title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. prosinca 2014.#Fag og Arbejde (FOA) protiv Kommunernes Landsforening (KL).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio retten i Kolding.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Otkaz ugovora o radu – Razlog – Pretilost radnika – Opće načelo nediskriminacije zbog pretilosti – Nepostojanje – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Zabrana svake diskriminacije na temelju invaliditeta – Postojanje ,invaliditeta’.#Predmet C‑354/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Otkaz ugovora o radu — Razlog — Pretilost radnika — Opće načelo nediskriminacije zbog pretilosti — Nepostojanje — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Zabrana svake diskriminacije na temelju invaliditeta — Postojanje ‚invaliditeta’“
      U predmetu C‑354/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Retten i Kolding (Danska), odlukom od 25. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 27. lipnja 2013., u postupku

         Fag og Arbejde (FOA), u ime Karstena Kaltofta,
      protiv

         Kommunernes Landsforening (KL), u ime Billund Kommune,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Fag og Arbejde (FOA), u ime K. Kaltofta, J. Sand, advokat,

               —

               za Kommunernes Landsforening (KL), u ime Billund Kommune, Y. Frederiksen, advokat,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning i M. Wolff, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Clausen i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje općih načela prava Unije i Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Fag og Arbejde (FOA), sindikata radnika u ime K. Kaltofta i Kommunernes Landsforening (KL) (danske nacionalne udruge općina) u ime Billund Kommune (općina Billund, Danska), o zakonitosti otkaza ugovora o radu K. Kaltofta, koji se navodno temeljio na njegovoj pretilosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Prema uvodnim izjavama 1., 11., 12., 15., 28. i 31. Direktive 2000/78:

                        „(1)

                        Sukladno članku 6. [UFEU‑a], Europska unija temelji se na načelima slobode, demokracije, poštovanja ljudskih prava i temeljnih sloboda te vladavine prava, načelima koja su zajednička svim državama članicama, i poštuje temeljna prava zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, [koja je potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.], kao i prava koja proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama, kao opća načela prava Zajednice.

                  [...]

                        (11)

                        Diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja može ugroziti ostvarivanje ciljeva postavljenih Ugovorom o EZ‑u, a posebice postizanje visoke razine zaposlenosti i socijalne zaštite, podizanje životnog standarda i kvalitete života, gospodarsku i društvenu koheziju i solidarnost te slobodno kretanje osoba.

                        (12)

                        Stoga bi, na cijelom području Zajednice, svaka izravna ili neizravna diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u pogledu područja koja obuhvaća ova Direktiva, trebala biti zabranjena na cijelom području Zajednice. [...]

                  [...]

                        (15)

                        Procjena činjenica na temelju kojih je moguće izvesti zaključak o postojanju izravne ili neizravne diskriminacije je pitanje u nadležnosti nacionalnih pravosudnih ili drugih nadležnih tijela, u skladu s pravilima nacionalnog prava ili prakse. Takva pravila posebice omogućuju utvrđivanje neizravne diskriminacije svim sredstvima, uključujući statističke dokaze.

                  [...]

                        (28)

                        Ova Direktiva postavlja minimalne zahtjeve i državama članicama daje mogućnost uvođenja ili zadržavanja povoljnijih odredaba. Provedba ove Direktive ne smije služiti kao opravdanje za vraćanje unazad u odnosu na stanje koje već prevladava u pojedinoj državi članici.

                  [...]

                        (31)

                        Pravila o teretu dokazivanja moraju se prilagoditi kod očite [prima facie] diskriminacije, a da bi se načelo jednakog postupanja moglo učinkovito primijeniti, teret dokazivanja mora se vratiti na tuženika, ako su podneseni dokazi o takvoj diskriminaciji. Međutim, tuženik nije dužan dokazivati da tužitelj pripada određenoj vjeri ili ima određena uvjerenja ili invaliditet ili je određene dobi ili određenog spolnog opredjeljenja.“

               4

               Članak 1. ove direktive predviđa:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.“

               5

               Članak 2. stavci 1. i 2. ove direktive predviđa:
               „1.   Za potrebe ove Direktive „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   U smislu stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim [usporedivim] situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                  [...]“

               6

               Članak 3. stavak 1. točka (c) iste direktive propisuje:
               „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               [...]

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće“.

               7

               Članak 5. Direktive 2000/78/EZ navodi kako slijedi:
               „Kako bi se zajamčilo poštovanje načela jednakog postupanja u pogledu osoba s invaliditetom, moraju se osigurati razumne prilagodbe njihovim posebnim potrebama. To znači da poslodavci prema potrebi u određenoj situaciji poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osobi s invaliditetom omogućio pristup zapošljavanju, sudjelovanje ili napredovanje na radu ili usavršavanje, ako takve mjere za poslodavca ne predstavljaju nerazmjeran teret. Taj se teret neće smatrati nerazmjernim ako se u dovoljnoj mjeri podupre [nadoknadi] postojećim mjerama politike za zaštitu osoba s invaliditetom dotične države članice.“

               8

               Članak 8. stavak 1. te direktive propisuje:
               „Države članice mogu uvesti ili zadržati odredbe koje su za zaštitu načela jednakog postupanja povoljnije od odredaba iz ove Direktive.“

               9

               Članak 10. stavci 1. i 2. ove direktive glase:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravosudnim sustavima, kojima osiguravaju da je teret dokaza da nije bilo povrede načela jednakog postupanja na strani tuženika, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena nepravda, jer na njih nije primijenjeno načelo jednakog postupanja, iznesu pred sudom ili drugim nadležnim tijelom, činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije.
               2.   Stavak 1. ne sprječava države članice da donesu pravila o dokazivanju, koja su povoljnija za tužitelja.“

         Dansko pravo

               10

               Direktiva 2000/78 prenesena je u dansko pravo Zakonom br. 1417., kojim se mijenja zakon o načelu nediskriminacije na tržištu rada (lov nr.° 1417 om ændring af lov om forbud mod forskelsbehandling på arbejdsmarkedet m.v.), od 22. prosinca 2004.

               11

               Taj zakon, u verziji iz Akta o pročišćenom tekstu br. 1349 od 16. prosinca 2008. (u daljnjem tekstu: Zakon o antidiskriminaciji), u članku 1. stavku 1. navodi:
               „U smislu ovog zakona pod diskriminacijom se podrazumijeva svaki čin izravne ili neizravne diskriminacije na temelju rase, boje kože, vjere ili uvjerenja, političkih stavova, spolne orijentacije, dobi, invaliditeta, nacionalnosti ili pripadnosti određenoj društvenoj ili etničkoj skupini.“

               12

               Članak 2. stavak 1. spomenutog zakona predviđa:
               „Zabranjena je svaka diskriminacija od strane poslodavaca u pogledu zapošljavanja, otkaza, premještaja ili unaprjeđenja radnika ili tražitelja zaposlenja, ili pri određivanju njihove plaće ili uvjeta rada.“

               13

               Članak 2.bis istog zakona određuje:
               „Poslodavac prema potrebama određene situacije poduzima odgovarajuće mjere kako bi se osobi s invaliditetom omogućio pristup zapošljavanju, sudjelovanje ili napredovanje na radu ili usavršavanje, ako takve mjere za poslodavca ne predstavljaju nerazmjeran teret. Navedena obveza ne postoji ako bi predstavljala nerazmjeran tereta za poslodavca. Taj teret nije nerazmjeran ako je u dovoljnoj mjeri nadoknađen javnim mjerama.“

               14

               Članak 7. stavak 1. Zakona o antidiskriminaciji određuje:
               „Tko je pretrpio štetu zbog kršenja prava predviđenih člancima 2. do 4. može zahtijevati njeno popravljanje.“

               15

               Članak 7.bis navedenog zakona glasi kako slijedi:
               „Ako se neka osoba smatra oštećenom zbog povrede članaka 2. do 4. i dokaže činjenice temeljem kojih je moguće pretpostaviti postojanje izravne ili neizravne diskriminacije, na tuženiku je teret dokazivanja da nije došlo do povrede načela jednakog postupanja.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Billund Kommune, jedna od danskih javnih upravnih jedinica 1. studenoga 1996. sklopila je ugovor o radu na određeno vrijeme s K. Kaltoftom, za posao dadilje koji čuva djecu u vlastitom domu.

