title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 26. lipnja 2019.#Aleš Kuhar i Jožef Kuhar protiv Addiko Bank d.d.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Višje sodišče v Mariboru.#Zahtjev za prethodnu odluku – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Postupak ovrhe hipotekarne tražbine – Neposredno izvršivi javnobilježnički akt – Sudski nadzor nad nepoštenim odredbama – Odgoda ovrhe – Nenadležnost suda koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu – Zaštita potrošača – Načelo djelotvornosti – Usklađeno tumačenje.#Predmet C-407/18.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      26. lipnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Postupak ovrhe hipotekarne tražbine – Neposredno izvršivi javnobilježnički akt – Sudski nadzor nad nepoštenim odredbama – Odgoda ovrhe – Nenadležnost suda koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu – Zaštita potrošača – Načelo djelotvornosti – Usklađeno tumačenje”
      U predmetu C‑407/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputilo Višje sodišče v Mariboru (Visoki sud u Mariboru, Slovenija), odlukom od 6. lipnja 2018., koju je Sud zaprimio 21. lipnja 2018., u postupku

         Aleš Kuhar,

         Jožef Kuhar

      protiv

         Addiko Bank d.d.,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund i L. S. Rossi (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za slovensku vladu, B. Jovin Hrastnik, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Kocjan i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Aleša i Jožefa Kuhara (u daljnjem tekstu: A. i J. Kuhar) i, s druge strane, slovenske banke Addiko Bank d.d., vezano za prisilno izvršenje tražbine po osnovi ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog u obliku neposredno izvršivog javnobilježničkog akta.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U članku 3. Direktive 93/13 predviđa se:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
               […]”

               4

               U članku 4. te direktive navodi se:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
               2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i rob[e], na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”

               5

               Članak 5. te direktive formuliran je ovako:
               „U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. […]”

               6

               Članak 6. stavak 1. iste direktive određuje:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               7

               Sukladno članku 7. stavku 1. Direktive 93/13:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”

            Slovensko pravo

         Zakon o zaštiti potrošača

               8

               Članak 23. Zakona o varstvu potrošnikov (Zakon o zaštiti potrošača, Uradni list RS, br. 98/04) predviđa:
               „Trgovac ne smije predviđati ugovorne odredbe koje su nepoštene za potrošača.
               Ugovorne odredbe iz prethodnog stavka su ništetne.”

               9

               U članku 24. prvom stavku tog zakona navodi se:
               „Ugovorne odredbe smatraju se nepoštenima ako uzrokuju znatnu neravnotežu u pravima i obvezama ugovornih strana na štetu potrošača, ako dovode do toga da je izvršenje ugovora neopravdano štetno za potrošača ili do toga da je izvršenje ugovora znatno drugačije od onoga što je potrošač mogao opravdano očekivati ili ako su u suprotnosti s načelom savjesnosti i poštenja.”

         Zakon o ovrsi i postupku osiguranja

               10

               U članku 9. Zakona o izvršbi in zavarovanju (Zakon o ovrsi i postupku osiguranja, Uradni list RS, br. 3/07) navodi se:
               „Protiv odluke prvostupanjskog tijela može se podnijeti žalba, osim ako zakonom nije drugačije određeno.
               Pravni lijek ovršenika protiv rješenja o ovsi kojim se prihvaća prijedlog za ovrhu je prigovor.
               […]
               Protiv odluke o prigovoru može se podnijeti žalba.
               […]”

               11

               Članak 15. tog zakona predviđa:
               „U ovršnom postupku i postupku osiguranja na odgovarajući se način primjenjuju odredbe Zakona o pravdnem postopku [(Zakon o parničnom postupku, Uradni list RS, br. 73/07)], osim ako ovim ili drugim zakonom nije drugačije određeno.”

               12

               U članku 17. prvom i drugom stavku navedenog zakona određuje se:
               „Sud određuje ovrhu na temelju ovršne isprave.
               Ovršne isprave jesu:

                        1.

                        ovršna sudska odluka i ovršna sudska nagodba;

                        2.

                        ovršni javnobilježnički akt;

                  […]”.

               13

               U skladu s člankom 55. prvim stavkom istog zakona:
               „Protiv rješenja o ovrsi može se podnijeti prigovor ako postoje razlozi koji sprečavaju ovrhu, a posebno:
               […]

                        2)

                        ako isprava na temelju koje je određena ovrha nije ovršna isprava ili vjerodostojna isprava;

                  […]”

               14

               Članak 71. Zakona o ovrsi i postupku osiguranja formuliran je ovako:
               „Ako ovršenik učini vjerojatnim da bi trenutačnom provedbom ovrhe trpio nenadoknadivu ili teško nadoknadivu štetu i da bi ta šteta bila teža od štete koju bi pretrpio ovrhovoditelj u slučaju odgode ovrhe, sud može na prijedlog ovršenika u cijelosti ili djelomično odgoditi ovrhu sljedećim slučajevima:
               […]

                        5)

                        ako je podnesena tužba za utvrđivanje nevaljanosti pravnog posla iz neposredno izvršivog javnobilježničkog akta na temelju kojeg je određena ovrha;

                  […]
               Neovisno o prethodnom stavku, sud može na prijedlog ovršenika odgoditi ovrhu i u drugim slučajevima ako postoje posebni opravdani razlozi, ali samo jednom i najviše na tri mjeseca.
               Na prijedlog vjerovnika, sud će odgodu ovrhe uvjetovati time da ovršenik položi jamčevinu, osim ako se time ne ugrožava njegovo uzdržavanje ili uzdržavanje članova njegove obitelji. Ako ovršenik ne položi jamčevinu u roku koji odredi sud, a koji ne može biti dulji od 15 dana, smatrat će se da je prijedlog za odgodu povučen.”

         Zakon o parničnom postupku

               15

               Članak 3. treći stavak točka 1. Zakona o parničnom postupku određuje:
               „Sud neće uvažiti raspolaganja stranaka koja su:

                        1.

                        u suprotnosti s prisilnim propisima.”

         Zakon o javnom bilježništvu

               16

               U članku 4. Zakona o notariatu (Zakon o javnom bilježništvu, Uradni list RS, br. 2/07) navodi se:
               „Javnobilježnički akt koji predviđa obvezu u pogledu davanja, činjenja, nečinjenja ili trpljenja o kojoj se može sklopiti nagodba, predstavlja ovršnu ispravu ako je dužnik u samom tom aktu ili u odvojenom javnobilježničkom aktu izričito prihvatio njegovu neposrednu izvršivost i ako je tražbina dospjela.”

               17

               Članak 42. tog zakona određuje:
               „Prije sastavljanja javnobilježničkog akta, javni bilježnik mora strankama na razumljiv način opisati sadržaj, pravne posljedice predviđenog pravnog posla ili očitovanja volje, te ih upozoriti na poznate i uobičajene rizike povezane sa sklapanjem takvog pravnog posla ili s očitovanjem volje. Javni bilježnik mora stranke upozoriti i eventualno na druge okolnosti povezane s predviđenim pravnim poslom, ako za njih zna […]. Također, on mora stranke odvratiti od korištenja nejasnih, nerazumljivih ili dvosmislenih izraza i izričito ih upozoriti na moguće pravne posljedice korištenja takvih izraza. Ako stranke ustraju na tim izrazima, dužan je unijeti ih u javnobilježnički akt, ali pritom navodi upozorenje koje je s tim u vezi dao strankama.”

         Zakon o besplatnoj pravnoj pomoći

               18

               U članku 8. četvrtoj alineji Zakona o brezplačni pravni pomoči (Zakon o besplatnoj pravnoj pomoći) određuje se:
               „Besplatna pravna pomoć u smislu ovoga zakona neće se odobriti:
               […]

                        –

                        ako je podnositelj zahtjeva ovršenik u ovršnom postupku pokrenutom na temelju ovršne isprave sukladno zakonu koji uređuje ovrhu [i postupak osiguranja], osim ako ovršenik ne dokaže da vjerojatno postoje razlozi za podnošenje prigovora protiv rješenja o ovrsi koji, sukladno odredbama zakona koji uređuje ovrhu [i postupak osiguranja], onemogućavaju provođenje ovrhe.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               19

               Addiko Bank, s jedne strane, te A. i J. Kuhar, s druge strane, sklopili su ugovor o hipotekarnom kreditu u obliku neposredno izvršivog javnobilježničkog akta radi financiranja kupnje stana (u daljnjem tekstu: predmetni javnobilježnički akt). Kredit je bio izražen u švicarskim francima (CHF), ali su A. i J. Kuhar rate morali otplaćivati u eurima po referentnom tečaju Europske središnje banke na plan uplate. Kamatna stopa bila je vezana za stopu šestomjesečnog LIBOR CHF‑a.

               20

               Budući da A. i J. Kuhar nisu podmirivali obveze, Addiko Bank je Okrajnom sodišču v Gornji Radgoni (Općinski sud u Gornjoj Radgoni, Slovenija) podnio prijedlog, na osnovi predmetnog javnobilježničkog akta, za određivanje prisilnog izvršenja tog akta.

               21

               Taj je sud prihvatio prijedlog za ovrhu u iznosu od ukupno 128765,66 eura.

               22

               U prigovoru koji su tom sudu podnijeli protiv rješenja o određivanju ovrhe, A. i J. Kuhar, koji nisu imali odvjetnika, tvrdili su da ih Addiko Bank nije uredno upozorio na tečajni rizik zbog čega su sklopili ugovor čije su pojedine odredbe bile nepoštene naravi te su na temelju njega morali ubuduće otplaćivati iznos koji je bio puno veći od iznosa dobivenog kredita.

               23

               Okrajno sodišče v Gornji Radgoni (Općinski sud u Gornjoj Radgoni) odbilo je taj prigovor obrazlažući u osnovi, među ostalim, da A. i J. Kuhar trebaju izvršiti obvezu onako kako proizlazi iz predmetnog javnobilježničkog akta i da je nebitno je li ih Addiko Bank uredno upozorio na tečajni rizik.

               24

               A. i J. Kuhar obratili su se zatim, i dalje bez odvjetnika, sudu koji je uputio zahtjev, Višjem sodišču v Mariboru (Visoki sud u Mariboru, Slovenija), tužbom za ukidanje rješenja o određivanju ovrhe.

