju domovi umirovljenika, subjekti javnog prava ili druga tijela koja se u dotičnoj državi članici priznaju kao tijela koja su posvećena socijalnoj dobrobiti;

                  [...]
               2.   [...]

                        (b)

                        Za isporuku robe ili usluga ne odobrava se izuzeće iz stavka 1. točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n):

                                 —

                                 kada isporuka nije bitna za izuzetu transakciju;

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Belgijsko pravo

               5

               Članak 44. stavak 2. Zakonika o porezu na dodanu vrijednost (Moniteur belge od 27. srpnja 1969., str. 7046.), u verziji koja je bila na snazi do 21. srpnja 2005., predviđao je:
               „Od poreza su također izuzeti:
               [...]

                        (2)

                        sporuke usluga i dobara koje su usko povezane sa socijalnom skrbi koje obavljaju tijela kojima je zadaća brinuti o starijim osobama i koja je kao takva priznalo nadležno tijelo te koja, kada se radi o tijelima privatnog prava, djeluju u društvenim uvjetima koji se mogu usporediti s onima tijela javnog prava [...]“

               6

               Programski zakon od 11. srpnja 2005. (Moniteur belge od 12. srpnja 2005., str. 32180.), izmijenio je Zakonik o porezu na dodanu vrijednost s učinkom od 22. srpnja 2005. Članak 44. stavak 2. tog zakonika, kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: izmijenjeni Zakonik o PDV‑u), određuje:
               „Od poreza su također izuzeti:
               [...]

                        (2)

                        isporuke usluga i robe koje su usko povezane sa socijalnom skrbi, socijalnom zaštitom i zaštitom djece i mladih, koje obavljaju tijela javnog prava ili druga tijela za koja nadležne vlasti priznaju da su posvećena socijalnoj dobrobiti;

                  Među ostalim su obuhvaćeni:

                        —

                        tijela kojima je zadaća brinuti o starijim osobama;

                  [...]“

               7

               Članak 2. točka 1. Dekreta Valonskog regionalnog vijeća od 5. lipnja 1997. o domovima za starije osobe, pansionima za starije osobe i dnevnim centrima za starije osobe te osnivanju Valonskog vijeća za treću dob (Moniteur belge od 26. lipnja 1997., str. 17043.), u svojoj verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Dekret od 5. lipnja 1997.) definira dom za starije osobe kao „ustanovu, bez obzira na njezin naziv, namijenjenu smještaju osoba u dobi od najmanje šezdeset godina koje u njoj imaju uobičajeno prebivalište i u kojoj im se pružaju zajedničke usluge obiteljskog karaktera, kućanstva, pomoći u svakodnevnom životu i, kada je potrebno, skrb medicinskih sestara ili paramedicinske usluge“.

               8

               Pansion za starije osobe definiran je u članku 2. točki 2. Dekreta od 5. lipnja 1997. kao „jedna ili više zgrada, bez obzira na njihov naziv, koje čine funkcionalnu cjelinu koju vodi organizacijsko tijelo koje, uz naplatu, nudi osobama u dobi od najmanje šezdeset godina pojedinačne smještajne jedinice koje im omogućuju da vode samostalan život i stavlja im na raspolaganje službe koje mogu slobodno pozvati“. Potonja odredba propisuje da vlada točno određuje pojam funkcionalne cjeline i da prostorije, oprema i zajedničke usluge pansiona za starije osobe također mogu biti dostupne drugim osobama u dobi od najmanje 60 godina.

               9

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. prvim podstavkom Dekreta od 5. lipnja 1997., poslovanje doma za starije osobe ili pansiona za starije osobe podliježe dobivanju dozvole i, na temelju članka 5. stavaka 2. i 5. navedenog dekreta, te ustanove moraju udovoljavati određenim uvjetima.

               10

               Stoga, u skladu s člankom 5. stavkom 2. Dekreta od 5. lipnja 1997., domovi za starije osobe moraju udovoljavati uvjetima koje se odnose na:

                        „(1)

                        usluge obuhvaćene cijenom smještaja ili prihvata“

                  [...]

                        (6)

                        prehranu, higijenu i zdravstvenu skrb,

                  [...]

                        (9)

                        kućni red kojim se poštuju sljedeća načela:
                        [...]

                                 (c)

                                 slobodan pristup domu za starije osobe obitelji, prijateljima [...]

               11

               Iz članka 5. stavka 5. drugog podstavka i točke (1) te alineje Dekreta od 5. lipnja 1997. proizlazi da pansioni za starije osobe moraju udovoljavati normama i načelima koje je definirala valonska vlada i koji se odnose na područja navedena u točki 10. ove presude.

               12

               U skladu s člankom 5. stavkom 5. prvim podstavkom Dekreta od 5. lipnja 1997., pojedinačni smještaj koji pansioni za starije osobe stavljaju na raspolaganje stanarima mora se sastojati najmanje od dnevnog boravka, kuhinjskog prostora, koji može biti integriran u dnevni boravak, spavaće sobe, kupaonice i privatnog zahoda. Nadalje, na temelju članka 5. stavka 5. drugog podstavka točke 4. tog dekreta, pansioni za starije osobe moraju također udovoljavati određenim uvjetima u svezi s „uslugama po izboru koje upravitelj mora organizirati ili učiniti dostupnima na zahtjev stanara i uvjetima dostupnosti tih usluga“ (u daljnjem tekstu: zahtijevane usluge po izboru), čiji „minimalni sadržaj određuje [valonska] vlada“.

               13

               Iz točke 2.2. Poglavlja III. Priloga III. Odluci valonske vlade od 3. prosinca 1998. o provedbi Dekreta od 5. lipnja 1997. (Moniteur belge od 27. siječnja 1999., str. 2221.), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Odluka od 3. prosinca 1998.), naslovljenog „Norme koje se primjenjuju na pansione za starije osobe“, proizlazi da su pansioni za starije osobe dužni osigurati održavanje zajedničkih prostorija, vanjskih objekata i opreme stavljene na raspolaganje stanarima, održavanje prozora izvana i iznutra, informacije o razonodi koja se organizira u općini, kao i posjet predstavnika organizatora najmanje dva puta godišnje. Usto, na temelju točke 2.3. tog poglavlja Priloga III. Odluci od 3. prosinca 1998., pansioni za starije osobe dužni su staviti na raspolaganje stanarima sljedeće usluge po izboru, kojima se oni mogu slobodno koristiti:

                        —

                        mogućnost uzimanja tri obroka dnevno, od kojih jedan mora biti cjeloviti topli obrok, u zajedničkoj sali pansiona za starije osobe namijenjenoj za restoranske usluge i animaciju ili u restoranu doma za starije osobe ili doma za starije osobe i skrb funkcionalno vezanom za pansion za starije osobe, ili pak u privatnom smještaju stanara. Evidencija obuhvaća, po danu, obroke poslužene stanarima, uz navođenje imena korisnika i podataka potrebnih za fakturiranje;

                        —

                        mogućnost čišćenja privatnih smještaja najmanje jednom tjedno;

                        —

                        mogućnost pranja i brige o rublju stanara.

               14

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje također proizlazi da pansioni za starije osobe naplaćuju cijene koje se određuju pod nadzorom Ministarstva gospodarstva.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               LJJ osnovan je 2004. kao zadruga belgijskog prava kojoj je predmet poslovanja u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku bio upravljanje i vođenje ustanova za skrb kao i za obavljanje svih djelatnosti koje su izravno ili neizravno povezane sa zdravstvenom skrbi i pomaganjem bolesnicima, starijim osobama, osobama s invaliditetom i drugima.

               16

               LJJ je u listopadu 2004. obavijestio belgijsku poreznu upravu o početku svoje djelatnosti iznajmljivanja garsonijera osobama bez invaliditeta. Ta je uprava potom uvela LJJ u sustav PDV‑a.

               17

               LJJ je 27. listopada 2006. dobio privremeno odobrenje za poslovanje pansiona za starije osobe „Les jardins de Jouvence“.

               18

               Taj pansion za starije osobe stavlja na raspolaganje stanarima smještaj predviđen za jednu ili dvije osobe, koji se sastoji od opremljene kuhinje, sobe i opremljene kupaonice. Usto, uz naplatu im osigurava različite usluge, koje se nude i drugim osobama, odnosno pristup restoran‑baru, frizerskom salonu i salonu za uljepšavanje, prostoriji za fizikalnu terapiju, djelatnosti radne terapije, praonici rublja, ambulanti s mogućnošću vađenja krvi i liječničkoj ordinaciji.