               17

               Billund Kommune je zatim s K. Kaltoftom sklopila ugovor o radu na neodređeno vrijeme za posao dadilje, počevši od 1. siječnja 1998. K. Kaltoft je obavljao taj posao otprilike petnaest godina.

               18

               Nesporno je među strankama u glavnom postupku da je K. Kaltoft, tijekom cijelog razdoblja u kojem je bio zaposlen pri Billund Kommune, bio „pretio“u smislu definicije Svjetske zdravstvene organizacije (SZO), koja pretilost navodi pod kodom E66 u „Međunarodnu klasifikaciju bolesti i srodnih zdravstvenih problema“ SZO‑a (MKB 10).

               19

               K. Kaltoft je pokušao smršavjeti te mu je općina Billund u okviru svoje politike zdravlja davala financijsku potporu između siječnja 2008. i siječnja 2009. kako bi sudjelovao u programima za povratak u formu i drugim tjelesnim aktivnostima. K. Kaltoft je izgubio kilograme pa ih je kasnije ponovno dobio, kao i tijekom prethodnih pokušaja.

               20

               U ožujku 2010. K. Kaltoft je ponovno počeo raditi kao dadilja nakon jednogodišnjeg dopusta zbog obiteljskih razloga. Nakon toga, u više navrata neočekivano ga je posjetila osoba odgovorna za rad dadilja, koja se raspitivala o njegovom gubitku kilograma. Tijekom tih posjeta, osoba odgovorna za rad dadilja zaključila je da je težina K. Kaltofta ostala gotovo nepromijenjena.

               21

               Zbog smanjenja broja djece u općini Billund, K. Kaltoft je od trideset osmog tjedna 2010. skrbio o samo troje djece, umjesto o četvero, za koliko je imao ovlaštenje.

               22

               Prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, od nadzornika odgojitelja u općini Billund zatraženo je da predloži jednu dadilju za otkaz ugovora o radu te je osoba odgovorna za rad dadilja, na temelju primljenih prijedloga, odlučila da će K. Kaltoft biti ta osoba.

               23

               K. Kaltoft je obaviješten 1. studenoga 2010. telefonskim putem da je Billund Kommune odlučio započeti postupak otkazivanja njegovog ugovora o radu, što je uključivalo provođenje postupka saslušanja koji se primjenjuje kod otkazivanja ugovora o radu javnih službenika.

               24

               Nadalje, tog istog dana, tijekom sastanka s osobom odgovornom za rad dadilja u nazočnosti predstavnika osoblja, K. Kaltoft je zatražio da mu se priopći razlog zbog kojeg je bio jedina dadilja kojoj je otkazan ugovor o radu. Stranke u glavnom postupku suglasne su da se pretilost K. Kaltofta spominjala tijekom toga sastanka. Nasuprot tome, one nisu suglasne o tome kako je došlo do spominjanja pretilosti K. Kaltofta tijekom tog sastanka, kao ni o tome u kojoj mjeri je pretilost K. Kaltofta bila uzeta u obzir kao čimbenik u postupku odlučivanja koji je prethodio otkazivanju njegovog ugovora o radu.

               25

               Dopisom od 4. studenoga 2010. Billund Kommune je službeno obavijestio K. Kaltofta o namjeri otkazivanja njegova ugovora o radu. U tom dopisu K. Kaltoftu je izloženo da je o predviđenom otkazu odlučeno „nakon konkretne procjene utemeljene na smanjenju broja djece, a time i obujma posla, što nosi ozbiljne financijske posljedice za službu čuvanja djece kao i za njezinu organizaciju“.

               26

               K. Kaltoftu nisu bili jasno navedeni razlozi zbog kojih se izbor jedne dadilje za otkazivanje ugovora o radu odnosio upravo na njega. On je bio jedina dadilja kojoj je bio otkazan ugovor o radu zbog navodnog smanjenja obujma posla.

               27

               Billund Kommune dao je M. Kaltoftu rok za očitovanje te je on u dopisu od 10. studenoga 2010. izrazio mišljenje da je razlog otkaza njegova ugovora o radu bila njegova pretilost.

               28

               Dopisom od 22. studenoga 2010. Billund Kommune je uručio otkaz K. Kaltoftu, navodeći kako je do otkaza došlo nakon „konkretne procjene utemeljene na smanjenju broja djece“. Billund Kommune se uopće nije očitovao o mišljenju koje je K. Kaltoft izrazio u dopisu od 10. studenoga 2010., a koje se odnosilo na stvarne razloge njegova otkaza.

               29

               Postupajući za račun K. Kaltofta, FOA je podnijela tužbu Retten i Koldingu (sud u Koldingu) navodeći da je prilikom otkaza ugovora o radu K. Kaltoft bio žrtva diskriminacije na temelju pretilosti i da mu se stoga zbog te diskriminacije mora isplatiti naknada štete s kamatama.

               30

               U tim je okolnostima Retten i Kolding odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li diskriminacija na temelju pretilosti na tržištu rada općenito ili određenije, u slučaju javne upravne jedinice kao poslodavca protivna pravu Unije, primjerice onom iz članka 6. UEU‑a o temeljnim pravima?

                        2.

                        Je li eventualna zabrana svake diskriminacije na temelju pretilosti u pravu Unije neposredno primjenjiva u odnosima između danskog državljanina i njegovog poslodavca, koji je javna upravna jedinica?

                        3.

                        Ako Sud utvrdi da postoji zabrana diskriminacije na temelju pretilosti na tržištu rada, bilo općenito ili određenije, za javnu upravnu jedinicu kao poslodavca, treba li odgovor na pitanje je li došlo do povrede eventualne zabrane diskriminacije na temelju pretilosti procjenjivati temeljem podijeljenog tereta dokazivanja, na način da ako se postojanje takve diskriminacije može pretpostaviti, učinkovita primjena te zabrane zahtijeva da je teret dokazivanja na poslodavcu protiv kojega je uložen prigovor ili je tuženik u sudskom postupku [...]?

                        4.

                        Može li se pretilost smatrati invaliditetom na koji se odnosi zaštita iz Direktive 2000/78[…] i prema kojim kriterijima treba ocjenjivati je li stanje pretilosti neke osobe stvarno takvo da je ta osoba zaštićena temeljem te direktive od diskriminacije na temelju invaliditeta?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li pravo Unije tumačiti u smislu da sadrži opće načelo nediskriminacije na temelju pretilosti, kao takvo, u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.