               25

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku razvidno je da je sud koji je uputio zahtjev u međupresudi već utvrdio da je odredba iz predmetnog javnobilježničkog akta u kojem se određuje da je kredit izražen u stranoj valuti, ali da otplatu treba izvršiti u eurima, nepoštene naravi jer ne predviđa nikakvo odgovarajuće ograničenje tečajnog rizika. Iako se odnosi na predmet ugovora, ta odredba za A. i J. Kuhara nije ni jasna ni razumljiva. Općenito govoreći, sud koji je uputio zahtjev smatra da bez obzira što nepostojanje ograničenja tečajnog rizika može utjecati i na potrošača i na banku, ipak postoji znatna neravnoteža u pravima i obvezama ugovornih strana, ako ništa onda zbog znatno većih sredstava kojima banka raspolaže za upravljanje takvim rizikom kao financijska institucija značajne veličine, koja se pritom može osloniti na specijalizirano znanje, važne podatke i iskustvo u tom području. Osim toga, taj sud smatra da se uzimanjem kredita namijenjenog financiranju kupnje stana razumni potrošač ne bi izlagao neograničenom tečajnom riziku koji za njega može imati trajne štetne financijske posljedice. Naprotiv, kad bi s bankom mogao pregovarati na ravnopravnoj osnovi a banka bi ga uredno informirala, taj bi potrošač obveze preuzeo samo ako bi ugovor o kreditu uključivao razumno ograničenje tog rizika.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev pita se je li sud kojem je podnesen prijedlog za određivanje ovrhe ugovora o hipotekarnom kreditu ovlašten, kad utvrdi da taj ugovor sadržava nepoštenu odredbu, zabraniti, po potrebi i po službenoj dužnosti, primjenu takve odredbe već u tom stadiju postupka, ili takvu odluku treba razmatrati sud koji odlučuje o meritumu, kojem se potrošač eventualno obrati u zasebnom postupku.

               27

               U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev ističe prije svega da, sukladno načelu djelotvornosti prava Unije kako ga tumači sudska praksa Suda, nacionalna procesna pravila o pravomoćnosti sudskih odluka ne smiju sudu koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu pretjerano otežavati odbijanje primjene nepoštenih odredbi. U slovenskom pravu, međutim, u ovršnom postupku koji se pokreće na temelju neposredno izvršivog javnobilježničkog akta, nadležni je sud suočen s procesnim odredbama takve naravi. Radi se konkretno o odredbama nacionalnog prava koje uređuju provedbu načela formalne zakonitosti i zakonske pretpostavke za odgodu ovrhe, predviđenima Zakonom o ovrsi i postupku osiguranja.

               28

               S jedne strane, kada je riječ o načelu formalne zakonitosti, sud koji je uputio zahtjev napominje da prema tradicionalnom tumačenju prihvaćenom u slovenskom pravu, sud ne može odbiti provođenje ovrhe jer se njegova kontrola sukladno tom načelu ograničava samo na provjeru je li vjerodostojni akt kojim se konstatira ugovor o kreditu čija se ovrha provodi, sastavljen u skladu s formalnim zahtjevima predviđenima mjerodavnim zakonodavstvom. Stajalište suda koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu na temelju javnobilježničkog akta kao što je predmetni javnobilježnički akt, stoga bi s gledišta načela djelotvornosti u bitnome bilo slično onomu u predmetu u kojem je doneseno rješenje od 14. studenoga 2013., Banco Popular Español et Banco de Valencia (C‑537/12 i C‑116/13, EU:C:2013:759).

               29

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev ističe da slovensko pravo ne predviđa odgodu ovrhe u slučaju kad potrošač podnese tužbu za utvrđivanje ništetnosti zbog postojanja nepoštene odredbe u ugovoru sklopljenom s trgovcem. Odgodu ovrhe predviđenu člankom 71. prvim i drugim stavkom Zakona o ovrsi i postupku osiguranja, moguće je odrediti samo iznimno, na obrazloženi prijedlog ovršenika, pod vrlo strogim uvjetima u pogledu postojanja nenadoknadive ili teško nadoknadive štete, a koja prema ustaljenoj sudskoj praksi slovenskih sudova ne može uključivati štetu koja je posljedica same provedbe ovrhe.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev zatim napominje da ovršenici u ovršnom postupku u pravilu nemaju pravo na besplatnu pravnu pomoć kao ni sredstva za zastupanje, što dovodi do toga da ih u većini slučaja u takvim postupcima ne zastupa odvjetnik. Postoji dakle nezanemariv rizik da ovršenik iz neznanja ni ne podnese prijedlog za odgodu ovrhe ili da je taj prijedlog u tolikoj mjeri nepotpun da je osuđen na neuspjeh. Mogućnosti, ionako vrlo limitirane, koje ovršenik ima u zahtijevanju svojih prava, još su ograničenije zbog prava vjerovnika da od ovršenika traži polaganje jamčevine. Naime, članak 71. treći stavak Zakona o ovrsi i postupku osiguranja predviđa da, ako ovršenik ne položi tu jamčevinu, prijedlog za odgodu ovrhe smatrat će se povučenim.

               31

               Konačno, sud koji je uputio zahtjev smatra da postoji mogućnost da slovenski sudovi, radi usklađivanja s načelom djelotvornosti prava Unije, prihvate manje strogo tumačenje načela formalne zakonitosti iz točke 28. ove presude, omogućujući sudu koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu da po službenoj dužnosti provede provjeru nepoštenosti odredbe već u tom stadiju postupka. Sud, naime, tijekom tog postupka treba utvrditi sve pravno relevantne činjenice, uključujući i one koje među strankama nisu nesporne. Osim toga, javnobilježnički akt je pogodniji za meritorno ispitivanje od klasičnih ovršnih isprava koje izdaju sudovi. Nadalje, članak 4. Zakona o javnom bilježništvu određuje da ovršenik mora izričito pristati na neposrednu izvršivost isprave, što isključuje mogućnost da se prisilne odredbe, primjerice one u području zašite potrošača o nepoštenim odredbama, zaobiđu pribavljanjem pristanka ovršenika. Na temelju takvog tumačenja, sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu mogao bi dakle po službenoj dužnosti odbiti izvršenje javnobilježničkog akta, kao što je predmetni javnobilježnički akt, kojeg je ovršenik prihvatio protivno prisilnim odredbama.

               32

               No budući da kod većine slovenskih sudova trenutno prevladava strogo i restriktivno tumačenje načela formalne zakonitosti, sud koji je uputio zahtjev pita se je li takvo tumačenje u skladu s načelom djelotvornosti prava Unije koje se primjenjuje na Direktivu 93/13.

               33

               U tim je okolnostima Višje sodišče v Mariboru (Visoki sud u Mariboru, Slovenija) odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Imajući u vidu načelo djelotvornosti prava Unije, treba li Direktivu 93/13 […] tumačiti na način da je u ovršnom postupku sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu dužan po službenoj dužnosti odbiti provođenje ovrhe zbog toga što neposredno izvršiv javnobilježnički akt (ovršna isprava) sadržava nepoštenu odredbu, u slučaju kad, kao u konkretnom slučaju, procesni sustav države članice sudu ne daje stvarnu mogućnost da (na prijedlog ovršenika ili po službenoj dužnosti) prekine ili odgodi ovrhu do donošenja konačne odluke o nedopuštenosti odredbe koja će biti donesena u parničnom postupku koji je ovršenik pokrenuo kao potrošač?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               34

               Slovenska vlada uvodno navodi da ima dvojbe o dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku. Ta vlada ističe da sud koji je uputio zahtjev smatra da je dužan po službenoj dužnosti usprotiviti se provedbi nezakonitih odredbi sadržanih u pojedinom javnobilježničkom aktu, kao što je to predmetni javnobilježnički akt, jer slovensko procesno pravo ne dopušta privremenu odgodu ovrhe. Međutim, do dana upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku A. i J. Kuhar ni sami nisu ispunjavali postupovne uvjete za određivanje takve mjere odgode prema nacionalnom zakonodavstvu, s obzirom na to da nisu podijeli tužbu o meritumu radi utvrđivanja ništetnosti ugovornih odredbi, zbog čega se pitanje odgode ovrhe ni ne postavlja.

               35

               U tom pogledu, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članak 267. UFEU‑a nacionalnim sudovima povjerava najširu mogućnost obraćanja Sudu ako ti sudovi smatraju da predmet koji je pred njima u tijeku postavlja pitanja koja među ostalim zahtijevaju tumačenje odredaba prava Unije nužnih za rješavanje podnesenog im spora, te su slobodni koristiti se tom mogućnosti u svakom stadiju postupka kada to smatraju prikladnim (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 26., i od 14. studenoga 2018., Memoria i Dall’Antonia, C‑342/17, EU:C:2018:906, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Isto tako, Sud je opetovano podsjećao da pitanja nacionalnih sudova koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Dakle, Sud može odbiti odlučivati o tim pitanjima samo ako je očito da zatraženo tumačenje pravila Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (presuda od 10. prosinca 2018., Wightman i dr., C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 27. i navedena sudska praksa).

               37

               Sud je također smatrao da u okviru suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a nije ovlašten provjeravati je li odluka o upućivanju donesena u skladu s nacionalnim pravilima o organizaciji sudova i o sudskom postupku (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 10. prosinca 2018., Wightman i dr., C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               38

               U konkretnom slučaju treba reći da se argument koji slovenska vlada iznosi poradi dokazivanja hipotetske naravi zahtjeva za prethodnu odluku upućenog od strane nacionalnog suda koji odlučuje o ovrsi hipotekarne tražbine, temelji na razmatranjima vezanim za poštovanje nacionalnih procesnopravnih pravila, konkretno na činjenici da ovršenici iz glavnog postupka nisu podnijeli, sukladno slovenskom pravu i do dana upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, tužbu o meritumu radi utvrđivanja ništetnosti ugovornih odredbi sadržanih u predmetnom javnobilježničkom aktu, a za koje smatraju da su nepoštene.

               39

               Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 35. i 37. ove presude, zahtjev za prethodnu odluku nije moguće proglasiti nedopuštenim uz obrazloženje da je donesen protivno nacionalnim pravilima o organizaciji sudova i o sudskom postupku ili da je eventualno upućen u ranom stadiju nacionalnog postupka.

               40

               Zahtjev za prethodnu odluku stoga je dopušten.

         O prethodnom pitanju

               41

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome želi znati treba li Direktivu 93/13 s gledišta načela djelotvornosti tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojeg nacionalni sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između trgovca i potrošača u obliku neposredno izvršivog javnobilježničkog akta, nema mogućnost, bilo na prijedlog potrošača ili po službenoj dužnosti, ispitati jesu li odredbe sadržane u tom aktu nepoštene, u smislu te direktive, i po toj osnovi odgoditi zatraženu ovrhu.

               42

               Uvodno treba istaknuti da sud koji je uputio zahtjev ne pita Sud o tumačenju članaka 3. do 5. Direktive 93/13, što bi mu omogućilo da ispita eventualnu nepoštenost odredbi ugovora o kreditu koji je predmet spornog javnobilježničkog akta te čija se ovrha predlaže. Naime, kao što proizlazi iz točke 25. ove presude, sud koji je uputio zahtjev već se u međupresudi očitovao o nepoštenosti odredbi tog ugovora, što Sud u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a nije ovlašten preispitivati.

               43

               Polazeći od te premise važno je naglasiti da prema članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 države članice trebaju predvidjeti da nepoštene odredbe sadržane u ugovoru koji je trgovac sklopio s potrošačem, pod uvjetima utvrđenim njihovim nacionalnim pravima, ne obvezuju potrošače.