               19

               Između kolovoza 2004. i rujna 2006., LJJ je izvršio značajne građevinske radove i instalirao opremu koja odgovara njegovu predmetu poslovanja, kako bi mogao započeti s djelatnošću pansiona za starije osobe.

               20

               Porezna uprava je 5. listopada i 14. studenoga 2006. obavila porezni nadzor LJJ‑a, radi provjere primjene zakonodavstva u području PDV‑a za razdoblje od 30. kolovoza 2004. do 30. rujna 2006. Nakon provedenog nadzora, ta je uprava utvrdila da LJJ nije imao pravo na odbitak PDV‑a u svezi s izgradnjom zgrada u razdoblju od 2004. do 2006., jer je to društvo bilo porezni obveznik čije su sve transakcije obavljene u okviru poslovanja pansiona za starije osobe bile izuzete od PDV‑a na temelju članka 44. stavka 2. izmijenjenog Zakonika o PDV‑u. Slijedom toga, navedena je uprava naložila LJJ‑u povrat pogrešno odbijenog iznosa poreza.

               21

               Porezna uprava obavijestila je LJJ 25. siječnja 2007. o zatvaranju njegova tekućeg računa za PDV, s učinkom od 30. rujna 2006.

               22

               Dana 13. veljače 2007. dostavljen je LJJ‑u nalog za plaćanje, protiv kojeg je LJJ 20. veljače 2007. podnio tužbu pred Tribunal de première instance de Mons (Prvostupanjski sud u Monsu).

               23

               Taj sud je presudom od 19. lipnja 2012. odbio LJJ‑ovu tužbu kao neosnovanu, utvrdivši da su tijela kojima je zadaća brinuti o starijim osobama izuzeta od PDV‑a, sukladno članku 44. stavku 2. Zakonika o PDV‑u, a da nije potrebno provjeriti smatra li se da su te usluge usko povezane sa socijalnom skrbi, socijalnom zaštitom i jesu li ih isporučila tijela javnog prava ili tijela za koja nadležne vlasti priznaju da su posvećena socijalnoj dobrobiti.

               24

               LJJ je 19. prosinca 2012. podnio žalbu protiv te presude pred Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu).

               25

               LJJ je pred tim sudom tvrdio da formalna dozvola za poslovanje pansiona za starije osobe ne podrazumijeva nužno priznanje da je riječ o tijelu posvećenom socijalnoj dobrobiti, s obzirom na to da su uvjeti dobivanja dozvole za pansione za starije osobe različiti od onih za domove za starije osobe. Isto tako, to je društvo navelo da materijalna potpora zajednice, koja je konstitutivni element pojma socijalnog osiguranja ili socijalne zaštite, nije postojala glede pansiona za starije osobe. U ovom slučaju, LJJ nije ni na koji način javno financiran, a njegovi stanari nisu dobili nikakvu javnu pomoć ili potporu za pokriće troškova isporučenih usluga.

               26

               État belge predložio je Žalbenom sudu u Monsu da odbije žalbu LJJ‑a, istaknuvši da je ta zadruga, koja je isporučivala usluge iz članka 44. stavka 2. izmijenjenog Zakonika o PDV‑u, bila porezni obveznik izuzet od PDV‑a pa stoga nije imala pravo na odbitak tog poreza. Belgijska država tvrdila je da je pansion za starije osobe kojime upravlja LJJ, s obzirom na to da je imao dozvolu Valonske regije, imao formalno priznanje da je riječ o tijelu posvećenom socijalnoj dobrobiti u pogledu isporuke usluga usko povezanih sa socijalnom skrbi. Isto tako, tvrdila je da su usluge koje je LJJ isporučio, a koje su izravno povezane sa smještajem, skrbi i liječenjem koji su ponuđeni stanarima s ciljem poboljšanja njihova fizičkog i/ili mentalnog stanja, posvećene socijalnoj dobrobiti.

               27

               Imajući dvojbe u svezi s tumačenjem članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive, Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li pansion za starije osobe, u smislu dekreta od 5. lipnja 1997. [koji upravlja], s ciljem [stjecanja dobiti], pojedinačnim smještajnim jedinicama predviđenim za jednu ili dvije osobe, koji se sastoji od opremljene kuhinje, dnevnog boravka, spavaće sobe i opremljene kupaonice, čime im se omogućuje samostalan život, kao i različite naplatne usluge po izboru, s ciljem stjecanja dobiti, koje se ne pružaju isključivo stanarima pansiona za starije osobe (vođenje restoran‑bara, frizerskog salona i salona za uljepšavanje, dvorane za fizioterapiju, djelatnosti radne terapije, samoposlužne praonice rublja, ambulante s mogućnošću vađenja krvi, liječničke ordinacije), tijelo posvećeno socijalnoj dobrobiti koje obavlja ,isporuk[e] usluga i robe usko povezane uz rad koji se odnosi na socijalnu skrb i socijalnu zaštitu‘ u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive?

                        2.

                        Bi li odgovor na to pitanje bio drukčiji ako pansion za starije osobe o kojem je riječ za isporuku usluga o kojima je riječ prima poticaje od tijela javne vlasti ili koji drugi oblik pogodnosti ili financijske potpore?“

         O prethodnim pitanjima

               28

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. slovo A stavak 1. točku (g) Šeste direktive tumačiti na način da su izuzećem iz te odredbe obuhvaćene usluge koje isporučuje pansion za starije osobe, poput onoga u glavnom postupku, koji od tijela javne vlasti ne prima nikakve poticaje ni bilo koji drugi oblik pogodnosti ili financijske potpore, koje se obavljaju s ciljem stjecanja dobiti, a sastoje se od stavljanja na raspolaganje osobama u dobi od najmanje 60 godina pojedinačnih smještajnih jedinica koje im u potpunosti omogućavaju samostalan život i s njime povezane naplatne usluge po izboru, koje su jednako dostupne i osobama koje nisu stanari.

               29

               Iz teksta članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive proizlazi da se ta odredba primjenjuje na isporuke usluga i robe koje, s jedne strane, „pružaju subjekti javnog prava ili druga tijela koja države članice priznaju kao tijela posvećena socijalnoj dobrobiti“ i koji su, s druge strane, „usko povezani sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom“ (presude Kingscrest Associates i Montecello, C‑498/03, EU:C:2005:322, t. 34. i Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 21.).

               30

               Budući da je u ovom slučaju jasno da LJJ nije subjekt javnog prava u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive, njegove se transakcije mogu izuzeti od PDV‑a na temelju te odredbe samo ako LJJ potpada pod pojam „druga tijela koja države članice priznaju kao tijela posvećena socijalnoj dobrobiti“ u smislu te odredbe.

               31

               Stoga, valja ispitati, kao prvo, potpada li LJJ pod pojam „druga tijela koja države članice priznaju kao tijela posvećena socijalnoj dobrobiti“ u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive i, s druge strane, jesu li usluge koje isporučuje pansion za starije osobe, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, „usko povezane sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom“ u smislu te odredbe.

         Uvjet koji se odnosi na priznanje odnosne države članice da je riječ o tijelu posvećenom socijalnoj dobrobiti

               32

               Valja najprije podsjetiti da članak 13. slovo A stavak 1. točke (g) Šeste direktive ne navodi ni uvjete ni načine priznanja da je tijelo, koje nije tijelo javnog prava, posvećeno socijalnoj dobrobiti. Stoga je, u načelu, zadaća nacionalna prava svake države članice da propiše pravila u skladu s kojima se takvo priznanje može dodijeliti takvim tijelima (vidjeti presudu Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               33

               U tom smislu, članak 13. slovo A stavak 1. točke (g) Šeste direktive daje državama članicama mogućnost da davanje prava na izuzeće iz stavka 1. točke (g) tog članka tijelima koja nisu subjekti javnog prava podvrgnu jednom ili više uvjeta navedenih u tom stavku 2. točki (a). Države članice mogu nametati te uvjete slobodno i kao dodatne uvjete za dodjelu odnosnog izuzeća (vidjeti presudu Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Iz toga proizlazi da članak 13. slovo A stavak 1. točke (g) Šeste direktive daje državama članicama diskrecijsko pravo da priznaju da je tijelo, koje nije tijelo javnog prava, posvećeno socijalnoj dobrobiti (vidjeti, u tom smislu, presudu Kingscrest Associates i Montecello, C‑498/03, EU:C:2005:322, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da nacionalna tijela prilikom priznanja da je tijelo – koje nije tijelo javnog prava – posvećeno socijalnoj dobrobiti, moraju, u skladu s pravom Unije i pod nadzorom nacionalnih sudova, uzeti u obzir više elemenata. To može uključivati pitanje postoje li posebne odredbe, nacionalnog ili regionalnog, zakonodavnog ili upravnog, poreznog ili socijalnog karaktera, jesu li djelatnosti odnosnog poreznog obveznika od općeg interesa, je li drugim poreznim obveznicima koji obavljaju iste djelatnosti već odobreno slično priznanje kao i to snose li troškove isporuka o kojima je riječ u većem dijelu zavodi za zdravstveno osiguranje ili druga tijela socijalne zaštite (presuda Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 31. i navedena sudska praksa).