               32

               Prema sudskoj praksi Suda, temeljna prava koja čine sastavni dio općih načela prava Unije osobito obuhvaćaju opće načelo nediskriminacije pa stoga ono obvezuje države članice kada nacionalna situacija u glavnom postupku pripada području primjene prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu Chacón Navas, C‑13/05, EU:C:2006:456, t. 56.).

               33

               U tom pogledu, treba navesti da nijedna odredba UEU‑a i UFEU‑a ne sadrži, kao takvu, zabranu diskriminacije na temelju pretilosti. Osobito, ni članak 10. ni članak 19. UFEU‑a ne navode pretilost.

               34

               Što se tiče posebno članka 19. UFEU‑a, iz sudske prakse Suda proizlazi da taj članak sadrži samo pravila o nadležnostima Unije i da, s obzirom na to da ne navodi, kao takvu, diskriminaciju na temelju pretilosti, ne može biti pravni temelj za mjere Vijeća Europske unije radi suzbijanja takve diskriminacije (vidjeti, prema analogiji, presudu Chacón Navas, EU:C:2006:456, t. 55.).

               35

               Sekundarno pravo Unije ne sadrži načelo nediskriminacije na temelju pretilosti u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja. Posebice, Direktiva 2000/78 ne navodi pretilost kao osnovu diskriminacije.

               36

               Prema sudskoj praksi Suda, područje primjene Direktive 2000/78 ne treba analogijom proširivati preko diskriminacije koja se temelji na osnovama iscrpno navedenim u članku 1. te direktive (vidjeti presude Chacón Navas, EU:C:2006:456, t. 56., i Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, t. 46.).

               37

               Prema tome, pretilost kao takva ne može se smatrati kao dodatan razlog uz one razloge temeljem kojih Direktiva 2000/78 zabranjuje svaku diskriminaciju (vidjeti, prema analogiji, presudu Chacón Navas, EU:C:2006:456, t. 57.).

               38

               U ovom slučaju, spis dostavljen Sudu ne sadrži ništa što bi upućivalo na to da je situacija u glavnom postupku, u dijelu u kojem se odnosi na otkaz ugovora o radu navodno iz razloga pretilosti kao takve, obuhvaćena područjem primjene prava Unije.

               39

               U tom kontekstu, odredbe Povelje Europske unije o temeljnim pravima ne primjenjuju se u takvoj situaciji (vidjeti u tom smislu presudu Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 21. i 22.).

               40

               Uzevši u obzir prethodna razmatranja, na prvo postavljeno pitanje treba odgovoriti da pravo Unije treba tumačiti u smislu da ono ne sadrži opće načelo nediskriminacije na temelju pretilosti kao takve, u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.

         Drugo i treće pitanje

               41

               Uzevši u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Četvrto pitanje

               42

               Svojim četvrtim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita, treba li Direktivu 2000/78 tumačiti u smislu da stanje pretilosti radnika može predstavljati „invaliditet“ te, u slučaju potvrdnog odgovora, prema kojim kriterijima takvo stanje ima za posljedicu da dotična osoba može biti zaštićena od diskriminacije na temelju invaliditeta iz te direktive.

         Dopuštenost

               43

               Danska vlada tvrdi da je četvrto pitanje nedopušteno jer je hipotetskog karaktera. Naime, iz činjeničnih elemenata koje je iznio sud koji je uputio zahtjev ne proizlazi da K. Kaltoft nije mogao izvršavati svoje dužnosti tijekom razdoblja u kojem je bio zaposlen pri Billund Kommune, a još manje da se moglo smatrati da ima „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78. Stoga odgovor na ovo pitanje nije koristan za rješavanje spora u glavnom postupku.

               44

               Nadalje, danska vlada ističe da odgovor na četvrto pitanje ne ostavlja prostor za opravdanu sumnju, što se može jasno zaključiti iz sudske prakse Suda. Naime, s obzirom na točku 47. presude HK Danmark (C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222), sud koji je uputio zahtjev može i sam u glavnom postupku odlučiti o definiciji pojma „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78.

               45

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je u okviru postupka prema čl. 267. UFEU‑a, samo na nacionalnom sucu, pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, da ocijeni koliko je, uzimajuću u obzir posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi mogao donijeti svoju odluku kao i o relevantnosti pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku. Pretpostavka relevantnosti koja vrijedi za prethodna pitanja koja postavljaju nacionalni sudovi može se osporiti samo iznimno, kad je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nema nikakve veze sa stvarnošću ili s predmetom glavnog postupka, kad je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi pružio koristan odgovor na postavljena pitanja. (vidjeti osobito presude Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, t. 39. i 40., kao i B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, t. 19.).

               46

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje što se tiče tumačenja pojma „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78 te svojim četvrtim pitanjem traži odgovor na pitanje primjenjuje li se taj pojam na pretilog radnika kojemu je otkazan ugovor o radu.

               47

               Pod tim uvjetima nije očito da tumačenje prava Unije koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev nije nužno tomu sudu za rješavanje spora koji se pred njime vodi.

               48

               Nadalje, nije zabranjeno nacionalnom sudu postaviti Sudu prethodno pitanje čiji odgovor ne ostavlja prostora za opravdanu sumnju (vidjeti presudu Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 64. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Stoga se četvrto pitanje treba smatrati dopuštenim.

         Meritum

               50

               U prvome redu, treba podsjetiti da je svrha Direktive 2000/78, kao što proizlazi iz njezinog članka 1., utvrditi opći okvir za suzbijanje diskriminacije, u području zapošljavanja i obavljanjem zanimanja, na temelju razloga navedenih u tom članku, među kojima se nalazi invaliditet.

               51

               Sukladno članku 2. stavku 2. navedene direktive, radi se o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u usporedivim situacijama na temelju, osobito, invaliditeta.

               52

               Temeljem članka 3. stavka 1. točke (c) Direktiva 2000/78 primjenjuje se na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na, osobito, uvjete otkaza ugovora o radu.

               53

               Nakon što je Unija ratificirala Konvenciju Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom, koju je u ime Europske zajednice odobrilo Vijeće Odlukom 2010/48/EZ od 26. studenog 2009. (SL 2010, L 23, str. 35) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 66., str. 55.), Sud je smatrao da se pojam „invaliditeta“, u smislu Direktive 2000/78 mora shvatiti kao ograničenje koje proizlazi iz dugotrajnih tjelesnih, mentalnih ili psihičkih oštećenja, čije međudjelovanje s različitim preprekama može sprečavati puno i učinkovito sudjelovanje osobe u pitanju u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima (vidjeti presude HK Danmark, EU:C:2013:222, t. 37. do 39.; Z., C‑363/12, EU:C:2014:159, t. 76., kao i Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, t. 45.).

               54

               Valja dodati da se pojam „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78 mora shvatiti tako da se ne odnosi isključivo na nemogućnost izvršavanja profesionalne djelatnosti, već i na prepreke obavljanju takve djelatnosti. Drukčije tumačenje bilo bi nespojivo s ciljem te direktive, koji među ostalim uključuje i to da se osobi s invaliditetom omogući pristup zaposlenju ili obavljanju posla (vidjeti presudu Z., EU:C:2014:159, t. 77. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Osim toga, bilo bi protivno samoj svrsi navedene direktive, koja se sastoji u ostvarenju jednakog postupanja, kada bi podrijetlo invaliditeta imalo važnost za primjenu iste (vidjeti presudu HK Danmark, EU:C:2013:222, t. 40.).