               44

               Također treba podsjetiti da, s obzirom na narav i važnost javnog interesa na kojem se temelji zaštita potrošača, koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu na trgovce, Direktiva 93/13 državama članicama nameće, kao što to proizlazi iz njezina članka 7. stavka 1. u vezi s njezinom uvodnom izjavom 24., da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje trgovci sklapaju s potrošačima (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Iako je Sud već utvrdio, u više navrata i s obzirom na uvjete iz članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, način na koji nacionalni sud mora osigurati zaštitu prava koja potrošači imaju na temelju te direktive, valja ipak navesti da, u načelu, pravo Unije ne usklađuje postupke primjenjive na ocjenu navodne nepoštenosti ugovorne odredbe i da su oni stoga dio nacionalnog pravnog poretka država članica (presuda od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 57.).

               46

               Stoga su, u nedostatku usklađenosti nacionalnih mehanizama ovrhe, načini njezine provedbe obuhvaćeni unutarnjim pravnim poretkom država članica na temelju načela njihove procesne autonomije. Međutim, ti načini provedbe moraju odgovarati dvostrukom uvjetu, da ne budu nepovoljniji od onih koji uređuju slične situacije podvrgnute nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih potrošačima pravom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 40. i navedena sudska praksa).

               47

               S jedne strane, kada je riječ o načelu ekvivalentnosti, koji se ne spominje u zahtjevu za prethodnu odluku, treba poput Europske komisije u svojim pisanim očitovanjima istaknuti da Sud ne raspolaže nijednom informacijom koja bi mogla pobuditi sumnju glede usklađenosti nacionalnog propisa iz glavnog postupka s tim načelom.

               48

               S druge strane, što se tiče načela djelotvornosti, ustaljena je sudska praksa da se pitanje čini li nacionalna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije, mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima. U tom pogledu valja, ovisno o slučaju, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, kao što su to zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i nesmetano odvijanje postupka (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 51., i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 43. i 44.).

               49

               U svjetlu te sudske prakse treba provjeriti ugrožava li nacionalni procesni sustav poput onog u predmetu iz glavnog postupka, djelotvornost zaštite koja se potrošačima nudi Direktivom 93/13.

               50

               U tom smislu, iz opisa koji je u konkretnom slučaju dao sud koji je uputio zahtjev, razvidno je da u slovenskom pravu ovršni sustav ima sljedeće karakteristike:

                        –

                        sud koji je nadležan za ovrhu ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog u obliku neposredno izvršivog javnobilježničkog akta, tu ovrhu ne može odbiti zbog postojanja nepoštene odredbe u dotičnom ugovoru, zato što taj sud mora bezuvjetno slijediti sadržaj ovršne isprave bez mogućnosti ocjenjivanja zakonitosti njezina sadržaja;

                        –

                        odgoda ovrhe načelno nije moguća, čak ni privremeno, osim u slučaju pokretanja postupka o meritumu, kada ga ovršenik pokreće kao potrošač radi utvrđivanja ništetnosti nepoštene ugovorne odredbe;

                        –

                        ta odgoda ovrhe do donošenja pravomoćne odluke o meritumu dopuštena je samo iznimno i podliježe strogim zakonskim uvjetima u pogledu dokazivanja nenadoknadive ili teško nadoknadive štete u smislu članka 71. prvog stavka Zakona o ovrsi i postupku osiguranja, koji isključuje štetu povezanu sa samom ovrhom, čime ta odgoda u praksi postaje gotovo nemoguća;

                        –

                        ovrhovoditelj ima pravo od ovršenika tražiti polaganje jamčevine u slučaju kad ovršenik predloži odgodu ovrhe, i

                        –

                        ovršenik u ovršnom postupku ne može dobiti besplatnu pravnu pomoć, tako da mora sam snositi značajne troškove odvjetničkog zastupanja.

               51

               U svojim pisanim očitovanjima slovenska je vlada osporavala tumačenje nacionalnog prava kako ga je prihvatio sud koji je uputio zahtjev. Konkretno, ta vlada tvrdi da, imajući u vidu noviju sudsku praksu Ustavnog sodišča (Ustavni sud, Slovenija) koju primjenjuje i više drugih nacionalnih sudova, odsada treba tumačiti kriterij nenadoknadive ili teško nadoknadive štete u smislu članka 71. prvog stavka Zakona o ovrsi i postupku osiguranja, kao i staviti u ravnotežu situaciju ovršenika i situaciju vjerovnika vodeći računa i o šteti koja bi proizašla iz provedbe ovrhe.

               52

               U tom smislu dovoljno je podsjetiti da su prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka propisanog člankom 267. UFEU‑a, ovlasti Suda jasno odvojene od ovlasti suda koji je uputio zahtjev. Iako je na Sudu tumačenje odredaba prava Unije, tumačenje nacionalnog zakonodavstva isključivo je na sudu koji je uputio zahtjev. Dakle, Sud se mora držati tumačenja nacionalnog prava kako mu ga je iznio navedeni nacionalni sud (presuda od 27. veljače 2019., Associação Peço a Palavra i dr., C‑563/17, EU:C:2019:144, t. 36. i navedena sudska praksa).

               53

               Kada je riječ o procesnom sustavu ovrhe iz glavnog postupka, uzimajući u obzir karakteristike tog sustava na koje je ukazao sud koji je uputio zahtjev i sažeto ih iznio u točki 50. ove presude, treba reći da takav sustav može dovesti u pitanje djelotvornost zaštite koja se želi ostvariti Direktivom 93/13.

               54

               Naime, već je utvrđeno da je djelotvornu zaštitu pravâ koja ta direktiva daje potrošačima, moguće zajamčiti samo ako nacionalni sustav dopušta, u okviru postupka izdavanja platnog naloga ili postupka izvršenja platnog naloga, nadzor po službenoj dužnosti moguće nepoštene naravi odredbi sadržanih u dotičnom ugovoru (vidjeti među ostalim presude od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 46., i od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, t. 44.).

               55

               Naravno, kao što je to navela slovenska vlada, ne može se isključiti, podložno provjerama koje treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev, prije svega uzimajući u obzir Zakon o javnom bilježništvu, da javni bilježnici imaju obvezu savjetovanja i informiranja potrošača, posebno u pogledu ugovora o hipotekarnom kreditu koji se sklapa u obliku vjerodostojnog akta, kako bi se osigurala preventivna kontrola nepoštenosti odredaba takvog ugovora i time doprinijelo ispunjavanju zahtjeva određenih u članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 (vidjeti, po analogiji, presudu od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 55., 57. i 58.).

               56

               Međutim, čak i kada postoji, preventivna kontrola nepoštenosti nije dovoljna da bi se osigurala djelotvorna zaštita zajamčena Direktivom 93/13.

               57

               Naime, kao što je Sud zaključio u točki 59. presude od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637), čak i kada nacionalno zakonodavstvo predviđa takvu preventivnu kontrolu, odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprječavanje daljnjeg korištenja nepoštenih odredbi u ugovorima koje trgovac sklapa s potrošačima, moraju podrazumijevati odredbe koje omogućuju da se potonjima zajamči djelotvorna sudska zaštita, dajući im mogućnost da pred sudom osporavaju takav ugovor, uključujući i u stadiju njegova prisilnog izvršenja, i to u razumnim postupovnim uvjetima, tako da za izvršavanje njihovih prava nisu propisani uvjeti, osobito glede rokova ili troškova koji pretjerano otežavaju ili u praksi onemogućavaju izvršavanje prava zajamčenih Direktivom 93/13.

               58

               Konkretno, u predmetu u kojem je donesena navedena presuda, Sud je u njezinim točkama 60. i 61. naveo da sukladno nacionalnom pravu o kojem je bila riječ u tom predmetu, potrošač može, s jedne strane, podnijeti tužbu radi pobijanja valjanosti predmetnog ugovora i, s druge strane, pokrenuti postupak radi ukidanja ili ograničavanja ovrhe, što bi u tom kontekstu podrazumijevalo pravo potrošača da predloži odgodu ovrhe tog ugovora. Nadalje, Sud je iz dokaza uključenih u spis koji mu je u tom predmetu dostavljen, zaključio da su nacionalni sudovi u tim postupcima mogli i morali po službenoj dužnosti ispitati slučajeve očite ništavosti, ovisno o raspoloživim dokazima. Čini se stoga da te procesne mogućnosti podnošenja tužbe u nacionalnom pravu, podložno provjeri nacionalnog suda, potrošaču jamče djelotvornu sudsku zaštitu.

               59

               Naprotiv, kada je riječ o predmetu iz glavnog postupka, iz spisa dostavljenog Sudu razvidno je da slovensko pravo ne daje potrošaču nikakva jamstva koja bi se mogla usporediti s onima iz točaka 54., 57. i 58. ove presude.

               60

               Naime, iz tog spisa u prvom redu proizlazi da slovensko procesno pravo jasno ne predviđa pravo potrošača da zahtijeva odgodu ovrhe, makar i privremeno, ugovora o hipotekarnom kreditu zato što taj ugovor sadržava nepoštenu odredbu. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da potrošač ima takvu mogućnost, ostaje činjenica da nacionalno pravo propisuje za prijedlog za odgodu ovrhe ispunjavanje vrlo strogih procesnih uvjeta te polaganje jamčevine na zahtjev vjerovnika. Ti zahtjevi čine u praksi gotovo nemogućim ishođenje takve mjere odgode jer je vjerojatno da ovršenik koji ne podmiruje svoje obveze, ne raspolaže financijskim sredstvima potrebnim za polaganje zahtijevane jamčevine. Drugo, očito je da sud kojem se hipotekarni vjerovnik obratio prijedlogom za određivanje ovrhe njegove tražbine, nema mogućnost po službenoj dužnosti provjeravati eventualnu nepoštenost odredbi tog ugovora. Konačno, treće, iz zahtjeva za prethodnu odluku razvidno je da postoji nezanemariv rizik da, u okviru ovršnog postupka, dotični potrošači budu odvraćeni od osiguravanja svoje obrane i punog ostvarivanja svojih prava, imajući u vidu troškove zastupanja koje uzrokuje postupak u odnosu na iznos konkretnog duga i nemogućnost traženja besplatne pravne pomoći.

               61

               Bitno je pridodati da činjenica da prema slovenskom procesnom pravu kontrolu eventualne nepoštenosti odredbi sadržanih u ugovoru o hipotekarnom kreditu sklopljenom između trgovca i potrošača, ne može provoditi sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu takvog ugovora već samo, naknadno i eventualno, sud koji odlučuje o meritumu, kojem se potrošač obrati tužbom za utvrđivanje ništetnosti takvih nepoštenih odredbi, očito nije dovoljna da bi se osigurala puna djelotvornost zaštite potrošača koju nalaže Direktiva 93/13.