               36

               S tim u svezi, treba također voditi računa o činjenici da su u valonskoj regiji pansioni za starije osobe, zajedno s domovima umirovljenika i dnevnim centrima za starije osobe, predmet istog propisa, kojemu je namjena stvoriti pravni okvir za različite institucionalizirane oblike podrške i skrbi za starije osobe.

               37

               U tom pogledu, pod uvjetom provjere od strane suda koji je uputio zahtjev, čini se da iz dokumenata u spisu proizlazi da, osim činjenice da definira ono što obuhvaća pojam „pansioni za starije osobe“, taj propis podvrgava poslovanje pansiona za starije osobe dobivanju dozvole od valonske vlade, koje se uvjetuje poštovanjem određenog broja pretpostavki i uvjeta. Čini se da iz dokumenata u spisu, pod uvjetom da to potvrdi i sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da se neki od tih uvjeta i normi odnose na područja koja su zajednička pansionima za starije osobe i domovima za starije osobe.

               38

               Prilikom ocjenjivanja je li odnosno tijelo posvećeno socijalnoj dobrobiti, treba također uzeti u obzir činjenicu da pansioni za starije osobe naplaćuju cijene koje se određuju pod nadzorom Ministarstva gospodarstva.

               39

               Konkretnije, glede okolnosti da pansioni za starije osobe kojima je cilj stjecanje dobiti, poput onoga kojime upravlja LJJ, ne primaju nikakvu javnu pomoć ni javnu financijsku potporu, valja istaknuti, s jedne strane, da, s obzirom na to da je pojam „tijelo“, u načelu dovoljno širok da uključuje privatne subjekte kojima je cilj stjecanje dobiti (presuda Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 57.), činjenica da LJJ obavlja svoje djelatnosti s takvim ciljem nipošto ne isključuje mogućnost da ga se kvalificira kao „drugo tijelo koje države članice priznaju kao tijelo posvećeno socijalnoj dobrobiti“, u smislu članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive. S druge strane, iako iz sudske prakse navedene u točki 35. ove presude proizlazi da činjenica da troškove isporučenih usluga u konačnici u velikoj mjeri snose zavodi za zdravstveno osiguranje ili tijela socijalne sigurnosti, što može biti jedan od elemenata koje treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja je li odnosno tijelo posvećeno socijalnoj dobrobiti, ta okolnost, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 30. svojeg mišljenja, samo je jedan od elemenata. Stoga, nepostojanje javne financijske potpore ne isključuje samo po sebi takvo priznanje, jer se ono treba ocjenjivati uzimajući u obzir sve elemente relevantne u konkretnom slučaju.

               40

               U tim okolnostima, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da utvrdi, uzimajući u obzir sve relevantne elemente, posebice one navedene u točkama 35. do 39. ove presude, jesu li nacionalna tijela prilikom priznanja LJJ‑a kao tijela posvećenog socijalnoj dobrobiti poštovala granice diskrecijskog prava koje im je dodijeljeno na temelju članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive.

         Uvjet da isporuka usluga mora biti usko povezana sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom

               41

               Glede cilja koji se želi postići izuzećem iz članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive, iz sudske prakse Suda proizlazi da ta odredba iz primjene PDV‑a ne isključuje sve djelatnosti od općeg interesa, nego samo one koje su pobrojane i detaljno opisane (vidjeti, u tom smislu, presude Stichting Uitvoering Financiële Acties, 348/87, EU:C:1989:246, t. 12., i Ygeia, C‑394/04 i C‑395/04, EU:C:2005:734, t. 16.). Osiguravanjem povoljnijeg tretmana, u području PDV‑a, pojedinim isporukama usluga od općeg interesa obavljenim u socijalnom sektoru, to izuzeće ima za cilj smanjiti troškove tih usluga i na taj ih način učiniti dostupnijima pojedincima koji ih mogu koristiti (presuda Kingscrest Associates i Montecello, C‑498/03, EU:C:2005:322, t. 30.).

               42

               Međutim, valja utvrditi da tekst članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive izričito navodi usluge koje pružaju domovi umirovljenika među isporukama usluga i robe usko povezanih sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom, koji su također obuhvaćeni izuzećem predviđenim tom odredbom.

               43

               S tim u svezi, valja napomenuti da domovi umirovljenika, poput pansiona za starije osobe, pružaju osobama u dobi od najmanje 60 godina smještaj popraćen različitim uslugama podrške i skrbi. S jedne strane, treba zadržati glede PDV‑a jednaki tretman za usluge koje se sastoje od stavljanja na raspolaganje smještaja, bilo da taj smještaj pružaju domovi umirovljenika ili da ga pruža pansion za starije osobe. S druge strane, budući da navedene usluge podrške i skrbi koje su pansioni za starije osobe dužni nuditi, u skladu s relevantnim nacionalnim propisima, odgovaraju onima koje domovi umirovljenika moraju pružati sukladno navedenim propisima, za njih treba zadržati jednaki tretman glede PDV‑a.

               44

               Slijedom toga, u pogledu usluga koje pruža pansion za starije osobe, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, izuzeće iz članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive može se primijeniti na one koje se sastoje od stavljanja na raspolaganje smještajnih jedinica prilagođenih za starije osobe. Na druge se usluge, u načelu, također primjenjuje izuzeće iz te odredbe, ponajprije pod uvjetom da te usluge, koje je taj pansion za starije osobe dužan nuditi u skladu s nacionalnim propisima, imaju za cilj pružanje podrške starijim osobama i da odgovaraju onima koje su domovi umirovljenika također dužni nuditi u skladu s tim propisima.

               45

               Nadalje, suprotno tvrdnjama LJJ‑a i društva Axa Belgium SA (u daljnjem tekstu: Axa), taj zaključak ne dovodi u pitanje činjenica da tijelo koje upravlja pansionom za starije osobe ne prima nikakvu javnu financijsku potporu i da na temelju usluga koje isporučuju ne nastaje nikakvo pravo na financijsku potporu od strane tijela socijalne zaštite.

               46

               S tim u svezi, valja naglasiti da tekst članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive ne određuje uvjet koji bi bio vezan za javnu financijsku pomoć u korist odnosnog subjekta ili za financijsku potporu tijela javne vlasti ili tijela socijalne sigurnosti u korist korisnika isporučenih usluga. Naime, kao što je belgijska vlada naglasila na raspravi, tom se odredbom daje važnost bitnoj naravi obavljenih transakcija i svojstvu subjekta koji isporučuje robu ili usluge o kojima je riječ, a ne konkretnom načinu financiranja tog subjekta ili naknadi koja mu je plaćena.

               47

               Nadalje, valja podsjetiti da su izuzeća iz članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive autonomni pojmovi prava Unije i moraju stoga biti definirani na razini Europske unije (presuda Kingscrest Associates i Montecello, C‑498/03, EU:C:2005:322, t. 22.). Međutim, definiranje usluge iz članka 13. slova A stavka 1. točke (g) Šeste direktive na temelju postojanja javne financijske potpore u korist subjekta ili preuzimanja troškova isporuka od strane tijela socijalne sigurnosti dovelo bi do toga da se taj pojam učini ovisnim o posebnostima propisa država članica u tom području, što bi moglo ugroziti autonomno tumačenje koje treba dati tom pojmu i stvoriti razlike u njegovoj primjeni unutar Unije.

               48

               Valja uostalom odbiti prigovor LJJ‑a i Axe, prema kojem bi se subjekti kojima nije dostupno javno financiranje našli u nepovoljnijem konkurentskom položaju u odnosu na subjekte koji su na taj način financirani jer bi prvonavedeni od tih subjekata, s obzirom na to da ne mogu odbiti PDV, trebali u cijelosti prevaliti troškove koji se odnose na građevinske radove koje su obavili u prethodnoj fazi na korisnike njihovih usluga, uključujući i pripadajući PDV, jer je stoga taj položaj, prema navedenim društvima, suprotan načelu porezne neutralnosti.