               56

               Naime, pojam „invaliditeta“ u smislu Direktive 2000/78 ne ovisi o odgovoru na pitanje o mjeri u kojoj je osoba mogla sama doprinijeti ili nije mogla doprinijeti nastanku svog invaliditeta.

               57

               Nadalje, definicija pojma „invaliditet“u smislu članka 1. Direktive 2000/78 prethodi utvrđivanju i ocjeni odgovarajućih mjera razumne prilagodbe predviđenih člankom 5. te direktive. Naime, sukladno uvodnoj izjavi 16. navedene direktive, cilj je takvih mjera uzimanje u obzir potreba osoba s invaliditetom te su one stoga posljedica, a ne konstitutivni element pojma „invaliditet“ (vidjeti u tom smislu presudu HK Danmark, EU:C:2013:222, t. 45. i 46.). Dakle, sama okolnost da takve mjere razumne prilagodbe nisu uzete u obzir u pogledu K. Kaltofta nije dovoljna da ga se ne bi moglo smatrati osobom s invaliditetom u smislu navedene direktive.

               58

               Treba zaključiti da stanje pretilosti ne predstavlja, kao takvo, „invaliditet“ u smislu Direktive 2000/78, iz razloga što, po svojoj naravi, nema nužno za posljedicu postojanje ograničenja poput onog navedenog u točki 53. ove presude.

               59

               Naprotiv, u slučaju da u danim okolnostima stanje pretilosti dotičnog radnika dovodi do ograničenja koje proizlazi osobito iz tjelesnih, mentalnih ili psihičkih oštećenja, čije međudjelovanje s različitim preprekama može sprečavati puno i učinkovito sudjelovanje dotične osobe u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima te ako je to ograničenje dugotrajno, takvo stanje obuhvaćeno je pojmom „invaliditeta“ u smislu Direktive 2000/78 (vidjeti u tom smislu presudu HK Danmark, EU:C:2013:222, t. 41.).

               60

               To bi bio slučaj ako bi pretilost radnika stvarala prepreku punom i učinkovitom sudjelovanju u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima zbog smanjene pokretnosti ili zbog nastanka, kod te osobe, patoloških stanja koja radnika onemogućuju u obavljanju njegova posla ili uzrokuju prepreke u obavljanju njegove profesionalne djelatnosti.

               61

               U ovom slučaju, kao što navodi sud koji je uputio zahtjev, nesporno je da je K. Kaltoft bio u stanju pretilosti tijekom cijelog razdoblja zaposlenja pri Billund Kommune, što znači dugotrajno.

               62

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li, u glavnom predmetu, unatoč činjenici da je K. Kaltoft, kao što je navedeno u točki 17. ove presude, radio otprilike petnaest godina, njegova pretilost predstavljala ograničenje koje ispunjava uvjete navedene u točki 53. ove presude.

               63

               U slučaju da sud koji je uputio zahtjev zaključi da pretilost K. Kaltofta ispunjava uvjete navedene u točki 53. ove presude, treba podsjetiti da, kada se radi o primjeni tereta dokazivanja, sukladno članku 10. stavku 1. Direktive 2000/78, države članice moraju poduzeti mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravosudnim sustavima, kojima osiguravaju da je teret dokaza da nije bilo povrede načela jednakog postupanja na strani tuženika, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena nepravda, jer na njih nije primijenjeno načelo jednakog postupanja, iznesu pred sudom ili drugim nadležnim tijelom, činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije. Sukladno stavku 2. navedenog članka, stavak 1. toga članka ne sprječava države članice da donesu pravila o dokazivanju, koja su povoljnija za tužitelja.

               64

               U pogledu svih prethodnih razmatranja, na četvrto postavljeno pitanje treba odgovoriti da Direktivu 2000/78 treba tumačiti u smislu da pretilost radnika predstavlja „invaliditet“ u smislu te direktive kada predstavlja ograničenje koje proizlazi iz dugotrajnih tjelesnih, mentalnih ili psihičkih oštećenja, čije međudjelovanje s različitim preprekama može sprečavati puno i učinkovito sudjelovanje osobe u pitanju u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri jesu li u glavnom predmetu ti uvjeti ispunjeni.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Pravo Unije treba tumačiti u smislu da ono ne sadrži opće načelo nediskriminacije na temelju pretilosti kao takve, u području zapošljavanja i rada.

                           2.

                           Direktivu Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti u smislu da pretilost radnika predstavlja „invaliditet“ u smislu te direktive kada on predstavlja ograničenje koje proizlazi iz dugotrajnih tjelesnih, mentalnih ili psihičkih oštećenja, čije međudjelovanje s različitim preprekama može sprečavati puno i učinkovito sudjelovanje osobe u pitanju u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri jesu li u glavnom predmetu ti uvjeti ispunjeni.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Suda od 14. prosinca 1995. # Inge Nolte protiv Landesversicherungsanstalt Hannover. # Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht Hannover - Njemačka. # Predmet C-317/93.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. studeni 15.#Gothaer Allgemeine Versicherung AG i drugi protiv Samskip GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Landgericht Bremen.#Predmet C-456/11.


Presuda Suda (peto vijeće) od 22. lipnja 1993. # Ministero delle Finanze i Ministero della Sanità protiv Philip Morris Belgium SA i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio di Stato - Italija. # Predmet C-222/91.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 2010. prosinac 16.#Vijeće Europske unije protiv Willem Stols.#Predmet T-175/09 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 30. ožujka 2006.#Aro Tubi Trafilerie SpA protiv Ministero dell'Economia e delle Finanze.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di Cassazione - Italija.#Direktiva 69/335.#Predmet C-46/04.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 18. lipnja 2013. # Michael Heath protiv Europske središnje banke (ESB). # Žalba - Javna služba. # Predmet T-645/11 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. svibnja 1990. # Staat der Nederlanden protiv P. Bakker Hillegom BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Slobodno kretanje robe. # Predmet C-111/89.


Presuda Suda (treće vijeće) od 23. travnja 2009.#Kiriaki Angelidaki i drugi protiv Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis (C-378/07), Charikleia Giannoudi protiv Dimos Geropotamou (C-379/07) i Georgios Karabousanos i Sofoklis Michopoulos protiv Dimos Geropotamou (C-380/07).#Zahtjev za prethodnu odluku: Monomeles Protodikeio Rethymnis - Grčka.#Direktiva 1999/70/EZ.#Spojeni predmeti C-378/07 do C-380/07.


Presuda Suda od 14. studenog 1984. # SA Intermills protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet 323/82.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. travnja 2009.#Lodato Gennaro & C. SpA protiv Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) i SCCI.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale ordinario di Nocera Inferiore - Italija.#Predmet C-415/07.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 3. ožujka 2016.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#Žalba – Uredba (EZ) br. 1234/2007 – Uspostavljanje zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta – Provedbena uredba (EU) br. 543/2011 – Prilog I. dio B.2. točka VI. D. peta alineja – Sektori voća i povrća te prerađevina voća i povrća – Agrumi – Tržišni standardi – Odredbe o označavanju – Navođenje sredstava za konzerviranje ili drugih kemijskih sredstava koja su upotrijebljena poslije berbe.#Predmet C-26/15 P.