               62

               Naime, budući da sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu nema mogućnost ovrhu odgoditi zbog toga što ugovor o hipotekarnom kreditu sadržava nepoštenu odredbu, vjerojatno je da će pljenidba nekretnine osigurane hipotekom biti dovršena prije nego što sud koji odlučuje o meritumu donese odluku kojom se eventualno utvrđuje ništetnost te odredbe s obzirom na njezinu nepoštenost, a time i ovršnog postupka. U tim uvjetima, čak i kad bi takva odluka o meritumu bila donesena u korist dotičnog potrošača, on bi time ostvarivao samo zaštitu a posteriori u vidu novčane naknade štete, pa bi takva zaštita bila nepotpuna i nedovoljna, tim više ako bi se pljenidba nekretnine odnosila na stan potrošača i njegove obitelji, koji bi tada bio konačno izgubljen. Takva a posteriori zaštita stoga ne predstavlja ni odgovarajuće ni učinkovito sredstvo da se prekine s korištenjem nepoštene odredbe suprotno cilju iz članka 7. stavka 1. Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. studenoga 2013., Banco Popular Español i Banco de Valencia, C‑537/12 i C‑116/13, EU:C:2013:759, t. 56. i 57. te navedena sudska praksa).

               63

               Prema tome, Direktivi 93/13, tumačenoj s gledišta načela djelotvornosti, protivi se nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, koji ima karakteristike opisane u točki 50. ove presude.

               64

               Dakako, u konkretnom slučaju sud koji je uputio zahtjev navodi da se slovenski propis može tumačiti u skladu s pravom Unije, tako da konkretno omogućuje sudu kojem je podnesen prijedlog za ovrhu da po službenoj dužnosti ocijeni eventualnu nepoštenost odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog u obliku javnobilježničkog akta i po toj osnovi odgodi takvu ovrhu.

               65

               U tom smislu važno je podsjetiti da načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, da bi se zajamčila puna učinkovitost predmetne direktive i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome nastoji postići (presuda od 6. studenoga 2018., Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, t. 59. i navedena sudska praksa).

               66

               Kao što je to Sud također zaključio, zahtjev takvog usklađenog tumačenja uključuje, među ostalim, obvezu za nacionalne sudove da izmijene, ako je potrebno, ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije u skladu s ciljevima direktive. Slijedom toga, nacionalni sud ne može valjano smatrati da nije u mogućnosti protumačiti nacionalnu odredbu u skladu s pravom Unije samo zbog činjenice da se ta odredba ustaljeno tumačila na način koji nije spojiv s tim pravom (vidjeti među ostalim presude od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 33. i 34., te od 6. studenoga 2018., Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, t. 60.).

               67

               Imajući u vidu okolnost spomenutu u točki 64. ove presude, na sudu koji je uputio zahtjev je da ispita može li se nacionalni propis iz glavnog postupka stvarno tumačiti u skladu s Direktivom 93/13 te da u slučaju potvrdnog odgovora iz toga izvuče pravne posljedice.

               68

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da Direktivu 93/13 s gledišta načela djelotvornosti treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojeg nacionalni sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između trgovca i potrošača u obliku neposredno izvršivog javnobilježničkog akta, nema mogućnost, bilo na prijedlog potrošača ili po službenoj dužnosti, ispitati jesu li odredbe sadržane u tom aktu nepoštene, u smislu te direktive, i po toj osnovi odgoditi zatraženu ovrhu.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba s gledišta načela djelotvornosti tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojeg nacionalni sud koji odlučuje o prijedlogu za ovrhu ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između trgovca i potrošača u obliku neposredno izvršivog javnobilježničkog akta, nema mogućnost, bilo na prijedlog potrošača ili po službenoj dužnosti, ispitati jesu li odredbe sadržane u tom aktu nepoštene, u smislu te direktive, i po toj osnovi odgoditi zatraženu ovrhu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovenski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. lipnja 2019.#Lies Craeynest i dr. protiv Brussels Hoofdstedelijk Gewest i Brussels Instituut voor Milieubeheer.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2008/50/EZ – Članci 6., 7., 13. i 23. – Prilog III. – Procjena kvalitete zraka – Kriteriji za utvrđivanje prekoračenja graničnih vrijednosti za dušikov dioksid – Provođenje mjerenja na stalnim točkama uzorkovanja – Odabir odgovarajućih mjernih mjesta – Tumačenje izmjerenih vrijednosti na točkama uzorkovanja – Obveze država članica – Sudski nadzor – Učestalost kontrole – Ovlast izdavanja naloga.#Predmet C-723/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. lipnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2008/50/EZ – Članci 6., 7., 13. i 23. – Prilog III. – Procjena kvalitete zraka – Kriteriji za utvrđivanje prekoračenja graničnih vrijednosti za dušikov dioksid – Provođenje mjerenja na stalnim točkama uzorkovanja – Odabir odgovarajućih mjernih mjesta – Tumačenje izmjerenih vrijednosti na točkama uzorkovanja – Obveze država članica – Sudski nadzor – Učestalost kontrole – Ovlast izdavanja naloga”
      U predmetu C‑723/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 15. prosinca 2017., koju je Sud zaprimio 29. prosinca 2017., u postupku

         Lies Craeynest,

         Cristina Lopez Devaux,

         Frédéric Mertens,

         Stefan Vandermeulen,

         Karin De Schepper,

         ClientEarth VZW

      protiv

         Brussels Hoofdstedelijk Gewest,

         Brussels Instituut voor Milieubeheer,

      uz sudjelovanje:

         Belgische Staat

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, L. Bay Larsen i M. Safjan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. siječnja 2019.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za L. Craeynest, C. Lopez Devaux, F. Mertensa, S. Vandermeulena, K. De Schepper i ClientEarth VZW, T. Malfait i A. Croes, advocaten,

               –

               za Brussels Hoofdstedelijk Gewest i Brussels Instituut voor Milieubeheer, G. Verhelst i B. Van Weerdt, advocaten, i I.-S. Brouhns, odvjetnik,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i L. Dvořáková, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i A. M. de Ree, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, E. Manhaeve i K. Petersen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 28. veljače 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 4. stavka 3. UEU‑a i članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, u vezi s člankom 288. stavkom 3. UFEU‑a i, s druge strane, članaka 6., 7., 13. i 23., kao i Priloga III. Direktivi 2008/50/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. o kvaliteti zraka i čišćem zraku za Europu (SL 2008., L 152, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 169.).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između, s jedne strane, Lies Craeynest, Cristine Lopez Devaux, Frédérica Mertensa, Stefana Vandermeulena, Karin De Schepper i ClientEartha VZW i, s druge strane, Brussels Hoofdstedelijk Gewest (Briselska regija, Belgija) i Brussels Instituut voor Milieubeheer (Briselski institut za upravljanje okolišem, Belgija), u vezi obveze izrade plana za kvalitetu zraka za zonu Bruxelles (Belgija) i zakonskog zahtjeva za postavljanje točaka uzorkovanja u svrhu praćenja kvalitete zraka.

         Pravni okvir

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 2., 5. do 7. i 14. Direktive 2008/50:

                        „(2)

                        Kako bi se zaštitilo ljudsko zdravlje i okoliš u cjelini, posebno je važno boriti se protiv emisija onečišćujućih tvari na njihovom izvoru, te identificirati i primijeniti najučinkovitije mjere smanjenja emisije na lokalnoj i nacionalnoj razini, te na razini Zajednice. Stoga bi trebalo izbjegavati, spriječiti ili smanjiti emisije štetnih onečišćujućih tvari u zraku, te postaviti odgovarajuće ciljeve za kvalitetu zraka, vodeći računa o relevantnim normama, smjernicama i programima Svjetske zdravstvene organizacije.

                  […]

                        (5)

                        U skladu sa zajedničkim kriterijima procjene, trebalo bi slijediti zajednički pristup pri procjeni kvalitete zraka. Kod procjene kvalitete zraka, trebalo bi voditi računa o veličini stanovništva i ekosustava koji su izloženi onečišćenju zraka. Stoga je prikladno klasificirati područje svake države članice u zone ili aglomeracije koje odražavaju gustoću stanovništva.

                        (6)

                        Gdje je to moguće, trebalo bi primijeniti tehnike modeliranja kako bi se podaci s točke uzimanja uzorka mogli protumačiti sa stajališta geografske distribucije koncentracije. To bi moglo poslužiti kao podloga za izračunavanje kolektivne izloženosti stanovništva koje živi u tom području.

                        (7)

                        Kako bi se osiguralo da prikupljene informacije o onečišćenju zraka budu dovoljno reprezentativne i usporedive širom Zajednice, važno je da se prilikom procjene kvalitete zraka koriste standardizirane tehnike mjerenja i zajednički kriteriji za broj i smještaj mjernih postaja. Za procjenu kvalitete zraka mogu se koristiti i druge tehnike osim mjerenja, te je stoga potrebno utvrditi kriterije za korištenje takvih tehnika, kao i točnost koja se od njih zahtijeva.

                  […]

                        (14)

                        Mjerenja na stalnom mjestu trebala bi biti obvezna u zonama i aglomeracijama u kojima su prekoračeni dugoročni ciljevi za prizemni ozon ili pragovi procjene za ostale onečišćujuće tvari. Informacije dobivene mjerenjima na stalnom mjestu mogu se dopuniti tehnikama modeliranja i/ili indikativnim mjerenjima, kako bi se podaci s točke uzorkovanja mogli protumačiti sa stajališta geografske distribucije koncentracija. Upotreba dodatnih tehnika procjene trebala bi omogućiti smanjenje minimalno potrebnog broja stalnih točaka uzorkovanja.”

               4

               Člankom 1. Direktive 2008/50 propisuje se:
               „Ovom Direktivom utvrđuju se mjere čiji je cilj:

                        1.

                        definiranje i utvrđivanje ciljeva za kvalitetu zraka kako bi se izbjegli, spriječili ili umanjili štetni učinci na ljudsko zdravlje i okoliš kao cjelinu;

                        2.

                        procjena kvalitete zraka u državama članicama na temelju zajedničkih metoda i kriterija;

                        3.

                        dobivanje informacija o kvaliteti zraka kako bi se pomoglo u suzbijanju onečišćenja zraka i štetnih utjecaja, te radi nadzora dugoročnih trendova i poboljšanja koji su rezultat nacionalnih mjera i mjera Zajednice;

                  […]”

               5

               Člankom 2. te direktive propisuje se:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        3.

                        ‚razina’ znači koncentracija onečišćujuće tvari u zraku ili njezino taloženje na površini, u danom vremenu;

                        4.

                        ‚procjena’ znači svaka metoda koja se koristi za mjerenje, izračunavanje, predviđanje ili procjenjivanje razina;

                        5.

                        ‚granična vrijednost’ znači razina određena na temelju znanstvenih spoznaja s ciljem izbjegavanja, sprečavanja ili umanjivanja štetnih učinaka na ljudsko zdravlje i/ili okoliš u cjelini, koju treba dostići u zadanom razdoblju, i koja se nakon toga ne smije prekoračiti;

                  […]

                        17.