               49

               Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, načelo porezne neutralnosti protivi se tomu da se slične usluge ili slična roba, koji su, dakle, u međusobnom tržišnom natjecanju, različito tretiraju s obzirom na PDV (vidjeti presudu Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Međutim, u ovom predmetu, nepostojanje financijske pomoći tijela javne vlasti u korist LJJ‑a i činjenica da tijela socijalne sigurnosti ne preuzimaju trošak usluga koje ta zadruga isporučuje nemaju utjecaja na narav usluga koje je to tijelo isporučilo, s obzirom na to da su te usluge usporedive s onima koje isporučuju drugi gospodarski subjekti koji primaju javnu pomoć ili financijsku potporu od tijela javne vlasti. Načelo porezne neutralnosti ne protivi se stoga primjeni istog tretmana, u odnosu na PDV, za iste usluge.

               51

               Osim toga, valja napomenuti da, sukladno tekstu prvog pitanja, među isporukama usluga koje nudi LJJ u okviru svoje djelatnosti upravljanja pansionom za starije osobe, neke naplatne usluge isporučuju se po izboru i stanarima pansiona i osobama koje nisu njegovi stanari. Konkretnije, riječ je o korištenju restoran‑bara, frizerskog salona i salona za uljepšavanje, dvorane za kineziterapiju, djelatnosti radne terapije, praonice, ambulante s mogućnošću vađenja krvi i liječničke ordinacije.

               52

               S tim u svezi, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 13. slovom A stavkom 2. točkom (b) prvom alinejom Šeste direktive, države članice moraju isključiti od pogodnosti izuzeća isporuke usluga predviđene, među ostalim, u članku 13., slovu A, stavku 1. točki (g) te direktive, ako nisu bitne za izvršavanje izuzetih transakcija. Naime, kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, u toj odredbi, koja je obveznog karaktera za države članice, navedeni su uvjeti koje treba uzeti u obzir prilikom tumačenja različitih slučajeva izuzeća obuhvaćenih tom odredbom, a koji se, poput onog iz članka 13. slova A stavka 1. točke (g) navedene direktive, odnose na isporuke koje su „usko povezane“ ili koje imaju „blisku vezu“ s djelatnošću od općeg interesa (vidjeti, u tom smislu, presudu Ygeia, C‑394/04 i C‑395/04, EU:C:2005:734, t. 26.).

               53

               Glede usluga koje se isporučuju po izboru, navedenih u točki 51. ove presude, zadaća je nacionalnog suda da utvrdi koje se usluge po izboru zahtijevaju na temelju primjenjivog nacionalnog propisa. Takve usluge, pod uvjetom da odgovaraju onima koje nude domovi umirovljenika, mogu se smatrati usko povezanima, ponajprije sa socijalnom skrbi i bitnima za izvršavanje izuzetih transakcija.

               54

               U tom kontekstu, treba navesti da iz očitovanja LJJ‑a i Axe proizlazi da Odluka od 3. prosinca 1998. nabraja, kao zahtijevane usluge po izboru: restoranske usluge, usluge čišćenja privatnih smještaja najmanje jednom tjedno te pranja i brige o osobnom rublju stanara. Čini se, dakle, da su zahtijevane usluge po izboru, pod uvjetom da odgovaraju onima koje nude domovi umirovljenika, bitne za izvršavanje izuzetih transakcija. S druge strane, glede isporuke drugih usluga po izboru u okolnostima u glavnom postupku, poput frizerskih usluga i usluga uljepšavanja, ne čini se da predmetni propisi zahtijevaju da pansioni za starije osobe nude te usluge, a ne zahtijevaju to ni od domova umirovljenika, jer se takve usluge po izboru ne mogu smatrati bitnima za izvršavanje izuzetih transakcija pansiona za starije osobe. Međutim, na nacionalnom sudu je da provjeri te informacije.

               55

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        članak 13. slovo A stavak 1. točku (g) Šeste direktive treba tumačiti na način da se u pogledu usluga koje pruža pansion za starije osobe, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, za koji nacionalni sud mora ocijeniti je li riječ o tijelu posvećenom socijalnoj dobrobiti, uzimajući osobito u obzir elemente navedene u ovoj presudi, izuzeće iz te odredbe može se primijeniti na one koje se sastoje od stavljanja na raspolaganje smještajnih jedinica prilagođenih za starije osobe. Na druge usluge koje isporučuje taj pansion za starije osobe također se može primijeniti to izuzeće, ponajprije pod uvjetom da usluge koje su pansioni za starije osobe dužni nuditi u skladu s relevantnim nacionalnim propisima, imaju za cilj pružanje podrške i skrbi starijim osobama i da odgovaraju onima koje su domovi umirovljenika također dužni nuditi u skladu s nacionalnim propisima;

                        —

                        u tom pogledu nije važno prima li pansion za starije osobe o kojem je riječ od tijela javne vlasti poticaje ili bilo koji drugi oblik pogodnosti ili financijske potpore.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. slovo A stavak 1. točku (g) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet ‐ Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica, treba tumačiti na način da, u pogledu usluga koje pruža pansion za starije osobe, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, za koji nacionalni sud mora ocijeniti je li riječ o tijelu posvećenom socijalnoj dobrobiti, uzimajući osobito u obzir elemente navedene u ovoj presudi, izuzeće iz te odredbe može se primijeniti na one koje se sastoje od stavljanja na raspolaganje smještajnih jedinica prilagođenih za starije osobe. Na druge usluge koje isporučuje taj pansion za starije osobe također se može primijeniti to izuzeće, ponajprije pod uvjetom da usluge koje su pansioni za starije osobe dužni nuditi u skladu s relevantnim nacionalnim propisima, imaju za cilj pružanje podrške i skrbi starijim osobama i da odgovaraju onima koje su domovi umirovljenika također dužni nuditi u skladu s nacionalnim propisima.

                     U tom pogledu nije važno prima li pansion za starije osobe o kojem je riječ od tijela javne vlasti poticaje ili bilo koji drugi oblik pogodnosti ili financijske potpore.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. lipnja 1985. # Leon Emile Gaston Carlos Debaecker i Berthe Plouvier protiv Cornelis Gerrit Bouwman. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Bruxelleska konvencija. # Predmet 49/84.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 1. ožujka 2016.#Kreis Warendorf protiv Ibrahima Ala i Amira Osso protiv Region Hannover.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je podnio Bundesverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Konvencija o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. – Članci 23. i 26. – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2011/95/EU – Standardi u vezi sa sadržajem međunarodne zaštite – Status supsidijarne zaštite – Članak 29. – Socijalna skrb – Uvjeti dostupnosti – Članak 33. – Sloboda kretanja unutar države članice domaćina – Pojam – Ograničenje – Obveza boravišta na određenom mjestu – Različito postupanje – Usporedivost situacija – Uravnotežena raspodjela proračunskih troškova između upravnih zajednica – Razlozi koji se odnose na migracijsku i integracijsku politiku.#Spojeni predmeti C-443/14 i C-444/14.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      1. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Konvencija o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. — Članci 23. i 26. — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Direktiva 2011/95/EU — Standardi u vezi sa sadržajem međunarodne zaštite — Status supsidijarne zaštite — Članak 29. — Socijalna skrb — Uvjeti dostupnosti — Članak 33. — Sloboda kretanja unutar države članice domaćina — Pojam — Ograničenje — Obveza boravišta na određenom mjestu — Različito postupanje — Usporedivost situacija — Uravnotežena raspodjela proračunskih troškova između upravnih zajednica — Razlozi koji se odnose na migracijsku i integracijsku politiku“
      U spojenim predmetima C‑443/14 i C‑444/14,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Njemačka), odlukama od 19. kolovoza 2014., koje je Sud zaprimio 25. rujna 2014., u postupcima

         Kreis Warendorf

      protiv

         Ibrahim Alo (C‑443/14)
      i

         Amira Osso

      protiv

         Region Hannover (C‑444/14),
      uz sudjelovanje:

         Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht (C‑443/14 i C‑444/14),
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen (izvjestitelj), T. von Danwitz, C. Toader, D. Šváby, F. Biltgen i C. Lycourgos, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, A. Borg Barthet, M. Safjan, M. Berger, A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. srpnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Kreis Warendorf, L. Tepe, u svojstvu agenta,

               —

               za I. Ala, S. Bulut, Rechtsanwalt,

               —

               za A. Osso, S. Ziesemer i K.-S. Janutta, Rechtsanwältinnen,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 29. i 33. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između Kreisa Warendorf (okrug Warendorf) i I. Ala u predmetu C‑443/14 te A. Osso i Regiona Hannover (regija Hanover) u predmetu C‑444/14, u vezi s obvezom boravišta kao pretpostavkom dozvola za boravak I. Ala i A. Osso.