Presuda Suda od 22. ožujka 1972. # Adalgisa Merluzzi protiv Caisse primaire centrale d'assurance maladie de la région parisienne. # Zahtjev za prethodnu odluku: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris - Francuska. # Predmet 80-71.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. ožujka 2014.#Global Trans Lodžistik OOD protiv Načalnik na Mitnica Stolična.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Administrativen sad Sofia‑grad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinski zakonik Zajednice – Članci 243. i 245. – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 181.a – Odluka koja se može pobijati – Dopuštenost pobijanja pred sudom bez prethodnog pobijanja u upravnom postupku – Načelo poštovanja prava na obranu.#Spojeni predmeti C‑29/13 i C‑30/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑29/13 i C‑30/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad Sofia‑grad (Bugarska), odlukama od 4. siječnja 2013., koje je Sud zaprimio 21. siječnja 2013., u postupcima
            Global Trans Lodžistik OOD
            protiv
            Načalnik na Mitnica Stolična ,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Global Trans Lodžistik OOD, M. Ajdarova, advokat ,
            – za Načalnik na Mitnica Stolična, S. Zlatkov, u svojstvu agenta,
            – za vladu Bugarske, E. Petranova i D. Drambozova, u svojstvu agenata,
            – za vladu Španjolske, M. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,
            – za vladu Italije, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Albenzija, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, L. Keppenne, S. Petrova i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 243. i 245. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996. (SL 1997, L 17, str. 1., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.), kao i članka 181.a stavka 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 (SL L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 3254/94 od 19. prosinca 1994. (SL L 346, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2454/93) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 180.).
            2. Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između Global Trans Lodžistik OOD (u daljnjem tekstu: Global Trans Lodžistik) i Načalnik na Mitnica Stolična (pročelnik carinskog ureda Sofije) povodom tužbe koju je to društvo podnijelo radi poništenja dviju odluka o ispravku carinske vrijednosti robe koju je ono uvezlo i o izmjeni utvrđene porezne obveze s naslova poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 4. točka 5. Carinskog zakonika glasi kako slijedi:
            „Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:
            [...]
            5. „Odluka” znači svaki službeni akt carinskih tijela koji se odnosi na carinske propise te kojim se odlučuje o pojedinom slučaju, te koji ima pravne učinke na jednu ili više određenih ili odredivih osoba; ovaj izraz obuhvaća, među ostalim, obvezujuću tarifnu informaciju u smislu članka 12.“
            4. Članak 6. stavak 3. tog zakonika propisuje:
            „Odluke koje carinska tijela donose u pisanom obliku, a kojima se odbijaju zahtjevi podnositelja, ili su nepovoljne za osobe na koje se odnose, sadrže razloge na temelju kojih se donose. Odluke sadrže uputu o pravnom lijeku predviđenu člankom 243.“
            5. Prema članku 243. navedenog zakonika:
            „1. Svaka osoba ima pravo žalbe protiv odluka donesenih od strane carinskih tijela, a koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva i odnose se na tu osobu izravno i osobno.
            [...]
            2. Pravo na žalbu može se ostvariti:
            (a) na početku, pri carinskim tijelima određenim u tu svrhu od država članica;
            (b) naknadno, pri nezavisnom tijelu koje može biti pravosudno tijelo ili odgovarajuće specijalizirano tijelo prema važećim odredbama države članice.“
            6. Članak 245. istog zakonika predviđa:
            „Odredbe za provedbu žalbenog postupka utvrđuju države članice.“
            7. Članak 181.a Uredbe br. 2454/93 predviđa:
            „1. Carinska tijela ne trebaju utvrditi carinsku vrijednost uvezene robe na temelju metode transakcijske vrijednosti ako u skladu s postupkom iz stavka 2. zbog osnovane sumnje nisu uvjereni da deklarirana vrijednost odgovara ukupnom plaćenom iznosu ili iznosu koji treba platiti kako je navedeno u članku 29. Zakonika.
            2. Kad carinska tijela imaju sumnje u smislu stavka 1., mogu zatražiti dodatne podatke u skladu s člankom 178. stavkom 4. Ako se te sumnje nastave, carinska tijela moraju prije donošenja konačne odluke obavijestiti dotičnu osobu, ukoliko treba i u pisanom obliku, o razlozima tih sumnji i omogućiti joj mogućnost odgovora. Konačna odluka i obrazloženje razloga priopćavaju se u pisanom obliku dotičnoj osobi.“
            Bugarsko pravo
            8. Članak 211. Carinskog zakona (Zakon na mitnicite, DV br. 15 od 6. veljače 1998., u daljnjem tekstu: ZM) određuje:
            „Odluke o prisilnoj naplati javnopravnih tražbina države su pojedinačni upravni akti koje donosi pročelnik carinskog ureda teritorijalno nadležnog za područje gdje je nastao dug koji nije bio podmiren u rokovima; tim aktima utvrđuje se dospjelost carinskih dugova i ostalih javnopravnih tražbina.“
            9. U skladu s člankom 211.f ZM‑a, protiv odluke o prisilnoj naplati može se podnijeti žalba pročelniku carinskog ureda, u roku od 14 dana od njezine dostave.
            10. Članak 220. stavak 1. ZM‑a predviđa:
            „Svaka osoba može pobijati odluke carinskih tijela koje su joj upućene, u skladu s postupkom predviđenim Zakonikom o upravnom postupku.“
            11. Članak 148. Zakonika o upravnom postupku (Administrativnoprocesualen kodeks, DV br. 30 od 11. travnja 2006.) određuje:
            „Upravni akt može se pobijati pred sudom i kada nije bila iscrpljena mogućnost njegovog pobijanja u upravnom postupku, osim ako ovim zakonikom ili posebnim zakonom nije drukčije određeno.“
            Glavni postupci i prethodna pitanja
            12. Global Trans Lodžistik podnio je 15. rujna (predmet C‑30/13) i 23. rujna 2010. (predmet C‑29/13) dvije carinske deklaracije za robu uvezenu iz Turske radi stavljanja u carinski postupak za domaću uporabu i puštanje u slobodan promet.
            13. Bugarska carinska tijela izvršila su provjeru isprava i pregled robe u skladu s člankom 68. Carinskog zakonika. Zbog sumnji u to odgovara li deklarirana vrijednost ukupnom plaćenom iznosu ili iznosu koji treba platiti, navedena carinska tijela uzela su uzorke robe i od Global Trans Lodžistika zatražila dodatne podatke na temelju članaka 178. stavka 4. i 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93. Global Trans Lodžistik 15. rujna (predmet C‑30/13) i 23. rujna 2010. (predmet C‑29/13) odgovorio je da ne može dostaviti zatražene podatke te je napomenuo da je međunarodni ugovor o kupoprodaji predviđao odgodu plaćanja robe.
            14. Načalnik na Mitnica Stolična odlukama br. 9600‑0561/01.10.2010 (predmet C‑29/13) i br. 9600‑541/24.09.2010 (predmet C‑30/13) odredio je novu carinsku vrijednost za jedan dio robe, utvrđenu na temelju članka 30. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika. Navedenim odlukama na temelju te ponovne procjene carinske vrijednosti naložena je izmjena utvrđene porezne obveze u visini od 3083,38 bugarskih leva i 2192,13 bugarskih leva s naslova dodatno dugovanog PDV‑a (u daljnjem tekstu: predmetne odluke).
            15. U predmetnim odlukama izričito se spominjalo da je Global Trans Lodžistik, u skladu s člankom 221. Carinskog zakonika, obaviješten o iznosu carinskih dugova.
            16. Global Tranz Lodžistik pobijao je predmetne odluke izravno pred sudom koji je uputio zahtjev, Administrativen sad Sofia‑grad (upravni sud u Sofiji), a da pritom nije iskoristio mogućnost prethodnog upravnog nadzora od strane Načalnik na Mitnica Stolična. Global Tranz Lodžistik tvrdio je da carinska vrijednost nije bila ispravno utvrđena i da je došlo do povreda postupka jer nije poštovano njegovo pravo na saslušanje i iznošenje prigovora prije donošenja konačne odluke, kako je predviđeno člankom 181.a stavkom 2. Uredbe br. 2454/93.
            17. Sud koji je uputio zahtjev odbacio je te dvije tužbe kao nedopuštene.
            18. Svakim od dvaju rješenja o nedopuštenosti sud koji je uputio zahtjev zaključio je da je prethodno pobijanje u upravnom postupku bilo obvezno, s obzirom na to da članak 243. Carinskog zakonika predviđa žalbeni postupak u dvije faze. Slijedom navedenog, taj sud naložio je da se navedena dva predmeta upute na odlučivanje Načalnik na Mitnica Stolična.
            19. Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud) ukinuo je ta dva rješenja suda koji je uputio zahtjev te je oba predmeta vratio na suđenje potonjem iz razloga što pobijanje u upravnom postupku u predmetnom slučaju nije bilo obvezno, s obzirom na to da članak 243. stavak 2. Carinskog zakonika nije primjenjiv.
            20. Sud koji je uputio zahtjev, pozivajući se na nacionalnu sudsku praksu iz koje proizlazi da se predmetne odluke ne mogu smatrati konačnim aktima, nego da su one dio postupka donošenja odluke o prisilnoj naplati javnopravnih tražbina države, po drugi je put odbacio kao nedopuštene tužbe protiv tih odluka, koje je kvalificirao kao pripremne akte, smatrajući ih „obavještavanjem“ u smislu članka 221. Carinskog zakonika.
            21. Varhoven administrativen sad ukinuo je rješenja o nedopuštenosti suda koji je uputio zahtjev iz razloga što predmetne odluke, s obzirom na to da je njima iznova utvrđena carinska vrijednost, predstavljaju odluke u smislu članka 4. točke 5. Carinskog zakonika te se one mogu pobijati pred sudom u skladu s člankom 243. stavkom 1. tog zakonika. Varhoven administrativen sad također navodi da je sudska praksa na koju se pozvao sud koji je uputio zahtjev primjenjiva samo u slučaju kada akt u pitanju predstavlja obavještavanje u smislu članka 206. ZM‑a, koje je dio postupka donošenja odluke o prisilnoj naplati javnopravnih tražbina države.
            22. Sud koji je uputio zahtjev, kojem je Varhoven administrativen sad ponovno vratio ta dva predmeta na suđenje, postavlja pitanje dosega članaka 243. i 245. Carinskog zakonika. Naime, taj sud smatra da dopuštenost tih tužbi i obveza prethodnog pobijanja u upravnom postupku ne proizlaze jasno iz formulacije članka 243. Carinskog zakonika. Prema mišljenju tog suda, definicija akta koji se može pobijati u okviru postupka utvrđivanja i naplate carinskog duga ovisi o širini procesne autonomije ostavljene državama članicama na temelju članka 245. tog zakonika.
            23. Prema sudu koji je uputio zahtjev, u tom pogledu valjalo bi pojasniti trebaju li se predmetne odluke smatrati konačnima u smislu članka 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93, što znači da bi bile akti koji se prema pravu Unije mogu pobijati, ili je riječ o aktima za koje je mjerodavno nacionalno pravo te koje treba kvalificirati kao „mjere“ u smislu članka 232. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika.
            24. U tim okolnostima Administrativen sad Sofia‑grad odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 243. stavak 1. [Carinskog zakonika], u vezi s člankom 245. tog zakonika i uzimajući u obzir načelo poštovanja prava na obranu i načelo res iudicata, tumačiti na način da mu nisu protivni nacionalni propisi poput članaka 220. i 211. točke (a) [ZM‑a], prema kojima se nekoliko odluka carinskog tijela kojima se izmjenjuje utvrđeni carinski dug radi njegove kasnije naplate može pobijati, čak i kada bi se u glavnom predmetu mogla donijeti konačna odluka u smislu članka 181.a stavka 2. [Uredbe br. 2454/93] radi utvrđivanja tog duga?
            2. Treba li članak 243. stavak 2. [Carinskog zakonika] o pravu žalbe tumačiti na način da dopuštenost pobijanja pred sudom konačne odluke u smislu članka 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93 ne uvjetuje prethodnim pobijanjem te odluke u upravnom postupku?
            3. Treba li članak 181.a stavak 2. Uredbe 2454/93, s obzirom na činjenično stanje u glavnom predmetu, tumačiti na način da, ako u pogledu prava na saslušanje i iznošenje prigovora nije poštovan postupak predviđen tom odredbom, odluka koju je carinsko tijelo donijelo protivno tim pravilima ne predstavlja konačnu odluku u smislu te odredbe, nego samo jednu fazu u postupku njezinog donošenja? Podredno, treba li u okolnostima u glavnom predmetu tu istu odredbu tumačiti na način da se odluka kojom su povrijeđene gore navedene postupovne odredbe može izravno pobijati pred sudom koji je dužan odlučiti o meritumu?
            4. Treba li članak 181.a stavak 2. Uredbe br. 2454/93, s obzirom na činjenično stanje u glavom predmetu i načelo zakonitosti, tumačiti na način da je, ako u pogledu prava na saslušanje i iznošenje prigovora nije poštovan postupak predviđen tom odredbom, odluka carinskog tijela kojom su povrijeđena ta prava ništava zbog povrede bitne postupovne pretpostavke, usporedive s bitnom povredom postupka, koja dovodi do ništavosti akta bez obzira na stvarne posljedice povrede, zbog čega je sud dužan donijeti odluku o tužbi protiv toga akta, a da nema mogućnost vraćanja predmeta upravnom tijelu na ponovno odlučivanje kako bi ono konačno odlučilo na temelju primjenjivih pravila?“
            25. Rješenjem predsjednika Suda od 8. ožujka 2013. predmeti C‑29/13 i C‑30/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka te presude.
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            26. Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita, s jedne strane, predstavlja li odluka poput jedne od onih o kojima je riječ u glavnom postupku, čiji je pre dmet ispravak carinske vrijednosti robe na temelju članka 30. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika uz posljedičnu izmjenu utvrđene porezne obveze deklaranta s naslova PDV‑a, akt koji se može pobijati u smislu članka 243. Carinskog zakonika. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje je li, uzimajući u obzir opća načela poštovanja prava na obranu i res iudicata, nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koje predviđa dva različita pravna sredstva za pobijanje odluka carinskih tijela, protivno članku 245. navedenog zakonika.
            27. Što se tiče, s jedne strane, pitanja predstavlja li odluka poput jedne od onih o kojima je riječ u glavnom postupku akt koji se može pobijati u smislu članka 243. Carinskog zakonika, iz zajedničkog tumačenja članka 243. stavka 1. i članka 4. točke 5. tog zakonika proizlazi da svaka osoba ima pravo žalbe protiv odluka koje su donijela carinska tijela, a koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva i odnose se na tu osobu izravno i osobno.