                        ‚aglomeracija’ znači zona u kojoj živi više od 250000 stanovnika ili, ako živi 250000 stanovnika ili manje, uz gustoću stanovništva po km2 koju trebaju odrediti države članice;

                  […]

                        20.

                        ‚pokazatelj prosječne izloženosti’ znači prosječna razina određena na temelju mjerenja na gradskim pozadinskim lokacijama širom državnog područja države članice, i koja odražava izloženost stanovništva. Koristi se za izračunavanje ciljanog smanjenja izloženosti i zahtijevane razine izloženosti na nacionalnoj razini;

                  […]

                        23.

                        ‚gradske pozadinske lokacije’ znači mjesta u gradskim područjima na kojima su razine reprezentativne za izloženost općeg gradskog stanovništva;

                        24.

                        ‚dušikovi oksidi’ znači zbroj volumnog omjera (ppbv) dušikova monoksida (dušikov oksid) i dušikova dioksida, izražen u jedinicama masene koncentracije dušikova dioksida (μg/m3);

                        25.

                        ‚mjerenja na stalnim mjestima’ znači mjerenja koja se obavljaju na stalnim mjestima, bilo da se radi o neprekinutim mjerenjima ili nasumičnom uzorkovanju, kako bi se utvrdile razine u skladu s relevantnim ciljevima za kvalitetu podataka;

                  […]”

               6

               Člankom 4. Direktive 2008/50 propisuje se:
               „Države članice uspostavljaju zone i aglomeracije na čitavom svojem državnom području. Procjena i upravljanje kvalitetom zraka provode se u svim zonama i aglomeracijama.”

               7

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. te direktive:
               „Gornji i donji pragovi procjene navedeni u odjeljku A Priloga II. primjenjuju se na sumporov dioksid, dušikov dioksid i dušikove okside, lebdeće čestice (PM10 i PM2,5), olovo, benzen i ugljikov monoksid.
               Svaka zona i aglomeracija klasificiraju se u odnosu na te pragove procjene.”

               8

               Člankom 6. navedene direktive, naslovljenim „Kriteriji procjene”, propisuje se:
               „1.   Države članice procjenjuju kvalitetu zraka s obzirom na onečišćujuće tvari iz članka 5. u svim svojim zonama i aglomeracijama, u skladu s kriterijima utvrđenima u stavcima 2., 3. i 4. ovog članka i u skladu s kriterijima utvrđenima u Prilogu III.
               2.   U svim zonama i aglomeracijama u kojima razina onečišćujućih tvari iz stavka 1. prekorači gornji prag procjene utvrđene za te onečišćujuće tvari, za procjenu kvalitete zraka koriste se mjerenja na stalnom mjestu. Ta mjerenja na stalnom mjestu mogu se dopuniti tehnikama modeliranja i/ili indikativnim mjerenjima kako bi se dobile odgovarajuće informacije o prostornoj raspoređenosti kvalitete zraka.
               3.   U svim zonama i aglomeracijama u kojima je razina onečišćujućih tvari iz stavka 1. ispod gornjeg praga procjene utvrđenog za te onečišćujuće tvari, za procjenu kvalitete zraka može se koristiti kombinacija mjerenja na stalnom mjestu i tehnika modeliranja i/ili indikativna mjerenja.
               4.   U svim zonama i aglomeracijama u kojima je razina onečišćujućih tvari iz stavka 1. ispod donjeg praga procjene utvrđenog za te onečišćujuće tvari, za procjenu kvalitete zraka dovoljno je koristiti tehnike modeliranja ili tehnike objektivne procjene, ili oboje.
               […]”

               9

               U skladu s člankom 7. iste direktive, naslovljenim „Točke uzorkovanja”:
               „1.   Lokacija točaka uzorkovanja za mjerenje sumporova dioksida, dušikova dioksida i dušikovih oksida, lebdećih čestica (PM10 , PM2,5), olova, benzena i ugljikova monoksida u zraku određuje se primjenom kriterija iz Priloga III.
               2.   U svakoj zoni ili aglomeraciji u kojoj su mjerenja na stalnim mjestima jedini izvor informacija za procjenu kvalitete zraka, broj točaka uzorkovanja za svaku relevantnu onečišćujuću tvar ne smije biti manji od minimalnog broja točaka uzorkovanja navedenog u odjeljku A Priloga V.
               3.   Za zone i aglomeracije unutar kojih su informacije dobivene mjerenjem na stalnim mjestima, dopunjene informacijama dobivenima modeliranjem i/ili indikativnim mjerenjem, ukupni broj točaka uzorkovanja naveden u odjeljku A Priloga V. može se smanjiti do 50 %, pod uvjetom da su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        dopunske metode daju dovoljno informacija za procjenu kvalitete zraka s obzirom na granične vrijednosti ili pragove upozorenja, kao i odgovarajuće informacije za javnost;

                        (b)

                        broj točaka uzorkovanja koje treba postaviti i prostorna rezolucija ostalih tehnika dovoljni su za određivanje koncentracije relevantnih onečišćujućih tvari u skladu s ciljevima kvalitete podataka navedenima u odjeljku A Priloga I. i omogućuju da rezultati procjene zadovolje kriterije navedene u odjeljku B Priloga I.

                  Rezultati modeliranja i/ili indikativnog mjerenja uzimaju se u obzir prilikom procjene kvalitete zraka s obzirom na granične vrijednosti.
               4.   Komisija nadzire primjenu kriterija za odabir točaka uzorkovanja u državama članicama kako bi olakšala usklađenu primjenu tih kriterija u čitavoj Europskoj uniji.”

               10

               Člankom 13. Direktive 2008/50, naslovljenim „Granične vrijednosti i pragovi upozorenja za zaštitu zdravlja ljudi”, propisuje se:
               „Države članice osiguravaju da u njihovim zonama i aglomeracijama razine sumporova dioksida, PM10, olova i ugljikova monoksida u zraku ne prelaze granične vrijednosti utvrđene u Prilogu XI.
               Što se tiče dušikova dioksida i benzena, granične vrijednosti navedene u Prilogu XI. ne smiju se prekoračiti nakon tamo navedenih datuma.
               Usklađenost s ovim zahtjevima ocjenjuje se u skladu s Prilogom III.
               […]”

               11

               Člankom 15. te direktive propisuje se:
               „[…]
               2.   Države članice osiguravaju da pokazatelj prosječne izloženosti za 2015. godinu, koji je određen u skladu s odjeljkom A Priloga XIV., ne prekoračuje zahtijevanu razinu izloženosti utvrđenu u odjeljku C tog Priloga.
               […]
               4.   Svaka država članica osigurava u skladu s Prilogom III. da raspodjela i broj točaka uzorkovanja na kojima se temelji pokazatelj prosječne izloženosti za PM2,5 na odgovarajući način odražava opću izloženost stanovništva. Broj točaka uzorkovanja nije manji od onoga koji je određen primjenom odjeljka B Priloga V.”

               12

               Člankom 23. stavkom 1. Direktive 2008/50 propisuje se:
               „Ako u određenim zonama ili aglomeracijama razine onečišćujućih tvari u zraku prekorače bilo koju graničnu vrijednost ili ciljnu vrijednost kao i bilo koju granicu tolerancije u svakom od tih slučajeva, države članice osiguravaju izradu planova za kvalitetu zraka za te zone i aglomeracije kako bi postigle relevantnu graničnu vrijednost ili ciljnu vrijednost navedenu u prilozima XI. i XIV.
               U slučaju prekoračenja onih graničnih vrijednosti za koje je rok za postizanje sukladnosti već prošao, u planovima za kvalitetu zraka utvrđene su odgovarajuće mjere kako bi razdoblje prekoračenja bilo što je moguće kraće. Planovi za kvalitetu zraka mogu dodatno obuhvatiti i posebne mjere koje imaju za cilj zaštitu osjetljivih skupina stanovništva, uključujući i djecu.
               Ti planovi za kvalitetu zraka sadrže minimalno informacije iz odjeljka A Priloga XV., a mogu uključivati i mjere sukladno članku 24. Ti se planovi Komisiji dostavljaju bez odgode, a najkasnije dvije godine nakon kraja godine u kojoj je zabilježeno prvo prekoračenje. […]”

               13

               Prilog III. Direktivi 2008/50 odnosi se na „[p]rocjenu kvalitete zraka i lokacij[u] točaka uzorkovanja za mjerenje sumporova dioksida, dušikova dioksida i dušikovih oksida, lebdećih čestica (PM10 i PM2,5), olova, benzena i ugljikova monoksida u zraku”. Njegov odjeljak A naslovljen „Općenito”, u svojem stavku 1. propisuje:
               „Kvaliteta zraka procjenjuje se u svim zonama i aglomeracijama u skladu sa sljedećim kriterijima:

                        1.

                        Kvaliteta zraka procjenjuje se na svim lokacijama, osim onih iz stavka 2., u skladu s kriterijima iz odjeljaka B i C za lokacije točaka uzorkovanja za mjerenja na stalnim mjestima. Načela iz odjeljaka B i C također se primjenjuju u mjeri u kojoj su relevantna za utvrđivanje specifičnih lokacija na kojima su utvrđene koncentracije relevantnih onečišćujućih tvari kada se kvaliteta zraka procjenjuje indikativnim mjerenjem ili modeliranjem.”

               14

               Prilog III. odjeljak B te direktive, naslovljen „Razmještaj točaka uzorkovanja na mikro razini”, predviđa u svojoj točki 1. naslovljenoj „Zaštita zdravlja ljudi”:

                        „(a)

                        Točke uzorkovanja u svrhu zaštite zdravlja ljudi smještene su tako da daju podatke o:

                                 –

                                 područjima unutar zona i aglomeracija u kojima se pojavljuju najviše koncentracije za koje je vjerojatno da im je stanovništvo izloženo, neposredno ili posredno, u razdoblju koje je značajno u odnosu na vrijeme usrednjavanja granične (graničnih) vrijednosti,

                                 –

                                 razinama u ostalim područjima unutar zona i aglomeracija koje su reprezentativne za izloženost općeg stanovništva;

                        (b)

                        Točke uzorkovanja općenito su smještene tako da se izbjegne mjerenje vrlo malih mikro okruženja u njihovoj neposrednoj blizini. Tj., točka uzorkovanja mora biti smještena tako da je uzorkovani zrak reprezentativan za kvalitetu zraka cestovnog segmenta dužine najmanje 100 m na prometnim mjestima i najmanje 250 m × 250 m na industrijskim mjestima, ako je to izvedivo;

                        (c)

                        Gradske pozadinske lokacije smještene su tako da na njihovu razinu onečišćenja utječe cjelokupno onečišćenje iz svih izvora koji se nalaze na strani postaje uz vjetar. Razina onečišćenja ne bi trebala biti pod utjecajem jednog izvora, osim ako je takva situacija tipična za veće gradsko područje. Te su točke uzorkovanja u pravilu reprezentativne za nekoliko kvadratnih kilometara;

                  […]

                        (f)

                        Točke uzorkovanja, gdje je to moguće, reprezentativne su i za slične lokacije koje nisu u njihovoj neposrednoj blizini;

                  […]”

               15

               Prilog III. odjeljak C Direktive 2008/50 predviđa kriterije za razmještaj točaka uzorkovanja na mikro razini, poput udaljenosti između sonde za uzorkovanje i tla, njezina položaja u odnosu na ulice i raskrižja, kao i druge tehničke zahtjeve.