         Pravni okvir

         Ženevska konvencija

               3

               Konvencija o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbornik ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 189., str. 150., br. 2545 (1954.)), stupila je na snagu 22. travnja 1954. Dopunjena je Protokolom o statusu izbjeglica sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je stupio na snagu 4. listopada 1967. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija).

               4

               Članak 23. te konvencije, naslovljen „Javna pomoć“, glasi:
               „Države ugovornice pružaju izbjeglicama koje zakonito borave na njihovom državnom području istu javnu pomoć i podršku koju pružaju i svojim državljanima.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 26. navedene konvencije, naslovljen „Sloboda kretanja“, predviđa:
               „Svaka država ugovornica pruža izbjeglicama koje se zakonito nalaze na njezinom državnom području pravo izbora mjesta boravišta i slobodu kretanja unutar njezina državnog područja pod uvjetima utvrđenima u propisima koji se općenito primjenjuju na strance u istim okolnostima.“ [neslužbeni prijevod]

         Pravo Unije

               6

               Uvodne izjave 3., 4., 6., 8., 9., 16., 23., 24., 33. i 39. Direktive 2011/95 glase kako slijedi:

                        „(3)

                        Europsko vijeće na svojem posebnom sastanku u Tampereu 15. i 16. listopada 1999. suglasilo se da će raditi na osnivanju Zajedničkog europskog sustava azila koji će se temeljiti na punoj i sveobuhvatnoj primjeni Ženevske konvencije […]

                        (4)

                        Ženevska konvencija […] [predstavlja] temelj međunarodnog pravnog režima za zaštitu izbjeglica.

                  […]

                        (6)

                        Zaključci [Europskog vijeća] iz Tamperea također određuju da se pravila u pogledu statusa izbjeglica trebaju dopuniti mjerama o supsidijarnim oblicima zaštite, koja nude primjeren status svakoj osobi kojoj je potrebna takva zaštita.

                  […]

                        (8)

                        U Europskom paktu o migracijama i azilu, usvojenom 15. i 16. listopada 2008., Europsko je [v]ijeće napomenulo da države članice osiguravaju zaštitu na različite načine i u različitim oblicima te je pozvalo na nove inicijative radi postizanja konačne uspostave Zajedničkog europskog sustava azila, koji je predviđen Haškim programom, kako bi se tako postigao viši stupanj zaštite.

                        (9)

                        U Programu iz Stockholma Europsko je vijeće ponovilo svoje nastojanje da uspostavi zajedničko područj[e] zaštite i solidarnosti koje se temelji na zajedničkom azilnom postupku i jedinstvenom statusu u skladu s člankom 78. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) za osobe kojima je priznata međunarodna zaštita, najkasnije do 2012. godine.

                  […]

                        (16)

                        Ovom se Direktivom poštuju temeljna prava i načela koja su posebno priznata [Poveljom Europske unije o temeljnim pravima]. […]

                  […]

                        (23)

                        Trebalo bi utvrditi standarde za utvrđivanje statusa izbjeglice i njegovog sadržaja kako bi se nadležnim tijelima država članica pomoglo pri primjeni Ženevske konvencije.

                        (24)

                        Nužno je uvesti zajedničke kriterije prema kojima će se tražiteljima azila priznavati status izbjeglica u smislu članka 1. Ženevske konvencije.

                  […]

                        (33)

                        Također bi trebalo utvrditi standarde za određivanje statusa koji stječu osobe kojima je odobrena supsidijarna zaštita te za utvrđivanje sadržaja takvog statusa. Supsidijarna bi zaštita trebala biti komplementarna i dodatna zaštiti izbjeglica sadržanoj u Ženevskoj konvenciji.
                        […]

                        (39)

                        Prilikom odazivanja na poziv Programa iz Stockholma za uspostavu jedinstvenog statusa izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu, i uz izuzetak odstupanja koja su potrebna i objektivno opravdana, korisnicima supsidijarne zaštite trebaju se odobriti jednaka prava i povlastice koje uživaju izbjeglice na temelju ove Direktive te trebaju podlijegati jednakim uvjetima za ostvarivanje tih prava i povlastica.“

               7

               Članak 20. stavci 1. i 2. te direktive, koji se nalazi u poglavlju VII. koje se odnosi na sadržaj međunarodne zaštite, propisuje:
               „1.   Ovo poglavlje ne dovodi u pitanje prava navedena u Ženevskoj konvenciji.
               2.   Ovo se poglavlje primjenjuje na izbjeglice i osobe koje imaju pravo na supsidijarnu zaštitu osim ako nije drukčije navedeno.“

               8

               Članak 29. navedene direktive, naslovljen „Socijalna skrb“, određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da korisnici međunarodne zaštite primaju, u državi članici koja im je odobrila takvu zaštitu, potrebnu socijalnu pomoć koja se pruža i državljanima te države članice.
               2.   Odstupajući od općeg pravila navedenog u stavku 1., države članice mogu ograničiti socijalnu pomoć odobrenu korisnicima međunarodne zaštite na osnovne povlastice koje se u tom slučaju pružaju na istim razinama i pod istim uvjetima dostupnosti kao i državljanima.“

               9

               Članak 32. iste direktive propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju korisnicima međunarodne zaštite pravo na smještaj pod jednakim uvjetima za stjecanje kao i državljanima trećih zemalja koji zakonito borave na njihovim državnim područjima.
               2.   Prilikom dopuštanja nacionalne prakse raspršivanja korisnika međunarodne zaštite, države članice nastoje provoditi politike čiji je cilj sprečavanje diskriminacije korisnika međunarodne zaštite i osiguravanje mogućnosti u pogledu prava na smještaj.“

               10

               Članak 33. Direktive 2011/95, naslovljen „Sloboda kretanja unutar države članice“, propisuje:
               „Države članice dopuštaju slobodno kretanje unutar svo[je]g državnog područja korisnicima međunarodne zaštite pod istim uvjetima i uz ista ograničenja koja vrijede za druge državljane trećih zemalja koji zakonito borave na njihovim državnim područjima.“

         Njemačko pravo

               11

               Članak 12. Zakona o boravku, radu i integraciji stranaca na saveznom području (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) od 30. srpnja 2004. (BGBl. 2004. I, str. 1950.), u verziji primjenjivoj na sporove u glavnim postupcima (u daljnjem tekstu: AufenthG), propisuje:
               „(1)   Dozvola za boravak izdaje se za državno područje. To ne utječe na njezinu valjanost u skladu s odredbama Schengenske konvencije za boravak na državnom području ugovornih stranaka.
               (2)   Viza i dozvola za boravak mogu biti uvjetovane prilikom njihova izdavanja ili produljenja. Uz njih je također moguće a posteriori propisati obveze, osobito prostorno ograničenje.

               12

               U skladu s općim upravnim propisom o AufenthG‑u (Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum AufenthG) od 26. listopada 2009.:

                        „12.2.5.2.1.

                        Ograničavajuća obveza u vezi s boravištem osobito je prikladno sredstvo da se regionalnim vezivanjem izbjegne neproporcionalno porezno opterećenje pojedinih saveznih zemalja i općina zbog stranih primatelja socijalnih povlastica. Obveze takve vrste također mogu pridonijeti sprečavanju koncentriranja stranih državljana koji ovise o socijalnoj pomoći na određenim područjima i s time povezani nastanak žarišta socijalnih napetosti s njihovim negativnim učincima na integraciju stranih državljana. Takve su mjere opravdane i radi vezivanja stranih državljana s osobitom potrebom integracije uz određeno boravište kako bi tamo mogli koristiti usluge integracijske pomoći.

                        12.2.5.2.2.