            28. Valja istaknuti da je predmetne odluke donio Načalnik na Mitnica Stolična i da je njihov predmet ispravak carinske vrijednosti robe koju je Global Trans Lodžistik prvotno deklarirao, uz posljedičnu izmjenu utvrđene porezne obveze s naslova PDV‑a.
            29. Slijedom navedenog, predmetne odluke odnose se na primjenu carinskog zakonodavstva i proizvode izravne pravne učinke u odnosu na Global Trans Lodžistik jer na temelju njih nastaje tražbina s naslova PDV‑a u korist države Bugarske, a na teret tog društva.
            30. Nadalje, iz članka 6. stavka 3. Carinskog zakonika proizlazi da odluke koje se tiču primjene carinskog zakonodavstva, a koje su nepovoljne za osobe na koje se odnose, moraju sadržavati uputu o pravnom lijeku predviđenu člankom 243.
            31. Slijedi da su predmetne odluke akti protiv koji se mogu pobijati u smislu članka 243. Carinskog zakonika.
            32. S druge strane, što se tiče pitanja je li, uzimajući u obzir opća načela poštovanja prava na obranu i res iudicata , članku 245. Carinskog zakonika protivno nacionalno zakonodavstvo poput ZM‑a, koje predviđa dva različita pravna sredstva za pobijanje odluka carinskih tijela, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 245. tog zakonika, odredbe za provedbu žalbenog postupka utvrđuju države članice.
            33. Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je, u nedostatku propisa Unije u nekom području, na nacionalnom pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i utvrdi postupovna pravila o pravnim sredstvima namijenjenima zaštiti pravâ koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, uz uvjet da, kao prvo, ta pravila nisu manje povoljna od onih koja uređuju slična pravna sredstva nacionalnog prava (načelo ekvivalentnosti) i, kao drugo, da u praksi ne onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja se dodjeljuju pravnim poretkom Zajednice (načelo djelotvornosti) (vidjeti osobito presude od 30. lipnja 2011., Meilicke i dr., C‑262/09, Recueil , str. I‑5669., t. 55. i od 18. listopada 2012., Pelati, C‑603/10, t. 23.).
            34. Što se tiče načela ekvivalentnosti, valja istaknuti da Sud u odnosu na glavne predmete ne raspolaže nijednim dokazom na temelju kojeg bi posumnjao u usklađenost zakonodavstva poput onog o kojem je riječ u tim predmetima s navedenim načelom.
            35. U pogledu načela djelotvornosti, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da, s jedne strane, u skladu s člankom 220. stavkom 1. ZM‑a, u vezi s člankom 148. Zakonika o upravnom postupku, dužnik javnopravnih tražbina može odluku carinskog tijela pobijati pred sudom čak i kada nisu bila iscrpljena pravna sredstva u upravnom postupku, osim ako Zakonikom o upravnom postupku ili posebnim zakonom nije drukčije određeno.
            36. S druge strane, u skladu s člankom 211.f ZM‑a, dužnik javnopravnih tražbina također raspolaže mogućnošću da pred pročelnikom carinskog ureda pobija odluku o prisilnoj naplati javnopravne tražbine donesenu na temelju članka 211.f tog istog zakona, u roku od 14 dana od njezine dostave.
            37. Slijedi da dužnik javnopravne tražbine raspolaže mogućnošću da svoje pravo na obranu ostvari u dvjema različitim fazama carinskog postupka. Postojanje takvih dvaju pravnih sredstava namijenjenih pobijanju akata carinskih tijela nema za posljedicu onemogućavanje odnosno pretjerano otežavanje primjene prava Unije.
            38. Osim toga, što se tiče poštovanja načela res iudicata , valja podsjetiti da pravila o provedbi tog načela također moraju poštovati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, Receuil, str. I‑7501., t. 24.).
            39. U glavnim predmetima načelo ekvivalentnosti poštovano je, s jedne strane, jer se oba pravna sredstva navedena u točkama 35. i 36. ove presude primjenjuju neovisno o tome potječe li predmet spora iz prava Unije ili iz nacionalnog prava. S druge strane, poštovanje načela ekvivalentnosti osigurano je jer se dva pravna sredstva odnose na dva upravna akta koji su doneseni u dvjema različitim fazama carinskog postupka i koji se razlikuju u pogledu svog predmeta i pravne osnove.
            40. S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti, s jedne strane, da odluka poput jedne od onih o kojima je riječ u glavnom postupku, čiji je predmet ispravak carinske vrijednosti robe na temelju članka 30. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika uz posljedičnu izmjenu utvrđene porezne obveze deklaranta s naslova PDV‑a, predstavlja akt koji se može pobijati u smislu članka 243. Carinskog zakonika. S druge strane, uzimajući u obzir opća načela poštovanja prava na obranu i res iudicata , nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koje predviđa dva različita pravna sredstva za pobijanje odluka carinskih tijela, nije protivno članku 245. Carinskog zakonika, s obzirom na to da navedeno zakonodavstvo ne povređuje ni načelo ekvivalentnosti ni načelo djelotvornosti.
            Drugo pitanje
            41. Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita uvjetuje li članak 243. Carinskog zakonika dopuštenost pobijanja pred sudom odluka donesenih na temelju članka 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93 činjenicom da su prethodno iscrpljena postojeća pravna sredstva protiv tih odluka u upravnom postupku.
            42. U skladu s člankom 243. stavkom 2. Carinskog zakonika, pravo na žalbu može se ostvariti, na početku, pri carinskim tijelima i, naknadno, pri nezavisnom tijelu koje može biti pravosudno tijelo.
            43. Kao što je to Sud već utvrdio u svojoj presudi od 11. siječnja 2001., Kofisa Italia (C‑1/99, Recueil . str. I‑207., t. 36.), iz formulacije te odredbe ne proizlazi da žalba pri carinskim tijelima predstavlja fazu koja bi bila obvezna prije podnošenja žalbe nezavisnom tijelu.
            44. U istom predmetu Sud je također napomenuo da članak 243. tog zakonika treba tumačiti na način da je na nacionalnom pravu da odredi moraju li gospodarski subjekti najprije podnijeti žalbu carinskom tijelu ili mogu izravno pokrenuti postupak pred nezavisnim tijelom (gore navedena presuda Kofisa Italia, t. 43.).
            45. Slijedom navedenog, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 243. Carinskog zakonika ne uvjetuje dopuštenost pobijanja pred sudom odluka donesenih na temelju članka 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93 činjenicom da su prethodno iscrpljena postojeća pravna sredstva protiv tih odluka u upravnom postupku.
            Treće pitanje
            46. Sud koji je uputio zahtjev trećim pitanjem u biti pita treba li članak 181.a stavak 2. Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da se u slučaju povrede prava zainteresirane osobe na saslušanje i iznošenje prigovora odluka donesena na temelju tog članka može smatrati konačnom i daje li u tom slučaju povreda te postupovne pretpostavke pravo zainteresiranoj osobi da izravno pred nezavisnom pravosudnim tijelom pobija tu odluku.
            47. Članak 181.a stavak 2. Uredbe 2454/93 predviđa da, ako carinska tijela i dalje imaju sumnje u pogledu deklarirane vrijednosti, prije donošenja konačne odluke moraju obavijestiti dotičnu osobu o razlozima tih sumnji i pružiti joj primjerenu mogućnost odgovora. Konačna odluka i obrazloženje razloga priopćavaju se u pisanom obliku dotičnoj osobi.
            48. Iako taj članak predviđa dužnost carinskih tijela da prije donošenja konačne odluke dotičnoj osobi priopće razloge na kojima se temelje te sumnje i pruže joj primjerenu mogućnost odgovora, povreda te dužnosti od strane carinskih tijela ipak ne može utjecati na to da se odluka smatra konačnom ni da se akt donesen na temelju članka 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93 kvalificira kao odluka. Naime, taj akt carinskih tijela u svakom slučaju proizvodi pravne učinke u odnosu na osobu kojoj je upućen jer dovodi do određivanja nove carinske vrijednosti robe i slijedom toga predstavlja odluku u smislu članka 4. točke 5. Carinskog zakonika.
            49. S druge strane, povreda prava dotične osobe na saslušanje ima za posljedicu nezakonitost navedene odluke na temelju koje se ona može izravno pobijati pred nezavisnim pravosudnim tijelom, kao što to proizlazi iz točke 45. ove presude.
            50. S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 181.a stavak 2. Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da se odluka donesena na temelju tog članka treba smatrati konačnom i da se može izravno pobijati pred nezavisnim pravosudnim tijelom, čak i u slučaju kada je njome povrijeđeno pravo zainteresirane osobe na saslušanje i iznošenje prigovora.
            Četvrto pitanje
            51. Sud koji je uputio zahtjev četvrtim pitanjem u biti pita obvezuje li povreda prava zainteresirane osobe na saslušanje i iznošenje prigovora predviđenog člankom 181.a stavkom 2. Uredbe br. 2454/93, koja dovodi do ništavosti odluke donesene na temelju tog istog članka, sud kojem je podnesena tužba protiv te odluke da odluči o toj tužbi, a da nema mogućnost vraćanja predmeta upravnom tijelu na ponovno odlučivanje.
            Dopuštenost
            52. Načalnik na Mitnica Stolična smatra da je pitanje eventualne ništavosti predmetnih odluka hipotetsko jer u glavnim postupcima nije odlučeno o meritumu. Prema njegovom mišljenju, to pitanje stoga je nedopušteno.
            53. U tom pogledu, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda isključivo na nacionalnom sucu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (vidjeti presudu od 5. ožujka 2009., Apis‑Hristovich, C‑545/07, Recueil , str. I‑1627., t. 28. i navedenu sudsku praksu)
            54. Slijedom navedenog, Sud je u načelu dužan donijeti odluku ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije (vidjeti gore navedenu presudu Apis‑Hristovich, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
            55. U predmetnom slučaju Sud je sudu koji je uputio zahtjev pozvan dati elemente za tumačenje članka 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93 kako bi mu omogućio da na temelju prava Unije ocijeni posljedice poništenja odluke koja proizlazi iz povrede načela poštovanja prava na obranu.
            56. Slijedi da je prethodno pitanje dopušteno.
            Meritum
            57. Valja podsjetiti da je poštovanje prava na obranu opće načelo prava Unije koje se primjenjuje kada uprava namjerava protiv neke osobe poduzeti mjeru koja je za nju štetna (presuda od 18. prosinca 2008., Sopropé, C‑349/07, Recueil, str. I‑10369., t. 36.). Na temelju tog načela, koje se izričito navodi u članku 181.a stavku 2. Uredbe br. 2454/93, adresatima odluka koje značajno utječu na njihove interese mora se omogućiti da učinkovito iznesu svoja stajališta u vezi s elementima na kojima uprava namjerava temeljiti svoju odluku. Za to im se mora ostaviti razuman rok (gore navedena presuda Sopropé, t. 37. i navedena sudska praksa).
            58. S jedne strane, iz svih elemenata spisa koji je Sudu podnio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da Načalnik na Mitnica Stolična nije omogućio Global Trans Lodžistiku da bude saslušan i da iznese svoja očitovanja prije donošenja predmetnih odluka. Te odluke stoga se mogu poništiti.
            59. S druge strane, valja istaknuti da Carinski zakon ne sadrži nijednu odredbu o posljedicama poništenja „konačne odluke“ u smislu članka 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93 na temelju povrede načela poštovanja prava na obranu.
            60. U tim okolnostima, s obzirom na procesnu autonomiju ostavljenu državama članicama na temelju članka 245. Carinskog zakonika, na nacionalnom je sucu da utvrdi navedene posljedice uzimajući u obzir posebne okolnosti predmetnog slučaja, pri čemu, s jedne strane, mjere donesene u tom smislu moraju biti iste vrste kao i one koje bi bile primijenjene u vezi s pojedincima i trgovačkim društvima u sličnim situacijama uređenima nacionalnim pravom i, s druge strane, ne smiju u praksi onemogućavati ili pretjerano otežavati ostvarivanje prava na obranu dodijeljenog pravnim poretkom Unije.
            61. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na četvrto pitanje valja odgovoriti da je u slučaju povrede prava zainteresirane osobe na saslušanje i iznošenje prigovora predviđenog člankom 181.a stavkom 2. Uredbe br. 2454/93 na nacionalnom sucu da utvrdi, uzimajući u obzir posebne okolnosti predmeta o kojem odlučuje te načelo ekvivalentnosti i djelotvornosti, je li, kada odluku kojom je povrijeđeno načelo poštovanja prava na obranu zbog toga treba poništiti, dužan odlučivati o tužbi podnesenoj protiv te odluke ili ima mogućnost predmet vratiti nadležnom upravnom tijelu na ponovno odlučivanje.
            Troškovi
            62. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. S jedne strane, odluka poput jedne od onih o kojima je riječ u glavnom postupku, čiji je predmet ispravak carinske vrijednosti robe na temelju članka 30. stavka 2. točke (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996., uz posljedičnu izmjenu utvrđene porezne obveze deklaranta s naslova PDV‑a, predstavlja akt koji se može pobijati u smislu članka 243. Uredbe br. 2913/92. S druge strane, uzimajući u obzir opća načela poštovanja prava na obranu i res iudicata , nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koje predviđa dva različita pravna sredstva za pobijanje odluka carinskih tijela, nije protivno članku 245. Uredbe br. 2913/92, s obzirom na to da navedeno zakonodavstvo ne povređuje ni načelo ekvivalentnosti ni načelo djelotvornosti.
            2. Članak 243. Uredbe br. 2913/92 ne uvjetuje dopuštenost pobijanja pred sudom odluka donesenih na temelju članka 181.a stavka 2. Uredbe br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 3254/94, činjenicom da su prethodno iscrpljena postojeća pravna sredstva protiv tih odluka u upravnom postupku.
            3. Članak 181.a stavak 2. Uredbe br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 3254/94, treba tumačiti na način da se odluka donesena na temelju tog članka treba smatrati konačnom i da se može izravno pobijati pred nezavisnim pravosudnim tijelom, čak i u slučaju kada je njome povrijeđeno pravo zainteresirane osobe na saslušanje i iznošenje prigovora.
            4. U slučaju povrede prava zainteresirane osobe na saslušanje i iznošenje prigovora predviđenog člankom 181.a stavkom 2. Uredbe br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom br. 3254/94, na nacionalnom je sucu da utvrdi, uzimajući u obzir posebne okolnosti predmeta o kojem odlučuje te načelo ekvivalentnosti i djelotvornosti, je li, kada odluku kojom je povrijeđeno načelo poštovanja prava na obranu zbog toga treba poništiti, dužan odlučivati o tužbi podnesenoj protiv te odluke ili ima mogućnost predmet vratiti nadležnom upravnom tijelu na ponovno odlučivanje.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 21. travnja 2010.#Schunk GmbH & Co. KG Spann- und Greiftechnik protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice.#Predmet T-7/09.