               16

               Prilog III. odjeljak D te direktive, naslovljen „Dokumentacija i preispitivanje odabira mjernog mjesta”, propisuje:
               „Postupci za odabir mjesta uzorkovanja se u fazi klasifikacije u potpunosti dokumentiraju orijentacijskim fotografijama okolnog područja i detaljnim zemljovidima. Mjerna mjesta preispituju se u redovnim razmacima uz ponovljeno dokumentiranje, kako bi se osiguralo da kriterij odabira čitavo vrijeme ostane valjan.”

               17

               Prilog V. navedenoj direktivi propisuje „[k]riterije za određivanje najmanjeg broja točaka uzorkovanja za mjerenja na stalnom mjestu koncentracija sumporova dioksida, dušikova dioksida i dušikovih oksida, lebdećih čestica (PM10 i PM2,5), olova, benzena i ugljikova monoksida u zraku”. Odjeljak A tog priloga pojašnjava, među ostalim:
               „Za dušikov dioksid, lebdeće čestice, benzen i ugljikov monoksid: uključiti barem jednu mjernu postaju na gradskoj pozadinskoj lokaciji i jednu postaju usmjerenu prema prometu, pod uvjetom da to ne povećava broj točaka uzorkovanja. Za te onečišćujuće tvari ukupni broj postaja na gradskim pozadinskim lokacijama i ukupni broj postaja usmjerenih prema prometu u državi članici koje se zahtijevaju sukladno odjeljku A (1) ne razlikuju se za više od faktora 2. Točke uzorkovanja na kojima je granična vrijednost za PM10 prekoračena u posljednje tri godine zadržavaju se, osim ako je premještanje neophodno radi posebnih okolnosti, posebno radi prostornog razvoja.”

               18

               Prilog XI. istoj direktivi naslovljen je „Granične vrijednosti za zaštitu zdravlja ljudi”. Njegov odjeljak B utvrđuje granične vrijednosti za onečišćujuće tvari na temelju njihove koncentracije u zraku mjerene u različitim vremenskim razdobljima. Kad je riječ o dušikovu dioksidu, taj prilog propisuje, među ostalim:

                           Vrijeme usrednjavanja

                           Granična vrijednost

                           Granica tolerancije

                           Datum do kojeg treba postići graničnu vrijednost

                           Jedan sat

                           200 μg/m3, ne smije se prekoračiti više od 18 puta u kalendarskoj godini

                           […] 0 % do 1. siječnja 2010.

                           1. siječnja 2010.

                           Kalendarska godina

                           40 μg/m3

                           […] 0 % do 1. siječnja 2010.

                           1.siječnja 2010.

               19

               Prilog XV. Direktivi 2008/50 određuje „[i]nformacije koje treba uključiti u lokalne, regionalne ili nacionalne planove za poboljšanje kvalitete zraka”. Među „informacijama koje treba dostaviti na temelju članka 23. (planovi za kvalitetu zraka)”, navedene u odjeljku A tog priloga, navodi se „mjesto prekoračenja” koje sadržava informacije o regiji, gradu i „mjernoj postaji (karta, geografske koordinate)”. Usto, među općim informacije koje treba dostaviti navodi se „procjena veličine onečišćenog područja (u km2) i broja stanovnika izloženih onečišćenju”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Briselska regija zona koja je podvrgnuta procjeni kvalitete zraka i upravljanju kvalitetom zraka u smislu članka 4. Direktive 2008/50. Nadzor kvalitete zraka provodi se pomoću točaka uzorkovanja. Prema Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija), potonje moraju biti postavljene u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2008/50, u vezi s njezinim Prilogom III. odjeljkom B stavkom 1. točkom (a), na način da pružaju, među ostalim, podatke o „mjestima u zonama i aglomeracijama na kojima se pojavljuju najviše koncentracije” onečišćujućih tvari iz te direktive.

               21

               Među tužiteljima u glavnom postupku su i četiri stanovnika Briselske regije koji su zabrinuti za kvalitetu zraka u svojem okolišu. Peti tužitelj u glavnom postupku je neprofitna udruga engleskog prava sa središtem djelatnosti u Belgiji. Cilj te udruge je, među ostalim, zaštita okoliša.

               22

               Svojom tužbom podnesenom 21. rujna 2016. tužitelji u glavnom postupku zatražili su od suda koji je uputio zahtjev da utvrdi da gore navedeni zahtjev u Briselskog regiji nije ispunjen i da potonjoj naloži postavljanje točaka uzorkovanja na odgovarajućim mjestima, poput određenih ulica ili raskrižja.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da pravila utvrđena Direktivom 2008/50 koja se odnose na identifikaciju ili razgraničenje „mjesta u zonama i aglomeracijama na kojima se pojavljuju najviše koncentracije” onečišćujućih tvari daju diskrecijsku ovlast nadležnim tijelima. Stoga, nije sigurno može li sud provjeriti jesu li točke uzorkovanja pravilno postavljene i, ako je potrebno, naložiti nadležnim tijelima postavljanje tih točaka na mjestima koje bi on sam odredio.

               24

               Tužitelji u glavnom postupku smatraju da su granične vrijednosti predviđene Direktivom 2008/50 od 1. siječnja 2010. za dušikov dioksid u Briselskoj regiji prekoračene. Prema tome, kako je predviđeno u članku 23. te direktive, nadležna tijela moraju utvrditi plan za kvalitetu zraka.

               25

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u slučaju prekoračenja graničnih vrijednosti predviđenih Direktivom 2008/50, na državama članicama je da utvrde, u skladu s člankom 23. stavkom 1. potonje, plan za kvalitetu zraka koji predviđa odgovarajuće mjere kako bi razdoblje prekoračenja bilo što je moguće kraće. Kao što to proizlazi iz presude od 19. studenoga 2014., ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382), poštovanje te obveze može biti predmet sudskog nadzora, a sud koji odlučuje imao bi ovlast naložiti nadležnim tijelima uspostavu takvog plana.

               26

               Usto, taj sud ističe da stranke u glavnom postupku ne osporavaju izmjerene vrijednosti na različitim točkama uzorkovanja u Briselskoj regiji. Nasuprot tomu, one se ne slažu oko tumačenja članka 13. stavka 1. Direktive 2008/50, iz kojeg bi proizlazilo da koncentracija dušikova dioksida u zraku ne smije prelaziti godišnji prosjek od 40 μg/m3„u svim zonama i aglomeracijama” države članice.

               27

               Tekst te odredbe ne omogućava rješavanje pitanja je li u Briselskoj regiji stvarno došlo do prekoračenja. Točno je da je vrijednost od 40 μg/m3 dušikova dioksida bila prekoračena na određenim točkama uzorkovanja. Međutim, koncentracija dušikova dioksida bila bi niža od godišnjeg prosjeka od 40 μg/m3 ako bi se utvrđivala samo na temelju prosjeka izmjerenih vrijednosti na svim točkama uzorkovanja koje se tamo nalaze.

               28

               Tužitelji u glavnom postupku smatraju da iz teksta članka 13. stavka 1. Direktive 2008/50 proizlazi da se granične vrijednosti ne smiju prekoračiti ni na jednom mjestu u zoni, u smislu njezina članka 4. Suprotno tomu, Briselska regija i Briselski institut za upravljanje okolišem smatraju da se procjena kvalitete zraka treba provesti za cjelokupnu zonu ili aglomeraciju.

               29

               U tim je okolnostima Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. stavak 3. i članak 19. stavak 1. drugi podstavak [UEU‑a] u vezi s člankom 288. stavkom 3. [UFEU‑a] i člancima 6. i 7. Direktive [2008/50] tumačiti na način da, ako se utvrdi da država članica nije postavila točke uzorkovanja u zoni u skladu s kriterijima navedenima u Prilogu III. odjeljku B stavku 1. točki (a) te direktive, nacionalni sudovi imaju pravo, na zahtjev pojedinaca na koje izravno utječe prekoračenje graničnih vrijednosti navedenih u članku 13. stavku 1. navedene direktive, ispitati jesu li točke uzorkovanja postavljene u skladu s tim kriterijima i, ako to nije slučaj, prema nacionalnom tijelu poduzeti sve potrebne mjere, poput naloga, kako bi se postavile točke uzorkovanja u skladu s tim kriterijima?

                        2.

                        Je li granična vrijednost u smislu članka 13. stavka 1. i članka 23. stavka 1. Direktive [2008/50] prekoračena ako se prekoračenje granične vrijednosti utvrdi za vrijeme usrednjavanja od jedne kalendarske godine, kao što je propisano u Prilogu XI. toj direktivi, na temelju rezultata mjerenja samo jedne točke uzorkovanja u smislu članka 7. te direktive, ili takvo prekoračenje postoji samo ako proizlazi iz prosječnih rezultata mjerenja svih točaka uzorkovanja u određenoj zoni u smislu [iste] direktive?”

         Prethodna pitanja

            Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, u vezi s člankom 288. stavkom 3. UFEU‑a i člancima 6. i 7. Direktive 2008/50 tumačiti na način da je na nacionalnom sudu koji odlučuje o zahtjevu koji su podnijeli pojedinci na koje prekoračenje graničnih vrijednosti iz članka 13. stavka 1. te direktive izravno utječe da utvrdi jesu li točke uzorkovanja u određenoj zoni postavljene u skladu s kriterijima utvrđenima u Prilogu III. odjeljku B stavku 1. točki (a) te iste direktive i, ako to nije slučaj, da prema nacionalnom tijelu poduzme sve potrebne mjere, poput naloga, kako bi se postavile točke uzorkovanja u skladu s tim kriterijima.

               31

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, na sudovima država članica je da na temelju načela lojalne suradnje utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a osiguraju sudsku zaštitu prava pojedinaca na temelju prava Unije. Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, osim toga, državama članicama nalaže da osiguraju pravne lijekove dostatne za osiguranje djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije (presuda od 19. studenoga 2014., ClientEarth, C‑404/13, EU:C:2014:2382, t. 52.).