                        S obzirom na ta razmatranja, nalažu se i zadržavaju ograničavajuće obveze u vezi s boravištem nositelja dozvole za boravak u smislu poglavlja 2. odjeljka 5. AufenthG‑a ili dozvole za prebivalište u smislu članka 23. stavka 2. ako primaju povlastice u skladu s knjigom II. ili XII. Zakonika o socijalnoj sigurnosti [(Sozialgesetzbuch)] ili na temelju Zakona o povlasticama za tražitelje azila [(Asylbewerberleistungsgesetz)].“

               13

               Prema navodima iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku te se upravne odredbe primjenjuju samo na strane državljane kojima je odobrena dozvola za boravak zbog humanitarnih ili političkih razloga odnosno razloga koji se odnose na međunarodno pravo. Iz te odluke također proizlazi da prema sudskoj praksi suda koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku državljanima trećih zemalja koji uživaju status izbjeglice nije dopušteno nametati obvezu boravišta samo kako bi se osigurala prikladna raspodjela troška javne socijalne pomoći.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               14

               I. Alo i A. Osso sirijski su državljani. Pristigli su u Njemačku tijekom 1998. odnosno 2001. te su oboje bezuspješno podnijeli zahtjev za azil. Zatim su u toj državi članici boravili na temelju privremenih odobrenja. Od početka postupka traženja azila oni su u toj državi članici primali socijalnu skrb.

               15

               Nakon podnošenja novih zahtjeva za azil Savezni ured za migracije i izbjeglice (Bundesamt für Migration und Flüchtlinge) odobrio im je status supsidijarne zaštite.

               16

               Dozvole za boravak koje je I. Alu izdao okrug Warendorf odlukom od 12. listopada 2012. odnosno A. Osso regija Hanover odlukom od 5. travnja 2012. uvjetovane su obvezom zasnivanja mjesta boravišta u gradu Ahlenu (Njemačka) odnosno u regiji Hanover uz izuzetak glavnoga grada zemlje Donja Saska. Ta su tijela svoje odluke utemeljila na točkama 12.2.5.2.1. i 12.2.5.2.2. općeg upravnog propisa o AufenthG‑u.

               17

               I. Alo i A. Osso prigovorili su u dva predmeta u glavnim postupcima obvezi boravišta koja im je nametnuta. Tužbe koje su podnijeli odbijene su u prvom stupnju.

               18

               Žalba koju je uložio I. Alo pred Oberverwaltungsgerichtom für das Land Nordrhein Westfalen (Viši upravni sud u saveznoj zemlji Sjeverno Porajnje‑Zapadna Falačka) bila je uvažena. Taj je sud poništio obvezu boravišta te je u bitnome smatrao da je odluka okruga Warendorf protivna odredbama članka 28. stavka 1. u vezi s člankom 32. Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.), koje odgovaraju članku 29. stavku 1. i članku 33. Direktive 2011/95.

               19

               Nasuprot tomu, Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht (Viši upravni sud u saveznoj zemlji Donja Saska) odbio je žalbu A. Osso. Taj je sud, među ostalim, smatrao da je pobijana odluka sukladna mjerodavnim pravnim propisima s obzirom na to da je A. Osso primala određene socijalne povlastice. Osim toga, smatrao je da ta odluka nije protivna međunarodnom pravu ili pravu Unije.

               20

               Postupak je zatim pokrenut pred Bundesverwaltungsgerichtom (Savezni upravni sud) povodom revizijskih pravnih lijekova koje su podnijeli okrug Warendorf protiv presude Oberverwaltungsgerichta für das Land Nordrhein Westfalen (Viši upravni sud u saveznoj zemlji Sjeverno Porajnje‑Zapadna Falačka) i A. Osso protiv presude Niedersächsisches Oberverwaltungsgerichta (Viši upravni sud u saveznoj zemlji Donja Saska).

               21

               U tim je okolnostima Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su na isti način formulirana u predmetima C‑443/14 i C‑444/14:

                        „1.

                        Predstavlja li obveza boravišta u prostorno ograničenom području države članice (općina, okrug, regija) ograničenje slobode kretanja u smislu članka 33. Direktive 2011/95 ako se stranac inače može slobodno kretati i boraviti na državnom području države članice?

                        2.

                        Je li obveza boravišta osoba sa statusom supsidijarne zaštite spojiva s člankom 33. i/ili člankom 29. Direktive 2011/95 ako se temelji na cilju postizanja prikladne raspodjele troška javne socijalne pomoći između različitih nadležnih institucija na državnom području?

                        3.

                        Je li obveza boravišta osoba sa statusom supsidijarne zaštite spojiva s člankom 33. i/ili člankom 29. Direktive 2011/95 ako se temelji na razlozima migracijske i integracijske politike, primjerice radi sprečavanja nastanka žarišta socijalnih napetosti zbog koncentriranog nastanjenja stranih državljana u određenim općinama ili okruzima? Jesu li u tom pogledu dovoljni apstraktni razlozi migracijske i integracijske politike ili pak oni moraju biti konkretno utvrđeni?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem u oba predmeta u glavnim postupcima sud koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 33. Direktive 2011/95 tumačiti na način da obveza boravišta koja se nameće korisniku statusa supsidijarne zaštite, poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, predstavlja ograničenje slobode kretanja zajamčene tim člankom, čak i ako ta mjera tom korisniku ne zabranjuje slobodno kretanje na državnom području države članice koja je odobrila tu zaštitu niti privremeni boravak na tom državnom području izvan mjesta određenog obvezom boravišta.

               23

               U skladu s člankom 33. Direktive 2011/95 države članice dopuštaju slobodno kretanje unutar svojeg državnog područja korisnicima međunarodne zaštite pod istim uvjetima i uz ista ograničenja koja vrijede za druge državljane trećih zemalja koji zakonito borave na njihovim državnim područjima.

               24

               Tekst tog članka ne omogućuje sam po sebi utvrđenje podrazumijeva li se time samo to da korisnici međunarodne zaštite moraju imati mogućnost slobodnog kretanja na državnom području države članice koja je odobrila tu zaštitu ili to također znači da ti korisnici moraju imati mogućnost izbora mjesta svojeg boravišta na tom državnom području.

               25

               Okolnost da je članak 33. Direktive 2011/95 naslovljen „Sloboda kretanja“ nije dostatna za otklanjanje dvojbi koje proizlaze iz njegova teksta. Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 34. svojeg mišljenja, uporaba tog izraza u pravu Unije nije jednoznačna s obzirom na to da određene odredbe tog prava izričito razlikuju slobodu kretanja od slobode izbora mjesta svojeg boravišta, dok druge uporabljuju izraz „sloboda kretanja“ u smislu koji obuhvaća i pravo izbora mjesta svojeg boravišta.

               26

               Usto, iako se naslov članka 33. Direktive 2011/95 u verziji na njemačkom jeziku, odnosno „Freizügigkeit innerhalb eines Mitgliedstaats“, može tumačiti na način da sloboda kretanja koju taj članak propisuje obuhvaća pravo izbora mjesta svojeg boravišta, druge jezične verzije te direktive, a osobito španjolska, danska, engleska, francuska i talijanska verzija, ne potvrđuju takvo tumačenje.

               27

               Doista, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, s obzirom na ostale verzije sastavljene na svim jezicima Unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije dotična odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa čiji je ona dio (presuda GSV, C‑74/13, EU:C:2014:243, t. 27. i navedena sudska praksa).

               28

               U tom pogledu valja navesti da iz uvodnih izjava 4., 23. i 24. Direktive 2011/95 proizlazi da je Ženevska konvencija temelj međunarodnog pravnog režima za zaštitu izbjeglica i da su odredbe te direktive koje se odnose na uvjete priznavanja statusa izbjeglice kao i njegov sadržaj donesene kako bi pomogle nadležnim tijelima država članica u primjeni te konvencije na temelju zajedničkih pojmova i kriterija (vidjeti analogijom presudu Abed El Karem El Kott i dr., C‑364/11, EU:C:2012:826, t. 42.).

               29

               Odredbe te direktive stoga treba tumačiti u svjetlu njezine opće strukture i krajnjeg cilja, poštujući Ženevsku konvenciju i druge relevantne ugovore navedene u članku 78. stavku 1. UFEU‑a. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. Direktive 2011/95, pri tom tumačenju također treba poštovati prava priznata Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti analogijom presudu Abed El Karem El Kott i dr., C‑364/11, EU:C:-2012:826, t. 43. kao i navedenu sudsku praksu).

               30

               Usto, iz uvodne izjave 3. Direktive 2011/95 proizlazi da je zakonodavac Unije, nadahnut zaključcima Europskog vijeća iz Tamperea, namjeravao utemeljiti europski sustav azila, čijem utvrđivanju pridonosi ta direktiva, na punoj i sveobuhvatnoj primjeni Ženevske konvencije.

               31

               Ta razmatranja, u dijelu u kojem se odnose na Ženevsku konvenciju, načelno su bitna samo u odnosu na uvjete za odobrenje i sadržaj statusa izbjeglice jer se sustav predviđen tom konvencijom primjenjuje samo na izbjeglice, a ne na korisnike statusa supsidijarne zaštite čiji je cilj, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 6. i 33. Direktive 2011/95, nadopuna zaštite izbjeglica propisane u navedenoj konvenciji (vidjeti u tom smislu presude Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, t. 33. i N., C‑604/12, EU:C:2014:302, t. 31.).

               32

               Međutim, uvodne izjave 8., 9. i 39. Direktive 2011/95 upućuju na to da je zakonodavac Unije želio, odgovarajući na poziv Programa iz Stockholma, uspostaviti jedinstveni status u korist svih korisnika međunarodne zaštite te je stoga korisnicima statusa supsidijarne zaštite odobrio ista prava i pogodnosti koje uživaju izbjeglice, osim nužnih i objektivno opravdanih odstupanja.

               33

               Na taj se način poglavlje VII. te direktive, koje se odnosi na sadržaj međunarodne zaštite, primjenjuje na temelju članka 20. stavka 2. te direktive istodobno na izbjeglice i na korisnike statusa supsidijarne zaštite, osim ako nije drukčije navedeno.

               34

               Iako određeni članci tog poglavlja sadržavaju takav navod, valja ustvrditi da to nije slučaj s člankom 33. Direktive 2011/95. Naprotiv, taj članak pojašnjava da je sloboda „kretanja“ koju propisuje zajamčena „korisnicima međunarodne zaštite“, što podrazumijeva da su izbjeglice i korisnici statusa supsidijarne zaštite podvrgnuti u tom pogledu istom sustavu.

               35

               Doista, članak 26. Ženevske konvencije, koji izbjeglicama jamči slobodu kretanja, izričito predviđa da ta sloboda ne obuhvaća samo pravo slobodnog kretanja na državnom području države koja je odobrila status izbjeglice, nego i pravo izbora svojeg mjesta boravišta na tom državnom području. Nijedan element ne upućuje na to da je zakonodavac Unije u Direktivi 2011/95 odlučio preuzeti samo prvo, a ne i drugo od tih prava.

               36

               U tim okolnostima, tumačenje članka 33. te direktive na način da korisnicima statusa supsidijarne zaštite ne daje pravo izbora mjesta svojeg boravišta na državnom području države članice koja je odobrila tu zaštitu značilo bi da je to pravo zajamčeno samo izbjeglicama te bi na taj način, usprkos tomu što u navedenoj direktivi ne postoji izričit navod u tom smislu, stvorilo razlikovanje, protivno cilju na koji se podsjeća u točkama 32. i 33. ove presude, između sadržaja zaštite koja je osigurana u tom pogledu, s jedne strane, izbjeglicama i, s druge strane, korisnicima statusa supsidijarne zaštite.

               37

               Stoga članak 33. te direktive treba tumačiti na način da se države članice obvezuje da korisnicima statusa međunarodne zaštite omoguće istodobno mogućnost slobodnog kretanja na državnom području države članice koja je odobrila tu zaštitu i mogućnost izbora mjesta svojeg boravišta na tom državnom području.

               38

               Pojašnjenje u članku 32. stavku 2. Direktive 2011/95, prema kojem je dopuštena nacionalna praksa raspršivanja korisnika međunarodne zaštite, ne može dovesti u pitanje taj zaključak.

               39

               Naime, imajući u vidu cilj tog članka, to se pojašnjenje mora shvatiti na način da se time samo dopušta državama članicama da takvu praksu uključe u svoju politiku pristupa smještaju.

               40

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje u oba predmeta u glavnim postupcima valja odgovoriti da članak 33. Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da obveza boravišta koja se nameće korisniku statusa supsidijarne zaštite, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, predstavlja ograničenje slobode kretanja zajamčene tim člankom, čak i ako ta mjera ne zabranjuje slobodno kretanje na državnom području države članice koja je odobrila tu zaštitu niti privremeni boravak na tom državnom području izvan mjesta određenog obvezom boravišta.

         Drugo pitanje

               41

               Svojim drugim pitanjem u oba predmeta u glavnim postupcima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 29. i 33. Direktive 2011/95 tumačiti na način da se protive nametanju obveze boravišta, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, korisniku statusa supsidijarne zaštite koji prima određene posebne socijalne povlastice, kako bi se ostvarila prikladna raspodjela troška koji proizlazi iz plaćanja tih povlastica između različitih nadležnih institucija.

               42

               Što se tiče članka 33. te direktive, iako iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da nametanje obveze boravišta, kao što je to slučaj u glavnim postupcima, predstavlja ograničenje slobode kretanja zajamčene tim člankom, ipak valja navesti da navedeni članak dopušta određena ograničenja te slobode.

               43

               Međutim, članak 33. Direktive 2011/95 pojašnjava da se pravo korisnika međunarodne zaštite na slobodno kretanje mora ostvarivati u istim uvjetima i s istim ograničenjima kao što su to oni koji su predviđeni za državljane drugih trećih zemalja koji zakonito borave na državnom području države članice koja je odobrila tu zaštitu.

               44

               Članak 26. Ženevske konvencije, koji je u pogledu razmatranja iz točaka 28. do 37. ove presude relevantan za određivanje opsega slobode kretanja korisnika statusa supsidijarne zaštite, propisuje da se sloboda kretanja odobrava izbjeglicama pod uvjetima utvrđenima u propisima koji se općenito primjenjuju na strance u istim okolnostima.

               45

               Iz toga slijedi da na temelju članka 33. Direktive 2011/95 korisnici statusa supsidijarne zaštite ne mogu u pogledu izbora mjesta svojeg boravišta u načelu biti podvrgnuti sustavu koji više ograničava nego sustav koji se općenito primjenjuje na druge državljane trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici koja je odobrila tu zaštitu.

               46

               Međutim, iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je radi ostvarenja prikladne raspodjele troška koji proizlazi iz plaćanja određenih posebnih socijalnih povlastica (u daljnjem tekstu: socijalna pomoć) između različitih nadležnih institucija obveza boravišta nametnuta onim državljanima trećih zemalja kojima je, s jedne strane, dopušten boravak zbog humanitarnih ili političkih razloga odnosno razloga koji se odnose na međunarodno pravo, uz iznimku izbjeglica, i koji, s druge strane, primaju socijalnu pomoć.

               47

               Nacionalni propis o kojem je riječ u glavnim postupcima podvrgava u tom pogledu, dakle, korisnike statusa supsidijarne zaštite sustavu koji više ograničava nego sustav koji je općenito primjenjiv na izbjeglice i državljane treće zemlje koji zakonito borave na njemačkom državnom području zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo.

               48

               Kad je riječ o članku 29. Direktive 2011/95, valja navesti da stavak 1. tog članka utvrđuje općenito pravilo prema kojem korisnici međunarodne zaštite primaju u državi članici koja je odobrila tu zaštitu istu socijalnu pomoć kao što je to ona koja je predviđena za državljane te države članice. To pravilo osobito podrazumijeva da se pristup tih korisnika socijalnoj pomoći ne smije uvjetovati ispunjavanjem pretpostavki koje nisu nametnute državljanima države članice koja je odobrila navedenu zaštitu.

               49

               Članak 29. stavak 2. te direktive predviđa da države članice mogu odstupiti od navedenog pravila ograničavajući socijalnu pomoć korisnika statusa supsidijarne zaštite na osnovne povlastice. Međutim, iz te odredbe jasno proizlazi da kad država članica odluči odstupiti od tog pravila, te se osnovne povlastice moraju pružati pod istim uvjetima pristupa kao što su to uvjeti koji su primjenjivi za državljane te države članice.

               50

               Iz toga slijedi da u dva slučaja predviđena u članku 29. Direktive 2011/95 uvjeti pristupa korisnika statusa supsidijarne zaštite socijalnoj pomoći koju im nudi država članica koja je odobrila tu zaštitu moraju biti isti kao što su to uvjeti koji dodjelu te pomoći uvjetuju za državljane te države članice.

               51

               Članak 23. Ženevske konvencije, koji je s obzirom na razmatranja u točkama 28. do 37. ove presude relevantan za tumačenje članka 29. stavka 1. Direktive 2011/95, potvrđuje tu analizu jer pojašnjava da države ugovornice pružaju izbjeglicama koje zakonito borave na njihovim državnim područjima istu javnu pomoć i podršku kao i svojim državljanima.

               52

               Međutim, iz razmatranja u točki 46. ove presude proizlazi da su obveze boravišta, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, nametnute korisnicima statusa supsidijarne zaštite ako primaju socijalnu pomoć.

               53

               Za razliku od njemačkih državljana, na koje se takva obveza boravišta ne primjenjuje, korisnik statusa supsidijarne zaštite može primiti socijalnu pomoć samo ako se odluči podvrgnuti obvezi boravišta.

               54

               S obzirom na navedeno, nacionalni propis mogao bi valjano predvidjeti nametanje obveze boravišta korisnicima statusa supsidijarne zaštite a da se takva mjera ne nametne izbjeglicama, državljanima treće zemlje koji zakonito borave na državnom području dotične države članice zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo i državljanima te države članice ako te kategorije nisu stavljene u objektivno usporedivu situaciju s obzirom na cilj koji se nastoji postići tim propisom.

               55

               U tom pogledu ipak valja navesti da davanje socijalnih povlastica određenoj osobi podrazumijeva trošak za instituciju koja treba pružiti te povlastice, bilo da je ta osoba korisnik statusa supsidijarne zaštite, izbjeglica, državljanin treće zemlje koji zakonito boravi na njemačkom državnom području zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo ili njemački državljanin. Premještaj osoba koje koriste navedene povlastice odnosno njihova neravnomjerna koncentracija na državnom području dotične države članice može, dakle, podrazumijevati neprikladnu raspodjelu tog troška između različitih nadležnih institucija a da moguće svojstvo korisnika statusa supsidijarne zaštite tih osoba ne predstavlja osobitu važnost u tom pogledu.

               56

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da na drugo pitanje u oba predmeta u glavnim postupcima valja odgovoriti da članke 29. i 33. Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da se protive nametanju obveze boravišta, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, korisniku statusa supsidijarne zaštite koji prima određene posebne socijalne povlastice, radi ostvarenja prikladne raspodjele troška koji proizlazi iz plaćanja tih povlastica između različitih nadležnih institucija u slučaju kada primjenjivi nacionalni propis ne predviđa nametanje takve mjere izbjeglicama, državljanima treće zemlje koji zakonito borave u dotičnoj državi članici zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo i državljanima te države članice koji primaju navedene povlastice.

         Treće pitanje

               57

               Svojim trećim pitanjem u oba predmeta u glavnim postupcima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 29. i/ili 33. Direktive 2011/95 tumačiti na način da se protive nametanju obveze boravišta, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, korisniku statusa supsidijarne zaštite koji prima određene posebne socijalne povlastice, s ciljem olakšanja integracije državljana treće zemlje u državi članici koja je odobrila tu zaštitu.

               58

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da se u okviru cilja navedenog u prethodnoj točki obvezom boravišta predviđenom u njemačkom pravu nastoji, s jedne strane, izbjeći koncentracija državljana treće zemlje koji primaju socijalnu pomoć na određenim državnim područjima i nastanak žarišta socijalnih napetosti koja podrazumijevaju negativne učinke na njihovu integraciju i, s druge strane, vezati državljane treće zemlje s osobitom integracijskom potrebom uz određeno mjesto boravišta kako bi tamo mogli koristiti usluge integracijske pomoći.

               59

               U tom pogledu valja navesti da članak 29. Direktive 2011/95 nije relevantan u okviru ispitivanja trećeg pitanja jer se s obzirom na cilj olakšanja integracije državljana treće zemlje korisnici statusa supsidijarne zaštite i njemački državljani ne nalaze u usporedivoj situaciji.

               60

               Što se tiče članka 33. te direktive, iz navoda u točkama 12. i 13. ove presude proizlazi da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnim postupcima različito postupa s korisnicima statusa supsidijarne zaštite koji primaju socijalnu pomoć u odnosu na općenito postupanje koje se primjenjuje prema državljanima treće zemlje koji zakonito borave na njemačkom državnom području zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo i prema njemačkim državljanima.

               61

               Međutim, iz razmatranja u točki 54. ove presude proizlazi da se članak 33. Direktive 2011/95 protivi tomu da takav propis nametne obvezu boravišta korisniku statusa supsidijarne zaštite koji prima socijalnu pomoć samo ako su korisnici statusa supsidijarne zaštite stavljeni u situaciju koja je objektivno usporediva, imajući u vidu cilj koji se nastoji postići tim propisom, sa situacijom u kojoj se nalaze državljani treće zemlje koji zakonito borave na njemačkom državnom području zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo.

               62

               Stoga će na sudu koji je uputio zahtjev biti da provjeri podrazumijeva li okolnost da je državljanin treće zemlje koji prima socijalnu pomoć korisnik međunarodne zaštite, u ovom slučaju supsidijarne, veću suočenost s poteškoćama u integraciji nego u slučaju drugog državljana treće zemlje koji zakonito boravi u Njemačkoj i prima socijalnu pomoć.

               63

               To bi osobito mogao biti slučaj ako zbog nacionalnog pravila koje je spomenuo sud koji je uputio zahtjev, prema kojem je boravak državljana treće zemlje koji zakonito borave u Njemačkoj zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo općenito uvjetovan mogućnošću skrbi o vlastitim potrebama, ti državljani mogu koristiti socijalnu pomoć tek nakon neprekinutog zakonitog boravka u određenom trajanju na državnom području države članice domaćina. Naime, takav boravak mogao bi navesti na stajalište da su dotični državljani treće zemlje dostatno integrirani u toj državi članici pa ne bi bili stavljeni u situaciju koja je usporediva sa situacijom u kojoj se nalaze korisnici međunarodne zaštite s obzirom na cilj olakšanja integracije državljana treće zemlje.

               64

               Iz prethodno navedenog proizlazi da na treće pitanje u oba predmeta u glavnim postupcima valja odgovoriti da se članak 33. Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da se ne protivi nametanju obveze boravišta, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, korisniku statusa supsidijarne zaštite koji prima određene posebne socijalne povlastice, u cilju olakšanja integracije državljana treće zemlje u državi članici koja je odobrila tu zaštitu, u slučaju kada primjenjivi nacionalni propis ne predviđa nametanje takve mjere državljanima treće zemlje koji zakonito borave u toj državi članici zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo i koji primaju navedene povlastice ako korisnici statusa supsidijarne zaštite nisu stavljeni u situaciju koja je s obzirom na taj cilj objektivno usporediva sa situacijom u kojoj se nalaze državljani treće zemlje koji zakonito borave na državnom području dotične države članice zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 33. Direktive 2011/95 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite treba tumačiti na način da obveza boravišta koja se nameće korisniku statusa supsidijarne zaštite, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, predstavlja ograničenje slobode kretanja zajamčene tim člankom, čak i ako ta mjera ne zabranjuje slobodno kretanje na državnom području države članice koja je odobrila tu zaštitu niti privremeni boravak na tom državnom području izvan mjesta određenog obvezom boravišta.

                           2.

                           Članke 29. i 33. Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da se protive nametanju obveze boravišta, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, korisniku statusa supsidijarne zaštite koji prima određene posebne socijalne povlastice, radi ostvarenja prikladne raspodjele troška koji proizlazi iz plaćanja tih povlastica između različitih nadležnih institucija u slučaju kada primjenjivi nacionalni propis ne predviđa nametanje takve mjere izbjeglicama, državljanima treće zemlje koji zakonito borave u dotičnoj državi članici zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo i državljanima te države članice koji primaju navedene povlastice.

                           3.

                           Članak 33. Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da se ne protivi nametanju obveze boravišta, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, korisniku statusa supsidijarne zaštite koji prima određene posebne socijalne povlastice, u cilju olakšanja integracije državljana treće zemlje u državi članici koja je odobrila tu zaštitu, u slučaju kada primjenjivi nacionalni propis ne predviđa nametanje takve mjere državljanima treće zemlje koji zakonito borave u toj državi članici zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo i koji primaju navedene povlastice ako korisnici statusa supsidijarne zaštite nisu stavljeni u situaciju koja je s obzirom na taj cilj objektivno usporediva sa situacijom u kojoj se nalaze državljani treće zemlje koji zakonito borave na državnom području dotične države članice zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. siječnja 1984. # SA Clin-Midy i dr. protiv Belgijske države. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Belgija. # Predmet 301/82.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. lipnja 2007.#Volker Ludwig protiv Finanzamt Luckenwalde.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht des Landes Brandenburg - Njemačka.#Šesta direktiva - PDV.#Predmet C-453/05.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. veljače 1993. # Miriam Gobbis protiv Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bayerisches Landessozialgericht - Njemačka. # Socijalna sigurnost radnika migranata. # Predmet C-218/91.