               32

               Usto, kako je to Sud u više navrata podsjetio, ne bi bilo u skladu s obvezujućom prirodom koju članak 288. UFEU‑a priznaje direktivi isključiti, u načelu, mogućnost da se osobe na koje se odnosi pozivaju na obvezu koju ona nameće. To utvrđenje osobito vrijedi za direktivu čiji je cilj nadzirati kao i smanjiti onečišćenje zraka i koja stoga nastoji zaštititi javno zdravlje (presude od 25. srpnja 2008., Janecek, C‑237/07, EU:C:2008:447, t. 37., i od 19. studenoga 2014., ClientEarth, C‑404/13, EU:C:2014:2382, t. 55.).

               33

               Kao što je to nezavisna odvjetnica u biti navela u točki 53. svojeg mišljenja, pravila utvrđena Direktivom 2008/50 o kvaliteti zraka su konkretizacija obveza Unije u području zaštite okoliša i javnog zdravlja, koje proizlaze iz, među ostalim, članka 3. stavka 3. UEU‑a i članka 191. stavka 1. i 2. UFEU‑a, prema kojima je politika Unije u području okoliša usmjerena prema postizanju visokog stupnja zaštite, uzimajući u obzir raznolike prilike u različitim regijama Unije, i temelji se, među ostalim, na načelima opreznosti i preventivnog djelovanja (presuda od 13. srpnja 2017., Túrkevei Tejtermelő Kft., C‑129/16, EU:C:2017:547).

               34

               Posebno u slučajevima u kojima zakonodavac Unije putem direktive obvezuje države članice na određeno djelovanje, koristan učinak takvog akta bio bi oslabljen ako bi pojedinci bili spriječeni na nju se pozivati pred sudovima, a nacionalni sudovi bili spriječeni uzeti je u obzir kao element prava Unije za utvrđivanje, u granicama mogućnosti koja im je dopuštena u odnosu na izbor oblika i načina za provedbu direktive, je li nacionalni zakonodavac prekoračio granice margine prosudbe koje je odredila ta direktiva (presuda od 24. listopada 1996., Kraaijeveld i dr., C‑72/95, EU:C:1996:404, t. 56.).

               35

               Direktiva 2008/50 predviđa detaljna pravila u vezi s primjenom i lokacijom točaka uzorkovanja za mjerenje kvalitete zraka u zonama i aglomeracijama koje određuju države članice u skladu s njezinim člankom 4.

               36

               Članak 6. Direktive 2008/50 predviđa različite tehničke metode koje države članice moraju upotrebljavati za procjenu kvalitete zraka u zonama i aglomeracijama. U skladu sa stavcima 2. do 4. tog članka 6. u svim zonama i aglomeracijama u kojima razina onečišćujućih tvari iz članka 5. te direktive prelazi gornji prag procjene određen u njezinu Prilogu II. odjeljku A procjena kvalitete zraka provodi se mjerenjem na stalnom mjestu, eventualno dopunjena tehnikama modeliranja i indikativnim mjerenjima. Ispod gornjeg praga procjene dopuštena je kombinacija mjerenja na stalnom mjestu, s jedne strane, i tehnika modeliranja i indikativnih mjerenja, s druge strane. Samo kada razina onečišćujućih tvari nije dosegnula donji prag procjene, također utvrđen u Prilogu II. odjeljku A Direktive 2008/50, kvaliteta zraka može se pratiti samo pomoću tehnika modeliranja ili objektivne procjene.

               37

               Članak 7. Direktive 2008/50 odnosi se na lokacije i najmanji broj točaka uzorkovanja. Sukladno njegovu stavku 1. lokacija točaka uzorkovanja za mjerenje sumporova dioksida, dušikova dioksida i dušikovih oksida, lebdećih čestica (PM10 i PM2,5), olova, benzena i ugljikova monoksida u zraku određuje se primjenom kriterija iz Priloga III. toj direktivi.

               38

               Odjeljak B tog priloga predviđa kriterije kojima se uređuje razmještaj točaka uzorkovanja na „makro razini”. Iz njegova stavka 1. točke (a) proizlazi da točke uzorkovanja u svrhu zaštite zdravlja ljudi moraju biti smještene tako da daju podatke o kvaliteti zraka, s jedne strane, na područjima unutar zona i aglomeracija u kojima se pojavljuju najviše koncentracije onečišćujućih tvari o kojima je riječ za koje je vjerojatno da im je stanovništvo izloženo, neposredno ili posredno, u razdoblju koje je značajno u odnosu na razmatrano razdoblje za predmetne granične vrijednosti, i, s druge strane, na ostalim područjima unutar zona i aglomeracija koje su reprezentativne za izloženost općeg stanovništva. Odjeljak B stavak 1. točka (f) navedenog priloga pojašnjava da su točke uzorkovanja, gdje je to moguće, reprezentativne i za slične lokacije koje nisu u njihovoj neposrednoj blizini.

               39

               Prema tome, odredbe Priloga III. odjeljka B stavka 1. točaka (a) i (f) Direktive 2008/50 zahtijevaju da točke uzorkovanja pružaju podatke reprezentativne za mjesta u zoni ili aglomeraciji koja imaju određenu razinu onečišćenja.

               40

               Iz Priloga III. odjeljka B stavka 1. točke (b) te direktive proizlazi, s jedne strane, da točke uzorkovanja moraju biti smještene tako da se izbjegne mjerenje koncentracije u „mikro okruženjima” koja se nalaze u neposrednoj blizini i, s druge strane, da uzorkovani zrak mora, koliko je to moguće, biti reprezentativan za kvalitetu zraka mjesta određene veličine. Ta odredba zahtijeva da se mjerenja koja pokazuju kvalitetu zraka na prometnim mjestima provode na cestovnom segmentu dužine najmanje 100 m, a na industrijskim mjestima, na zemljištu najmanje veličine 250 × 250 m.

               41

               Usto, pravila propisana u Prilogu V. Direktivi 2008/50, na koja upućuje članak 7. stavci 2. i 3. te direktive, omogućavaju određivanje najmanjeg broja točaka uzorkovanja u zoni ili aglomeraciji, kao i omjer između točaka za mjerenje pozadinskog onečišćenja i onih za mjerenje onečišćenja uzrokovanog prometom.

               42

               Neke odredbe Direktive 2008/50 navedene u prethodnim točkama ove presude predviđaju jasne, precizne i bezuvjetne obveze na koje se mogu pozivati pojedinci protiv države.

               43

               Tako je, među ostalim, u slučaju obveze postavljanja točaka uzorkovanja na takav način da one pružaju podatke o onečišćenju na najzagađenijim lokacijama predviđene u Prilogu III. odjeljku B stavku 1. točki (a) prvoj alineji Direktive 2008/50, ili u slučaju obveze postavljanja najmanjeg broja točaka uzorkovanja utvrđenih u Prilogu V. toj direktivi. Na nacionalnim je sudovima da provjere usklađenost s tim obvezama.

               44

               Točno je da ovisno o situaciji na određenom mjestu u zoni ili aglomeraciji više mjesta može ispunjavati kriterije predviđene u Prilogu III. odjeljku B stavku 1. točki (a) Direktive 2008/50. Stoga, na nacionalnim nadležnim tijelima je da u okviru svoje diskrecijske ovlasti odaberu konkretan položaj točaka uzorkovanja.

               45

               Međutim, postojanje takve diskrecijske ovlasti nipošto ne znači da su odluke koje u tom okviru donesu ta tijela izuzete od bilo kakvog sudskog nadzora, a posebice kako bi se utvrdilo jesu li ona prekoračila utvrđene granice u izvršavanju te ovlasti (vidjeti u tom smislu presude od 24. listopada 1996, Kraaijeveld i dr., C‑72/95, EU:C:1996:404, t. 59., i od 25. srpnja 2008., Janecek, C‑237/07, EU:C:2008:447, t. 46.).

               46

               Osim toga, unatoč nepostojanju pravila prava Unije koja se odnose na podnošenje tužbi pred nacionalnim sudovima, i kako bi se utvrdio opseg sudskog nadzora nacionalnih odluka donesenih u primjeni akta prava Unije, valja uzeti u obzir cilj tog akta i paziti na to da njegova učinkovitost ne bude narušena (vidjeti u tom smislu presude od 18. lipnja 2002., HI, C‑92/00, EU:C:2002:379, t. 59., i od 11. prosinca 2014., Croce Amica One Italia, C‑440/13, EU:C:2014:2435, t. 40.).

               47

               Što se tiče Direktive 2008/50, položaj točaka uzorkovanja u središtu je sustava procjene i poboljšanja kvalitete zraka koji ona predviđa, osobito kada razina onečišćenja prelazi gornji prag procjene iz članaka 5. i 6. Kao što je istaknuto u točki 36. ove presude, u tom slučaju, sukladno članku 6. stavku 2. Direktive 2008/50, točke uzorkovanja predstavljaju osnovni instrument za procjenu kvalitete zraka.

               48

               Mjerenja dobivena pomoću tih točaka omogućavaju državama članicama da osiguraju, kako se zahtijeva člankom 13. stavkom 1. Direktive 2008/50, da u svim svojim zonama i aglomeracijama razine onečišćujućih tvari koje predviđa ta direktiva ne prelaze granične vrijednosti utvrđene u Prilogu XI. toj direktivi. U slučaju prekoračenja tih graničnih vrijednosti za koje je rok za postizanje sukladnosti već prošao, država članica o kojoj je riječ mora, u skladu s člankom 23. stavkom 1. navedene direktive, utvrditi plan za kvalitetu zraka koji ispunjava određene zahtjeve (vidjeti u tom smislu presude od 25. srpnja 2008.Janecek, C‑237/07, EU:C:2008:447, t. 35. i 42., i od 19. studenoga 2014., ClientEarth, C‑404/13, EU:C:2014:2382, t. 25. i 40.).

               49

               Iz toga slijedi da bi sam cilj Direktive 2008/50 bio ugrožen ako se točke uzorkovanja ne bi postavile u određenoj zoni ili aglomeraciji sukladno kriterijima koje ona predviđa.

               50

               Taj bi se rizik također mogao ostvariti ako, u okviru margine prosudbe koju im dodjeljuje Direktiva 2008/50, nadležna nacionalna tijela ne bi nastojala osigurati njezinu učinkovitost. Prema tome, posebice u slučaju u kojem mjerenja provedena na nekoliko lokacija, u načelu, mogu pružiti podatke o najzagađenijim područjima, u smislu Priloga III. odjeljka B stavka 1. točke (a) prve alineje te direktive, na nacionalnim nadležnim tijelima je da odaberu lokaciju točaka uzorkovanja na način da se rizik od nezamijećenog prekoračenja graničnih vrijednosti svede na minimum.

               51

               U tom okviru, obveza tih tijela je temeljiti svoje odluke na pouzdanim znanstvenim podacima i, kao što to proizlazi iz Priloga III. odjeljka D Direktive 2008/50, uspostaviti sveobuhvatnu dokumentaciju koja navodi elemente na kojima se temelji odabir lokacija svih mjesta za praćenje. Ta se dokumentacija mora redovito ažurirati kako bi se osiguralo da su kriteriji odabira i dalje valjani.

               52

               Stoga, iako odabir lokacije točaka uzorkovanja zahtijeva složene tehničke procjene, diskrecijska ovlast nadležnih nacionalnih tijela ograničena je svrhom i ciljevima koji se nastoje postići relevantnim pravilima u tom pogledu.

               53

               Osim toga, budući da pojedinac ima pravo putem suda utvrditi je li nacionalno zakonodavstvo i njegova primjena u okviru granica margine prosudbe predviđenih Direktivom 2008/50 prilikom izbora lokacije točaka uzorkovanja, nacionalnim pravom određen sud za tu svrhu također je nadležan, u pogledu nacionalnog tijela o kojem je riječ, poduzeti sve potrebne mjere, poput naloga, kako bi osigurao da se te točke postave sukladno kriterijima predviđenima u toj direktivi (vidjeti u tom smislu presude od 25. srpnja 2008.Janecek, C‑237/07, EU:C:2008:447, t. 38. i 39., i od 19. studenoga 2014., ClientEarth, C‑404/13, EU:C:2014:2382, t. 55., 56. i 58.).

               54

               U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da je u nedostatku propisa u pravu Unije na nacionalnom pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i utvrdi postupovna pravila za podnošenje tužbi koja će osigurati zaštitu prava koja pojedinci izvode iz određenog akta prava Unije, poput Direktive 2008/50. Međutim, ta pravila ne smiju biti nepovoljnija od onih kojima su uređene slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu, presude od 6. listopada 2015., East Sussex County Council, C‑71/14, EU:C:2015:656, t. 52., i od 22. veljače 2018., INEOS Köln, C‑572/16, EU:C:2018:100, t. 42.). Što se tiče potonjeg načela, valja podsjetiti da je pravo na učinkovito pravno sredstvo pred nepristranim sudom sadržano u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima koje predstavlja potvrdu načela djelotvorne sudske zaštite (vidjeti u tom smislu presude od 26. srpnja 2017., Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, t. 31. i od 27. rujna 2017., Puškár, C‑73/16, EU:C:2017:725, t. 59.).

               55

               U ovom predmetu potvrđeno je na raspravi pred Sudom i nije osporavano da nadležni nacionalni sudovi za provjeru lokacije točaka uzorkovanja mogu, sukladno relevantnim pravilima belgijskog prava, izdati nalog nacionalnim tijelima. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da, prema potrebi, iskoristi tu ovlast u skladu s uvjetima predviđenima nacionalnim pravom.

               56

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, u vezi s člankom 288. stavkom 3. UFEU‑a i člancima 6. i 7. Direktive 2008/50 treba tumačiti na način da je na nacionalnom sudu koji odlučuje o zahtjevu koji su podnijeli pojedinci na koje prekoračenje graničnih vrijednosti iz članka 13. stavka 1. te direktive izravno utječe da utvrdi jesu li točke uzorkovanja postavljene u određenoj zoni postavljene u skladu s kriterijima predviđenima u Prilogu III. odjeljku B stavku 1. točki (a) navedene direktive i, ako to nije slučaj, da prema nacionalnom nadležnom tijelu poduzme sve potrebne mjere, poput naloga, ako je predviđen nacionalnim pravom, kako bi se postavile točke uzorkovanja u skladu s tim kriterijima.

            Drugo pitanje

               57

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 13. stavak 1. i članak 23. stavak 1. Direktive 2008/50 tumačiti na način da je za utvrđivanje prekoračenja granične vrijednosti za vrijeme usrednjavanja od jedne kalendarske godine utvrđene u Prilogu XI. toj direktivi dovoljno da je razina onečišćenja veća od te vrijednosti izmjerena na izoliranoj točki uzorkovanja ili je potrebno da prosječna izmjerena vrijednost na svim točkama uzorkovanja u određenoj zoni ili aglomeraciji pokazuje takvu razinu onečišćenja.

               58

               Kao što je navedeno u točki 48. ove presude, na državama članicama je da osiguraju, u skladu s člankom 13. stavkom 1. Direktive 2008/50, da u svim njihovim zonama i aglomeracijama razine onečišćujućih tvari koje predviđa ta direktiva ne prelaze granične vrijednosti utvrđene u njezinu Prilogu XI. U slučaju prekoračenja tih graničnih vrijednosti za koje je rok za postizanje sukladnosti već prošao, država članica o kojoj je riječ mora utvrditi plan za kvalitetu zraka, u skladu s člankom 23. stavkom 1. navedene direktive.

               59

               Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 72. do 75. svojeg mišljenja, tekst članka 13. stavka 1. Direktive 2008/50 ne omogućuje odgovor na drugo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev. Isto utvrđenje primjenjuje se na članak 23. stavak 1. te direktive.

               60

               Kada doslovnim tumačenjem neke odredbe prava Unije nije moguće ocijeniti njezin točan doseg, tu odredbu treba protumačiti na temelju njezine opće strukture i cilja propisa kojeg je dio (presuda od 6. lipnja 2018., Koppers Denmark, C‑49/17, EU:C:2018:395, t. 22. i navedena sudska praksa).

               61

               Iz članka 6. stavka 1. i članka 13. stavka 1. treće alineje Direktive 2008/50 proizlazi da su države članice odgovorne procijeniti poštuju li se granične vrijednosti sukladno zahtjevima i kriterijima iz Priloga III. toj direktivi. Kao što to proizlazi iz odjeljka A. stavka 1. tog priloga, odjeljci B i C potonjeg odnose se na lokaciju točaka uzorkovanja, ali također pružaju smjernice za provedbu ostalih metoda vrednovanja kvalitete zraka predviđenih Direktivom 2008/50.

               62

               U tom pogledu, istaknuto je u točki 39. ove presude da odredbe Priloga III. odjeljka B. stavka 1. točaka (a) i (f) Direktive 2008/50 zahtijevaju da točke uzorkovanja pružaju podatke reprezentativne za mjesta zone ili aglomeracije koje imaju određenu razinu onečišćenja. Zakonodavac Unije osmislio je takav sustav zato da bi omogućio nadležnim tijelima saznanje razine onečišćenja zraka na mjestu točka uzorkovanja, ali također i zaključak o razini onečišćenja na drugim sličnim mjestima. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 14. Direktive 2008/50 potonji cilj je ostvaren, među ostalim, uz pomoć tehnike modeliranja.

               63

               Iz toga slijedi da utvrđivanje prosječnih izmjerenih vrijednosti na svim točkama uzorkovanja u zoni ili aglomeraciji ne pruža korisna saznanja o izloženosti populacije onečišćujućim tvarima. Konkretno, takva prosječna vrijednost ne omogućava utvrđivanje razine izloženosti stanovništva općenito, s obzirom na to da se ona procjenjuje točkama uzorkovanja postavljenima izričito u tu svrhu, u skladu s Prilogom III., odjeljkom B. stavkom 1. točkom (a) drugom alinejom Direktive 2008/50.

               64

               Članak 15. Direktive 2008/50, u vezi s člankom 2. točkama 20. i 23. i Prilogom XIV. odjeljkom A te direktive, potvrđuje takvu ocjenu. Naime, u skladu s tim člankom 15., države članice utvrđuju pokazatelj prosječne izloženosti za PM2,5. Taj pokazatelj nije utvrđen za pokazivanje prosječne razine onečišćenja na svim točkama uzorkovanja u zoni ili aglomeraciji, nego se temelji na vrijednostima izmjerenima samo na onim točkama koje mjere onečišćenje gradskih pozadinskih lokacija koje, u skladu sa stavkom 4. navedenog članka 15., moraju odražavati opću razinu izloženosti stanovništva PM‑u2,5 sukladno Prilogu III. Direktivi 2008/50.

               65

               Usto, što se tiče članka 23. Direktive 2008/50, njegov stavak 1. treći podstavak predviđa da planovi za kvalitetu zraka sadržavaju minimalno informacije iz odjeljka A Priloga XV. toj direktivi. U skladu s odjeljkom A stavkom 1. tog Priloga XV., planovi za kvalitetu zraka moraju utvrditi mjesto na kojem je došlo do prekoračenja graničnih vrijednosti, uključujući predmetnu točku ili točke uzorkovanja.

               66

               S obzirom na ta razmatranja, valja utvrditi da iz opće strukture Direktive 2008/50 proizlazi da je, za potrebe procjene usklađenosti s graničnim vrijednostima utvrđenima u Prilogu XI. toj direktivi koju provode države članice, odlučujuća razina onečišćenja izmjerena na svakoj točki uzorkovanja pojedinačno.

               67

               Takvo tumačenje članka 13. stavka 1. i članka 23. stavka 1. Direktive 2008/50 potvrđeno je ciljem te direktive. Kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 2. i njezina članka 1., cilj je te direktive zaštita ljudskog zdravlja i ona u tu svrhu predviđa mjere za borbu protiv emisija onečišćujućih tvari na izvoru. U skladu s tim ciljem, potrebno je utvrditi stvarno onečišćenje zraka kojemu je izloženo stanovništvo ili njegov dio i zajamčiti poduzimanje odgovarajućih mjera radi borbe protiv izvora onečišćenja. Slijedom toga, premašivanje granične vrijednosti na samo jednoj točki uzorkovanja dovoljno je za primjenu obveze izrade plana za kvalitetu zraka u skladu s člankom 23. stavkom 1. Direktive 2008/50.

               68

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 13. stavak 1. i članak 23. stavak 1. Direktive 2008/50 treba tumačiti na način da je za utvrđivanje prekoračenja granične vrijednosti utvrđene u Prilogu XI. toj direktivi za vrijeme usrednjavanja od jedne kalendarske godine dovoljno da je razina onečišćujućih tvari izmjerena na jednoj izoliranoj točki uzorkovanja veća od te vrijednosti.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, u vezi s člankom 288. stavkom 3. UFEU‑a i člancima 6. i 7. Direktive 2008/50/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. o kvaliteti zraka i čišćem zraku za Europu treba tumačiti na način da je na nacionalnom sudu koji odlučuje o zahtjevu koji su podnijeli pojedinci na koje prekoračenje graničnih vrijednosti iz članka 13. stavka 1. te direktive izravno utječe da utvrdi jesu li točke uzorkovanja postavljene u određenoj zoni postavljene u skladu s kriterijima predviđenima u Prilogu III. odjeljku B stavku 1. točki (a) navedene direktive i, ako to nije slučaj, da prema nacionalnom nadležnom tijelu poduzme sve potrebne mjere, poput naloga, ako je predviđen nacionalnim pravom, kako bi se postavile točke uzorkovanja u skladu s tim kriterijima.

                           2.

                           Članak 13. stavak 1. i članak 23. stavak 1. Direktive 2008/50 treba tumačiti na način da je za utvrđivanje prekoračenja granične vrijednosti utvrđene u Prilogu XI. toj direktivi za vrijeme usrednjavanja od jedne kalendarske godine dovoljno da je razina onečišćujućih tvari izmjerena na jednoj izoliranoj točki uzorkovanja veća od te vrijednosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski