title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. svibnja 2019.#PI protiv Landespolizeidirektion Tirol.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uptio Landesverwaltungsgericht Tirol.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 49. UFEU‑a – Članak 15. stavak 2. i članak 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Sloboda poslovnog nastana i pružanja usluga – Ograničenje – Odluka o trenutačnom zatvaranju poslovnih prostora – Nepostojanje obrazloženja – Važni razlozi u općem interesu – Prevencija počinjenja kaznenih djela u odnosu na osobe koje se bave prostitucijom – Zaštita javnog zdravlja – Proporcionalnost ograničenja slobode poslovnog nastana – Članak 47. i 48. Povelje o temeljnim pravima – Učinkovitost sudskog nadzora – Prava obrane – Opće načelo prava na dobru upravu.#Predmet C-230/18.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      8. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 49. UFEU‑a – Članak 15. stavak 2. i članak 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Sloboda poslovnog nastana i pružanja usluga – Ograničenje – Odluka o trenutačnom zatvaranju poslovnih prostora – Nepostojanje obrazloženja – Važni razlozi u općem interesu – Prevencija počinjenja kaznenih djela u odnosu na osobe koje se bave prostitucijom – Zaštita javnog zdravlja – Proporcionalnost ograničenja slobode poslovnog nastana – Članak 47. i 48. Povelje o temeljnim pravima – Učinkovitost sudskog nadzora – Prava obrane – Opće načelo prava na dobru upravu”
      U predmetu C–230/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesverwaltungsgericht Tirol (Zemaljski upravni sud u Tirolu, Austrija), odlukom od 27. ožujka 2018., koju je Sud zaprimio 30. ožujka 2018., u postupku

         PI

      protiv

         Landespolizeidirektion Tirol,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. Toader, predsjednica vijeća, A. Rosas i M. Safjan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za PI., A. Zelinka, Rechtsanwalt,

               –

               za Landespolizeidirektion Tirol, C. Schmalzl, u svojstvu agenta,

               –

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, H. Krämer i L. Malferrari, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavka 2. UFEU‑a kao i članaka 41., 47. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između PI i Landespolizeidirektion Tirol (Zemaljska policijska upra va u Tirolu, Austrija, u daljnjem tekstu: zemaljska uprava) o zakonitosti zatvaranja poslovnih prostora kojima upravlja PI.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Povelja

               3

               Članak 15. Povelje, naslovljen „Sloboda izbora zanimanja i pravo na rad”, predviđa:
               „1.   Svatko ima pravo na rad i na obavljanje slobodno izabranog ili prihvaćenog zanimanja.
               2.   Svaki građanin Unije može slobodno tražiti zaposlenje, raditi i ostvarivati pravo na poslovni nastan i pružanje usluga u svakoj državi članici.
               […]”

               4

               Objašnjenja koja se odnose na Povelju (SL 2007., C 303, str. 17.), u vezi s člankom 15. stavkom 2. te direktive, pojašnjavaju da ta odredba preuzima tri slobode zajamčene člancima 26., 45., 49. i 56. UFEU‑a, to jest slobodu kretanja za radnike, slobodu poslovnog nastana i slobodu pružanja usluga.

               5

               U skladu s člankom 16. Povelje, naslovljenim „Sloboda poduzetništva”:
               „Sloboda poduzetništva priznaje se u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom.”

               6

               Objašnjenja koja se odnose na Povelju, što se tiče njezina članka 16., pojašnjavaju da se ta odredba temelji na sudskoj praksi Suda koji je priznao slobodu provođenja gospodarske ili komercijalne aktivnosti i slobodu ugovaranja te na članku 119. stavcima 1. i 3. UFEU‑a, koji priznaje slobodno tržišno natjecanje.

               7

               Članak 35. Povelje, naslovljen „Zdravstvena zaštita”, glasi kako slijedi:
               „Svatko ima pravo na pristup preventivnoj zdravstvenoj zaštiti i pravo na liječenje pod uvjetima utvrđenima nacionalnim zakonodavstvima i praksom. […]”

               8

               U članku 41. Povelje, naslovljenom „Pravo na dobru upravu”, određuje se:
               „1.   Svatko ima pravo da institucije, tijela, uredi i agencije Unije njegove predmete obrađuju nepristrano, pravično i u razumnom roku.
               2.   Ovo pravo uključuje:

                        (a)

                        pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati;

                        (b)

                        pravo svake osobe na pristup svojem spisu, uz poštovanje zakonitih interesa povjerljivosti te profesionalne i poslovne tajne;

                        (c)

                        obvezu uprave da obrazloži svoje odluke.

                  […]”

               9

               Članak 47. Povelje, naslovljen „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”, određuje:
               „Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom.
               Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan.
               […]”

               10

               Članak 48. Povelje, pod naslovom „Pretpostavka nedužnosti i pravo na obranu”, u stavku 2. propisuje:
               „Zajamčeno je poštovanje prava na obranu svakog optuženika.”

               11

               Članak 51. Povelje, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. propisuje:
               „Odredbe ove Povelje odnose se na institucije, tijela, urede i agencije Unije, uz poštovanje načela supsidijarnosti, te na države članice samo kada provode pravo Unije. […]”

               12

               Članak 52. Povelje, naslovljen „Opseg i tumačenje prava i načela”, određuje:
               „1.   Svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih ovom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
               2.   Prava priznata ovom Poveljom i koja su predviđena u Ugovorima ostvaruju se pod uvjetima i u granicama određenima tim Ugovorima.
               […]
               7.   Sudovi Unije i država članica uzimaju u obzir objašnjenja sastavljena kao smjernice za tumačenje ove Povelje.”

         Direktiva 2006/123/EZ

               13

               Sukladno članku 4. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.), naslovljenom „Definicije”:
               „U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        5.

                        ‚poslovni nastan’ je stvarno izvođenje gospodarske djelatnosti, kako je navedeno u članku 43. UEZ‑u, od strane pružatelja usluga u neodređenom vremenskom razdoblju i sa stalnom infrastrukturom gdje se stvarno obavlja djelatnost pružanja usluga;

                        6.

                        ‚sustav ovlašćivanja’ je svaki postupak koji pružatelj ili primatelj mora slijediti da bi od nadležnog tijela dobio službenu ili implicitnu odluku o pristupu ili izvođenju uslužne djelatnosti;

                  […]”

               14

               Poglavlje III. navedene direktive, naslovljeno „Sloboda poslovnog nastana za pružatelje usluga”, u odjeljku 1. naslovljenom „Ovlaštenja” sadržava članke 9. do 13.

               15

               Članak 9. spomenute direktive, naslovljen „Sustavi ovlašćivanja”, u stavku 1. propisuje:
               „Pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti ne podliježe sustavu ovlašćivanja, osim ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        sustav ovlašćivanja nije diskriminirajući u odnosu na dotičnog pružatelja;

                        (b)

                        potreba za sustavom ovlašćivanja opravdava se prevladavajućim razlogom od društvenog interesa;

                        (c)

                        postavljeni cilj ne može se ostvariti manje strogim mjerama, a posebno zato što provođenje naknadne inspekcije ne bi bilo stvarno učinkovito jer je prekasno.”

               16

               Članak 10. iste direktive naslovljen „Uvjeti za dodjelu ovlaštenja” u stavku 1. propisuje:
               „Sustavi ovlašćivanja temelje se na kriterijima koji sprečavaju nadležna tijela da samovoljno izvršavaju svoje ovlasti ocjenjivanja.”

               17

               Odjeljak 2., naslovljen „Zahtjevi koji su predmet zabrane ili ocjenjivanja”, u poglavlju III. Direktive 2006/123, koje sadržava njezine članke 14. i 15.

            Austrijsko pravo

               18

               Članak 14. Tiroler Landes‑Polizeigesetz (Zakon policije savezne zemlje Tirol) od 6. srpnja 1976. (LGBl. br. 60/1976), u verziji koja proizlazi iz njegove posljednje izmjene (LGBl. br. 56/2017) (u daljnjem tekstu: zakon o nadzoru), naslovljen „Zabrana”, predviđa:
               „Zabranjeno je:

                        (a)

                        dopuštanje provođenja seksualnih radnji na vlastitom tijelu radi zarade ili pružanje seksualnih usluga (prostitucija) radi zarade izvan javnih kuća koje imaju odobrenje za to (članak 15.);

                  […]”

               19

               Članak 15. tog zakona, naslovljen „Odobrenje za vođenje javne kuće”, u stavku 1. propisuje:
               „Javna kuća je objekt u kojem se obavlja prostitucija. Javna kuća može poslovati samo na temelju odobrenja (Odobrenje za vođenje javne kuće).”

               20

               Članak 19. navedenog zakona, naslovljen „Kaznena odredba”, u svojem stavku 2. glasi kako slijedi:
               „Tko bez odobrenja u skladu s člankom 15. vodi javnu kuću, čini upravni prekršaj i kaznit će se novčanom kaznom do 36000 eura, a u slučaju nemogućnosti naplate kazne, ista će se zamijeniti kaznom zatvora u trajanju do četiri tjedna.”

               21

               U skladu s člankom 19.a istog zakona, naslovljenim „Nadzor i zatvaranje javne kuće”:
               „1.   Ako na temelju konkretnih činjenica postoji osnovana sumnja na postojanje upravnog prekršaja iz članka 19. stavaka 1. ili 2., nadležna tijela i tijela javne sigurnosti ovlaštena su […] stupiti u zgradu i prostorije za koje se čini da služe nezakonitom obavljanju prostitucije. Vlasnici ili najmoprimci takvih zgrada ili prostorija dužni su trpjeti ulazak u njihove zgrade ili prostorije. Dopuštena je upotreba sredstava neposredne prisile.
               […]
               3.   Ako na temelju konkretnih činjenica postoji osnovana sumnja na postojanje upravnog prekršaja iz članka 19. stavka 2. i ako valja pretpostaviti da se protupravno vođenje javne kuće nastavlja, tijelo može bez provođenja prethodnog postupka poduzeti mjere potrebne za sprječavanje vođenja javne kuće, posebno neposredno zatvaranje javne kuće.
               4.   Na zahtjev dosadašnjeg voditelja [javne kuće] ili vlasnika prostorija koje su korištene kao javna kuća tijelo je dužno rješenjem ukinuti mjere poduzete u skladu sa stavkom 3. ako podnositelj zahtjeva može

                        (a)

                        podnijeti odobrenje za vođenje javne kuće ili

                        (b)

                        može jamčiti da to neće dovesti do nastavka poslovanja institucije prostitucije nakon poništenja mjera iz stavka 3.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               PI, bugarska državljanka, nudila je usluge masaže, u skladu s odobrenjem za obavljanje gospodarske djelatnosti koje joj je 9. veljače 2011. izdao Stadtmagistrat Innsbruck (Općinsko upravno tijelo grada Innsbrucka, Austrija). Upravljala je salonom za masažu koji se nalazio u istom gradu.

               23

               Dva su policijska službenika Landespolizeidirektion Tirol (Zemaljska policijska uprava u Tirolu, Austrija) 12. prosinca 2017. obavila kontrolu u PI‑inom salonu za masažu. Uvjerivši se da se u tom salonu klijentima nude i seksualne usluge poput masaže golog tijela i erotske masaže, navedeni su službenici istog dana oko 20.30 sati odlučili zatvoriti salon zbog sumnje u povredu članka 19. stavka 2. Zakona o policiji (u daljnjem tekstu: odluka od 12. prosinca 2017.). Slijedom toga, na dotični salon postavljene su službene plombe.

               24

               PI je usmeno obaviještena o toj odluci netom prije zatvaranja njezina salona. Nije joj izdana ni potvrda o tom zatvaranju niti joj je i na koji drugi način dano dokumentirano obrazloženje za donošenje te odluke.

               25

               PI je 13. prosinca 2017. ovlastila odvjetnika za zastupanje njezinih interesa, te je potonji idućih dana višekratno pokušao dobiti uvid u policijsku dokumentaciju. To mu je, međutim, bilo uskraćeno uz obrazloženje da u slučaju upravnih mjera poput ovih izrečenih PI navedeni uvid nije dopušten jer protiv nje nije bio pokrenut kazneni postupak.

               26

               PI je 14. prosinca 2017. zatražila poništenje odluke od 12. prosinca 2017., te je taj zahtjev policijska uprava Tirol odlučila prihvatiti 29. prosinca 2017. Odluka koju je donijelo to upravno tijelo ne sadržava obrazloženje u pogledu zatvaranja ni razloge koji su doveli do poništenja odluke od 12. prosinca 2017.

               27

               IP je 18. prosinca 2017. pred sudom koji je uputio zahtjev Landesverwaltungsgerichtom Tirol (Zemaljski upravni sud u Tirolu, Austrija) podnijela tužbu za utvrđenje nezakonitosti zatvaranja njezina salona za masažu.

               28

               Budući da joj Zemaljska policijska uprava u Tirolu do tog trenutka nije dostavila dokumente i činjenične elemente koji su relevantni u ovom predmetu, sud koji je uputio zahtjev je sam utvrdio te činjenične okolnosti.

               29

               Taj sud ističe da, u skladu s nacionalnim propisom, odluka koja se odnosi na zatvaranje poslovnih prostora, kao što je PI‑in salon za masažu, proizvodi svoje učinke od trenutka njezina donošenja. Budući da je cilj tog propisa borba protiv nezakonite prostitucije, nužno je da nadležna tijela mogu donositi mjere u okviru svoje ovlasti zabrane i ograničenja.

               30

               Takva se odluka može poništiti na zahtjev zainteresirane osobe, i to tako da to može učiniti upravno tijelo, u ovom slučaju Zemaljska policijska uprava u Tirolu, s učinkom pro futuro, ili sud, u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev, koji može provesti nadzor zakonitosti te odluke.

               31

               Međutim, za razliku od drugih nacionalnih postupaka koji uključuju to da tijela izvršavaju nadležnosti izdavanje naloga i prisile, propis kojim se uređuje postupak u glavnom predmetu ne zahtijeva da ta tijela prilikom izvršavanja te ovlasti pisano obrazlože takvu odluku. Međutim, obveza pisanog obrazlaganja odluke donesene u okviru iste ovlasti imala bi za cilj obvezivanje dotičnog tijela da ponovno provjeri zakonitost svoje intervencije.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je, u nedostatku pisanog dokumenta u kojemu se navode razlozi za odluku koju je donijelo nadležno tijelo u okviru postupka poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, adresatu takve odluke uskraćena mogućnost uvida u spis u njezinu predmetu, kao i toga da se upozna s dokazima koje je prikupilo to tijelo te izrazi svoje stajalište u tom pogledu. Adresat je tek neizravno, u tužbi podnesenoj protiv mjera koje je oduzelo navedeno tijelo, mogao saznati za razloge zbog kojih je to tijelo sumnjalo da je počinjeno nezakonito djelo.

               33

               Osim toga, mogućnosti osporavanja odluke nisu dovoljne.

               34

               Naime, u skladu s člankom 19.a stavkom 4. Zakona o policiji, nadležno tijelo može poništiti svoju odluku o zatvaranju dotičnog poslovnog prostora samo u dva slučaja, to jest kada adresat te odluke može predočiti odobrenje za vođenje javne kuće ili dati jamstva da neće nastaviti voditi javnu kuću nakon poništenja odluke o zatvaranju.

               35

               Međutim, kad je riječ o odluci od 12. prosinca 2017., sud koji je uputio zahtjev ne oslanja se na nadzor osnovanosti činjeničnih okolnosti te odluke jer nije nadležan za ocjenu je li policijski službenik, u ovom slučaju, imao razloga sumnjati u postojanje nezakonitih aktivnosti.

               36

               U tim je okolnostima Landesverwaltungsgericht Tirol (Zemaljski upravni sud u Tirolu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 15. stavak 2. [Povelje], u skladu s kojim svaka građanka i svaki građanin Unije može slobodno tražiti zaposlenje, raditi i ostvarivati pravo na poslovni nastan i pružanje usluga u svakoj državi članici, tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji, poput članka 19.a stavka 3. [Zakona o policiji] omogućava službenicima nekog tijela da bez provođenja prethodnog službenog postupka poduzmu mjere neposrednog davanja naredbi i upotrebe sredstava prisile poput, osobito, zatvaranja objekta, pri čemu nije riječ o pukim privremenim mjerama?

                        2.

                        Treba li članak 47. [Povelje], eventualno u vezi s njezinim člancima 41. i 52., uzimajući u obzir načelâ jednakosti oružja i djelotvornog pravnog lijeka, tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji, poput članka 19.a stavaka 3. i 4. [Zakona o policiji], nalaže faktične mjere neposrednog davanja naredbi i upotrebe sredstava prisile poput, osobito, zatvaranja objekta, bez dokumentacije i bez izdavanja potvrde osobi na koju se te mjere odnose?

                        3.

                        Treba li članak 47. [Povelje], eventualno u vezi s njezinim člancima 41. i 52., uzimajući u obzir načelâ jednakosti oružja tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji, poput članka 19.a stavaka 3. i 4. [Zakona o policiji], kad je riječ o ukidanju faktičnih mjera neposrednog davanja naredbi i upotrebe sredstava prisile bez provođenja postupka poput, posebno, zatvaranja objekta, od osobe na koju se odnose te faktične mjere zahtijeva obrazloženi zahtjev za ukidanje tog zatvaranja?

                        4.

                        Kad je riječ o postojanju djelotvornog pravnog lijeka, treba li članak 47. [Povelje], u vezi s njezinim člankom 52., tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji, poput članka 19.a stavka 4. [Zakona o policiji], u slučaju faktične prisilne mjere zatvaranja objekta pravo na podnošenje zahtjeva za ukidanje mjere dopušta samo ako su ispunjeni određeni uvjeti?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               37

               U pisanim očitovanjima austrijska vlada tvrdi da je četvrto pitanje nedopušteno, kao i, djelomično, drugo i treće pitanje, u mjeri u kojoj se ta pitanja odnose na članak 19.a stavak 4. Zakona o policiji koji za nadležno tijelo predviđa mogućnost poništenja dotičnih mjera.

               38

               Naime, Zemaljska policijska uprava u Tirolu ukinula je mjeru zatvaranja PI‑inog salona i naložila skidanje službenih plombi postavljenih na tom salonu. U tim okolnostima odredbe navedene u prethodnoj točki nisu primjenjive u glavnom postupku, čiji je predmet pravosudna, a ne upravna, provjera dotičnih mjera.

               39

               U tom pogledu valja primijetiti da se, kao što proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, glavni postupak odnosi na zakonitost odluke od 12. prosinca 2017. kojom se određuje zatvaranje PI‑inog salona, protiv koje je podnesena žalba prije nego što ju je Zemaljska policijska uprava u Tirolu ukinula 29. prosinca 2017.

               40

               Valja također podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda za pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji sam utvrdi i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati vrijedi presumpcija relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se dao koristan odgovor na upućena pitanja i razumjeli razlozi zbog kojih nacionalni sud smatra da su mu potrebni odgovori na ta pitanja za odlučivanje u sporu koji se pred njim vodi (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2019., Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               41

               U tom predmetu valja utvrditi da je sud koji je uputio zahtjev u najboljem položaju da ocijeni ima li PI, s obzirom na nacionalno pravo, pravni interes. Prema tome, valja smatrati da je drugo, treće i četvrto pitanje dopušteno.

            Uvodna očitovanja

               42

               Uvodno treba podsjetiti na to da je – u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, koji je uspostavljen člankom 267. UFEU‑a – na Sudu da nacionalnom sucu dâ koristan odgovor koji će mu omogućiti rješavanje predmeta koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je to potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Naime, misija je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije kada je to potrebno nacionalnim sudovima radi rješavanja predmeta u kojima vode postupke, čak i ako te odredbe nisu izričito naveli u pitanjima koja su uputili Sudu (presuda od 19. prosinca 2018., AREX CZ, C‑414/17, EU:C:2018:1027, t. 34. i navedena sudska praksa).

               43

               U ovom predmetu, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio pitanja samo na tumačenje članka 15. stavka 2. te članaka 41., 47. i 52. Povelje, to ne sprječava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li ih nacionalni sud u tekstu upućenih pitanja spomenuo. U tom pogledu Sud je dužan iz cjelokupnog materijala koji mu je dostavio sud koji je uputio zahtjev, a osobito iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvući sve elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje s obzirom na predmet glavnog postupka (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. prosinca 2018., AREX CZ, C‑414/17, EU:C:2018:1027, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, PI, bugarska državljanka, u Austriji obavlja samostalnu djelatnost, odnosno vođenje salona za masažu.

               45

               Za odlučivanje o tužbi koja mu je podnesena, sud koji je uputio zahtjev želi znati protivi li se pravu Unije nacionalni propis koji predviđa da se poslovni prostor, poput onog u glavnom postupku, može zatvoriti s trenutačnim učinkom odlukom nacionalnog tijela jer ono sumnja da se u tom prostoru, bez potrebnog odobrenja, odvija prostitucija, pri čemu se osobi koja upravlja tim prostorom ne jamči poštovanje određenih postupovnih prava.

               46

               U tom pogledu valja istaknuti da djelatnost opisana u točki 44. ove presude predstavlja uslugu u smislu članka 57. UFEU‑a, koju na državnom području države članice obavlja državljanka druge države članice. Osim toga, vođenje salona za masažu na državnom području druge države članice ulazi u područje primjene slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga u skladu s člancima 49. i sljedećima UFEU‑a.

               47

               Pod pretpostavkom da PI‑ina djelatnost obuhvaća, među ostalim, vođenje prostora u okviru kojeg se pružaju usluge prostitucije, valja podsjetiti da se prostitucija sastoji od pružanja naplatnih usluga (presuda od 20. studenoga 2001., Jany i dr., C‑268/99, EU:C:2001:616, t. 49.), dok djelatnost koja se sastoji od vođenja javne kuće pripada slobodi poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a i članaka 9. do 15. Direktive 2006/123 kad je na neodređeno vrijeme izvršava pružatelj usluge posredstvom stabilne infrastrukture (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2015., Trijber i Harmsen, C‑340/14 i C‑341/14, EU:C:2015:641, t. 67 do 77.).

               48

               Budući da je u ovom slučaju PI obavljala svoju djelatnost na neodređeno vrijeme putem stabilne infrastrukture, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, ta je djelatnost obuhvaćena slobodom poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a i članaka od 9. do 15. Direktive 2006/123.

               49

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da nacionalni propis koji je primjenjiv u predmetu u glavnom postupku bavljenje prostitucijom uvjetuje odobrenjem.

               50

               Što se tiče Direktive 2006/123, čiji članci 9. do 13. predviđaju uvjete kojima treba udovoljiti sustav odobrenja, treba ustvrditi da se pitanja postavljena u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku ne odnose na zakonitost nacionalnog sustava kojime se regulira obavljanje djelatnosti prostitucije kao takvog, nego o usklađenosti s pravom Unije mjere zatvaranja poslovnih prostora bez određenih postupovnih jamstava.

               51

               U tim okolnostima na postavljena pitanja valja odgovoriti s obzirom na članak 49. UFEU‑a, a ne Direktivu 2006/123.

               52

               Što se tiče članka 15. stavka 2. Povelje, kako je navedeno u prvom pitanju, među ostalim, njime se osigurava sloboda poslovnog nastana ili pružanja usluga u svim državama članicama.

               53

               Iz objašnjenja koja se odnose na Povelju, koja se u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje moraju uzeti u obzir u svrhu tumačenja potonje, proizlazi da članak 15. stavak 2. Povelje sadržava tri slobode zajamčene člancima 26., 45., 49. i 56. UFEU‑a, to jest slobodno kretanje radnika, slobodu poslovnog nastana i slobodu pružanja usluga.

               54

               U tom pogledu valja utvrditi da iako sud koji je uputio zahtjev ne upućuje u svojem zahtjevu za prethodnu odluku na članak 16. Povelje, iz sudske prakse Suda proizlazi da ta odredba među ostalim upućuje na članak 49. UFEU‑a koji jamči ostvarivanje temeljne slobode poslovnog nastana (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2014., Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, t. 22.).

               55

               Prema tome, činjenica pozivanja, što se tiče slobode poslovnog nastana, na članak 15. stavak 2. Povelje u kontekstu glavnog postupka podrazumijeva ocjenu te slobode također i s obzirom na članak 16. te povelje.

               56

               Kad je riječ o članku 41. Povelje, na koje se odnosi drugo i treće pitanje, valja primijetiti da iz teksta te odredbe jasno proizlazi da ona nije upućena državama članicama, nego samo institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije (presuda od 13. rujna 2018., UBS Europe i dr., C‑358/16, EU:C:2018:715, t. 28. i navedena sudska praksa). Iz toga slijedi da članak 41. Povelje nije relevantan u glavnom postupku.

               57

               Navedena odredba odražava međutim opće načelo prava Unije prema kojem pravo na dobru upravu sadržava obvezu uprave da obrazloži svoje odluke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 2014., YS i dr., C‑141/12 i C‑372/12, EU:C:2014:2081, t. 68.). Obveza uprave da dovoljno konkretno i specifično obrazloži odluku kako bi zainteresirana osoba mogla razumjeti razloge za pojedinačne mjere koje na nju negativno utječu predstavlja posljedicu načela poštovanja prava obrane, općeg načela prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 22. studenoga 2012., M., C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 88., i od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 38.).

               58

               Stoga iz prethodnih razmatranja proizlazi da svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 49. UFEU‑a, članak 15. stavak 2., članke 16., 47. i 52. Povelje, kao i opće načelo prava na dobru upravu, tumačiti na način da im se, u okolnostima poput onih u sporu u glavnom postupku, protivi nacionalni propis kojim je predviđeno da upravno tijelo može odlučiti zatvoriti s trenutačnim učinkom poslovni prostor jer sumnja da se u tom prostoru obavlja prostitucija bez odobrenja koja se zahtijeva nacionalnim propisom jer potonji, kao prvo, ne zahtijeva da takva odluka bude obrazložena, de facto i de jure, u pisanom obliku i priopćena svojem adresatu, kao drugo, nalaže da zahtjev navedenog adresata za poništenje te odluke bude opravdan i, kao treće, ograničuje razloge na temelju kojih upravno tijelo može poništiti tu odluku.

            Pitanja

               59

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, ograničenje u smislu članka 49. UFEU‑a predstavlja svaka nacionalna mjera koja, čak i kada se primjenjuje bez diskriminacije na temelju državljanstva, građanima Unije zabranjuje, otežava ili čini manje privlačnim ostvarivanje slobode poslovnog nastana koja je zajamčena Ugovorom (presuda od 14. studenoga 2018., Memoria i Dall’Antonia, C‑342/17, EU:C:2018:906, t. 48.).

               60

               U ovom slučaju, nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa da upravno tijelo može odlučiti zatvoriti s trenutačnim učinkom poslovni prostor jer sumnja da se u tom prostoru obavlja prostitucija bez odobrenja koje se tim propisom zahtijeva, može imati negativne posljedice na promet i na nastavak profesionalne djelatnosti, posebno u pogledu odnosa s klijentima koji koriste dotične usluge. Prema tome, taj propis može spriječiti ili odvratiti osobe iz drugih država članica koji se žele poslovno nastaniti u Saveznoj zemlji Tirolu (Austrija) i tamo obavljati profesionalnu djelatnost o kojoj je riječ u glavnom postupku (vidjeti, po analogiji, presudu od 5. studenoga 2014., Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, t. 41. do 45.).

               61

               Sukladno tomu, navedeni nacionalni propis predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a.

               62

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, ograničenje slobode poslovnog nastana predviđene u članu 49. UFEU‑a, ako se primjenjuje bez diskriminacije na temelju državljanstva, može biti opravdano važnim razlozima u općem interesu, pod uvjetom da je prikladno za osiguranje ostvarenja zadanog cilja i da ne prekoračuje ono što je nužno da bi ga se postiglo (presuda od 14. studenoga 2018., Memoria i Dall’Antonia, C‑342/17, EU:C:2018:906, t. 51. i navedena sudska praksa).

               63

               Također je ustaljena sudska praksa da se temeljna prava koja se jamče Poveljom primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije i na taj ih se način osobito mora poštovati kada nacionalni propis ulazi u područje primjene tog prava (presuda od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 62. i navedena sudska praksa).

               64

               To je osobito slučaj kada je nacionalni propis prepreka jednoj ili više temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom, a dotična se država članica poziva na važne razloge u općem interesu radi opravdanja takve prepreke. U takvom se slučaju na dotični nacionalni propis predviđene iznimke mogu primijeniti samo ako je on u skladu s temeljnim pravima čije poštovanje osigurava Sud (presuda od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 63. i navedena sudska praksa).

               65

               U ovom slučaju, budući da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, kao što to proizlazi iz točke 61. ove presude, predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a, on uključuje i ograničenje pri ostvarivanju slobode poslovnog nastana i slobode poduzetništva, utvrđenih u članku 15. stavku 2. i članku 16. Povelje.

               66

               Ujedno, članak 52. stavak 1. Povelje dopušta da se ostvarivanje prava koja ona propisuje može podvrgnuti ograničenjima ako su ta ograničenja predviđena zakonom, ako poštuju bit tih prava i sloboda te ako su – podložno načelu proporcionalnosti – potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (presuda od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 70. i navedena sudska praksa).

               67

               U ovom slučaju austrijska vlada tvrdi da je taj nacionalni propis nužan za sprečavanje kaznenih djela povezanih s prostitucijom, kao i za zaštitu zdravlja ljudi.

               68

               Budući da obavljanje prostitucije nije zabranjeno u saveznoj zemlji Tirol, ono je podvrgnuto kontroli i ograničenjima predviđenima u općem interesu. U tom smislu taj nacionalni propis za tu djelatnost zahtijeva odobrenje. Osim toga, osobe koje se time bave podvrgnute su posebnim zahtjevima u pogledu zdravlja i redovitom nadzoru kojim se otkrivaju spolno prenosive bolesti, uključujući AIDS i tuberkulozu.

               69

               Nezakonita prostitucija izmiče tim provjerama i, prema mišljenju te vlade, predstavlja opasnost za zdravlje ljudi koji je obavljaju, za njihove klijente i, općenito, za društvo.

               70

               U tom pogledu valja podsjetiti da sprečavanje počinjenja kaznenih djela u odnosu na osobe koje se bave prostitucijom, osobito trgovine ljudima, prisilne prostitucije i prostitucije maloljetnika, predstavlja prevladavajući razlog od društvenog interesa (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2015., Trijber i Harmsen, C‑340/14 i C‑341/14, EU:C:2015:641, t. 68.).

               71

               Osim toga, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je zaštita javnog zdravlja jedan od prevladavajućih razloga od društvenog interesa koje priznaje pravo Unije (presuda od 1. ožujka 2018., CMVRO, C‑297/16, EU:C:2018:141, t. 57.).

               72

               Zaštita zdravlja također je zajamčena u članku 35. Povelje, koji određuje da svatko ima pravo na pristup preventivnoj zdravstvenoj zaštiti i pravo na liječenje pod uvjetima utvrđenima nacionalnim zakonodavstvima i praksom.

               73

               U ovom slučaju, pružanje usluga koje se sastoje od obavljanja prostitucije, čak i tijekom kratkog razdoblja, u neregistriranom poslovnom prostoru, koje slijedom toga nema odobrenje koje dodjeljuje tijelo javne vlasti države članice, ne omogućuje da se osigura odgovarajuća kontrola, koju provode nadležna tijela, tih aktivnosti u dotičnom prostoru i, slijedom toga, vjerojatno povećava opasnost od toga da ljudi koji u njima posluju budu žrtve kaznenih djela.

               74

               Isto tako, pružanje tih usluga od strane osoba koje ne podliježu posebnim zahtjevima u pogledu zdravlja i redovitom nadzoru kojim se otkrivaju spolno prenosive bolesti može potaknuti rizike za zdravlje kako osoba koje se bave prostitucijom tako i njihovih klijenata jer je nesporno da neliječene spolno prenosive bolesti uzrokuju pogoršanje zdravstvenog stanja i da činjenica da je netko nositelj neliječene spolno prenosive bolesti povećava rizik zaraze od neke druge bolesti.

               75

               U tim okolnostima ograničenje slobode poslovnog nastana koje sadržava nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji upravnom tijelu dodjeljuje nadležnost odluke o zatvaranju, s učinkom bez odgode, poslovnog prostora jer sumnja da se u tom prostoru obavlja prostitucija bez odobrenja koje se zahtijeva navedenim propisima, treba se smatrati važni razlozima u općem interesu prikladnim da bi se zajamčilo ostvarenje ciljeva istog propisa, odnosno sprečavanje počinjenja kaznenih djela protiv osoba koje se bave prostitucijom te zaštitu javnog zdravlja.

               76

               S obzirom na navedeno, valja ocijeniti je li mogućnost da nacionalno upravno tijelo odluči zatvoriti s trenutačnim učinkom poslovni prostor jer se sumnja da se u tom prostoru obavlja prostitucija bez odobrenja koje zahtijeva nacionalno zakonodavstvo može smatrati proporcionalnom ciljevima navedenima u prethodnoj točki.

               77

               U tom pogledu, nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, predvidjevši da upravno tijelo može odlučiti zatvoriti s trenutačnim učinkom poslovni prostor zbog gore navedenih razloga, u načelu bi se mogao smatrati proporcionalnim u pogledu navedenih ciljeva. Međutim, u ovom slučaju, navedeni propis omogućuje zatvaranje prostora bez ikakva obrazloženja, de facto i de jure, u pisanom obliku i priopćenog adresatu, zahtijevajući, u isto vrijeme, da zahtjev za poništenje odluke koja se odnosi na to zatvaranje osoba koja ga podnosi i obrazloži.

               78

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da djelotvornost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje zahtijeva da zainteresirana strana bude upoznata s razlozima na kojima se temelji odluka koju je upravno tijelo donijelo u odnosu na nju, bilo čitanjem same odluke ili priopćenjem tih razloga na njegov zahtjev, ne dovodeći u pitanje ovlast suca nadležnog da od dotičnog tijela zahtijeva da ih dostavi kako bi joj se omogućilo da obrani svoja prava u najboljim mogućim uvjetima i da pri potpunom poznavanju predmeta odlučiti je li korisno pokrenuti postupak pred nadležnim sudom, te kako bi on mogao u potpunosti izvršiti nadzor zakonitosti dotične nacionalne odluke (presude od 4. lipnja 2013., ZZ, C‑300/11, EU:C:2013:363, t. 53., i, u tom smislu, od 16. svibnja 2017., Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, t. 84.).

               79

               Usto, pravo na saslušanje u svakom postupku koje je zajamčeno člancima 47. i 48. Povelje, i koje je sastavni dio poštovanja prava na obranu i prava na pravično suđenje, općih načela prava Unije, podrazumijeva da uprava mora pružiti svu dužnu pažnju očitovanjima koja je iznijela osoba o kojoj je riječ, ispitujući pažljivo i nepristrano sve relevantne informacije konkretnog slučaja te dajući detaljno obrazloženje svoje odluke, s obzirom na to da obveza da dovoljno konkretno i specifično obrazloži odluku kako bi zainteresirana osoba mogla razumjeti razloge za pojedinačne mjere koje na nju negativno utječu predstavlja posljedicu načela poštovanja prava obrane, općeg načela prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 43., 45. i 48.).

               80

               Poštovanje prava na obranu adresata odluka koje osjetno utječu na njihove interese stoga je u načelu obveza upravnih tijela država članica kad poduzimaju mjere koje ulaze u područje primjene prava Europske unije (presuda od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 50.).

               81

               Taj zahtjev za obrazlaganje odluka nacionalnih upravnih tijela od posebne je važnosti u kontekstu kao što je onaj u glavnom predmetu, u kojima se ocjenjuje opravdanost i proporcionalnost ograničenja slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a, slobode poslovnog nastana i poduzetništva, utvrđenih u članku 15. stavku 2. i članku 16. Povelje.

               82

               U vezi s time nesporno je da je zadaća nacionalnih sudova izvršiti sveobuhvatnu procjenu okolnosti donošenja i provedbe ograničavajućih propisa, na temelju dokaza dobivenih od nadležnih tijela države članice, kako bi se dokazalo postojanje ciljeva kojima se može opravdati ograničenje temeljne slobode zajamčene UFEU‑om i proporcionalnost tog ograničenja (presuda od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, t. 53. i navedena sudska praksa).

               83

               S druge strane, iako u nacionalnom postupovnom pravu može biti predviđeno da su ti sudovi dužni poduzeti mjere potrebne za omogućavanje podnošenja takvih dokaza, od njih nije moguće zahtijevati da umjesto tih tijela daju obrazloženja koja su dužna dati ta tijela. Ako ta opravdanja izostanu zbog nepostojanja ili pasivnosti navedenih tijela, na nacionalnim je sudovima da procijene sve posljedice koje iz toga proizlaze (presuda od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, t. 54.).

               84

               U ovom slučaju nacionalni propis, time što ne zahtijeva da odluka o zatvaranju, s trenutnim učinkom, poslovnog prostora poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku bude propisno obrazložena, de facto i de jure, u pisanom obliku i priopćena svojem adresatu, ne ispunjava uvjete utvrđene sudskom praksom navedenom u točkama 78. do 83. ove presude.

               85

               Naime, ta odredba ne jamči da je adresat odluke mogao razumjeti razloge na kojima se ona temelji kako bi mogao braniti svoja prava i odlučiti je li korisno pokrenuti postupak pred nadležnim sudom. Stoga, u ovom slučaju, predmetni propis ne jamči učinkovitost sudskog nadzora ni poštovanje prava na obranu, zajamčenih člancima 47. i 48. Povelje i općim načelima prava Unije.

               86

               Što se tiče zahtjeva predviđenog nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem svaki zahtjev za poništenje odluke o zatvaranju prostora dotična osoba mora valjano obrazložiti, valja utvrditi da je taj zahtjev neproporcionalan s obzirom na činjenicu da, s druge strane, taj isti propis ne predviđa obvezu obrazlaganja takve odluke.

               87

               U tom pogledu, zahtijevanje od adresata odluke upravnog tijela da obrazloži svoj zahtjev za poništenje te odluke, dok ona sama po sebi nije obrazložena, negativno utječe na pravo tog adresata na djelotvoran pravni lijek i na pristup sudu, kao i na njegova prava obrane.

               88

               U pogledu ograničenja, iz članka 19.a stavka 4. Zakona o policiji, razloga koji mogu opravdati to da upravno tijelo poništi odluku o zatvaranju poslovnog prostora, valja podsjetiti da se ta odluka može poništiti ako adresat te odluke ima odobrenje za rad javne kuće, odnosno ako osigura da nakon tog ukidanja mjera javna kuća također neće nastaviti s radom

               89

               Pod pretpostavkom da se ta odredba Zakona o policiji primjenjuje na spor u glavnom postupku, a što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, nije očito da ograničenje navedeno u prethodnoj točki nije bilo neproporcionalno s obzirom na ciljeve takvog zakona, odnosno na sprečavanje počinjenja kaznenih djela protiv osoba koje se bave prostitucijom i zaštitu javnog zdravlja.

               90

               Naime, budući da je, kao što je to utvrđeno u točkama 73. do 75. ove presude, mogućnost zatvaranja, s trenutačnim učinkom poslovnog prostora jer nadležno tijelo sumnja da se u tom prostoru obavlja prostitucija bez za to potrebnog odobrenja opravdana s obzirom na te ciljeve, ograničenje iz članka 19.a stavka 4. Zakona o policiji treba smatrati logičnom posljedicom zabrane, predviđene dotičnim propisom, obavljanja prostitucije bez takvog odobrenja.

               91

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 49. UFEU‑a, članak 15. stavak 2., članke 16., 47. i 52. Povelje, kao i opće načelo prava na dobru upravu, treba tumačiti na način da im se, u okolnostima poput onih u sporu u glavnom postupku, protivi nacionalni propis kojim je predviđeno da upravno tijelo može odlučiti zatvoriti s trenutačnim učinkom poslovni prostor jer sumnja da se u tom prostoru obavlja prostitucija bez odobrenja koje se zahtijeva nacionalnim propisom, jer potonji ne zahtijeva da, s jedne strane, takva odluka bude obrazložena, de facto i de jure, u pisanom obliku i priopćena svojem adresatu i, s druge strane, nalaže da zahtjev navedenog adresata za poništenje te odluke bude opravdan.

         Troškovi

               92

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 49. UFEU‑a, članak 15. stavak 2., članke 16., 47. i 52. Povelje temeljnih prava Europske unije, kao i opće načelo prava na dobru upravu, treba tumačiti na način da im se, u okolnostima poput onih u sporu u glavnom postupku, protivi nacionalni propis kojim je predviđeno da upravno tijelo može odlučiti zatvoriti s trenutačnim učinkom poslovni prostor jer sumnja da se u tom prostoru obavlja prostitucija bez odobrenja koje se zahtijeva nacionalnim propisom, jer potonji ne zahtijeva da, s jedne strane, takva odluka bude obrazložena, de facto i de jure, u pisanom obliku i priopćena svojem adresatu i, s druge strane, nalaže da zahtjev navedenog adresata za poništenje te odluke bude opravdan.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 8. svibnja 2019.#RE protiv Praxair MRC.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 96/34/EZ – Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu – Klauzula 2. točka 6. – Radnik koji je bio zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu a koji se nalazi na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom – Otkaz – Otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije – Načini obračuna – Članak 157. UFEU‑a – Jednakost plaća žena i muškaraca – Roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom koji uglavnom koriste žene – Neizravna diskriminacija – Objektivno opravdani čimbenici koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola – Nepostojanje.#Predmet C-486/18.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      8. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 96/34/EZ – Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu – Klauzula 2. točka 6. – Radnik koji je bio zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu a koji se nalazi na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom – Otkaz – Otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije – Načini obračuna – Članak 157. UFEU‑a – Jednakost plaća žena i muškaraca – Roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom koji uglavnom koriste žene – Neizravna diskriminacija – Objektivno opravdani čimbenici koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola – Nepostojanje”
      U predmetu C‑486/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 11. srpnja 2018., koju je Sud zaprimio 23. srpnja 2018., u postupku

         RE

      protiv

         Praxair MRC SAS,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, L. Bay Larsen i M. Safjan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za RE, J. Buk Lament, avocate,

               –

               za Praxair MRC SAS, J.-J. Gatineau, avocat,

               –

               za francusku vladu, E. de Moustier i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Szmytkowska i C. Valero, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 157. UFEU‑a i klauzule 2. točaka 4. i 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu, sklopljenog 14. prosinca 1995. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu), koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 96/34/EZ od 3. lipnja 1996. o Okvirnom sporazumu o roditeljskom dopustu koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1996., L 145, str. 4.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 97/75/EZ od 15. prosinca 1997. (SL 1998., L 10, str. 24.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 96/34).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe RE i društva Praxair MRC SAS u vezi s načinom obračuna otpremnine i doplatka za dopust radi prekvalifikacije koji su joj bili isplaćeni u okviru njezina poslovno uvjetovanog otkaza u vrijeme kad je bila na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 96/34 i Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu

               3

               Direktiva 96/34, s učinkom od 8. ožujka 2012., stavljena je izvan snage na temelju članka 4. Direktive Vijeća 2010/18/EU od 8. ožujka 2010. o provedbi revidiranog Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu koji su sklopili BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP i ETUC te o stavljanju izvan snage Direktive 96/34 (SL 2010., L 68, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 276.). Međutim, uzimajući u obzir vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, za spor je mjerodavna Direktiva 96/34 i Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu.

               4

               Cilj Direktive 96/34 bio je provesti Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu sklopljen između općih međusektorskih organizacija odnosno Unije industrijskih saveza europskih poslodavaca (UNICE), Europskog centra poduzeća s javnim sudjelovanjem (CEEP) i Europske konfederacije sindikata (ETUC).

               5

               U skladu s prvim podstavkom preambule Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu:
               „Okvirni sporazum [o roditeljskom dopustu] predstavlja obvezu UNICE‑a, CEEP‑a i ETUC‑a da uspostave minimalne zahtjeve o roditeljskom dopustu i izostanku s posla zbog više sile, kao važnog sredstva za usklađivanje poslovnog i obiteljskog života te promicanja jednakih mogućnosti i postupanja prema muškarcima i ženama.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Točke 4. do 6. uvodne izjave tog okvirnog sporazuma glase:

                        „4.

                        budući da se Poveljom Zajednice o temeljnim socijalnim pravima u točki 16. koja se odnosi na jednako postupanje određuje da se moraju razraditi mjere kako bi se muškarcima i ženama omogućilo usklađivanje njihovih poslovnih i obiteljskih obaveza;

                        5.

                        budući da se u Rezoluciji Vijeća od 6. prosinca 1994. prepoznaje da učinkovita politika jednakih mogućnosti pretpostavlja sveobuhvatnu integriranu strategiju koja bi omogućila bolju organizaciju radnog vremena, veću prilagodljivost kao i lakši povratak poslovnom životu te se primjećuje i važna uloga socijalnih partnera u tom području, kao i u omogućavanju muškarcima i ženama usklađivanja njihovih poslovnih i obiteljskih obaveza;

                        6.

                        budući da se mjerama za usklađivanje poslovnog i obiteljskog života treba poticati uvođenje novih prilagodljivih načina organizacije rada i vremena koji bolje odgovaraju promjenjivim potrebama društva te bi se njima trebale istodobno u obzir uzeti potrebe poduzetnika i radnika.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Klauzulom 1. tog okvirnog sporazuma, naslovljenom „Predmet i područje primjene”, predviđa se:

                        „1.

                        Ovim sporazumom propisuju se minimalni zahtjevi čija je svrha zaposlenim roditeljima olakšati usklađivanje poslovnih i obiteljskih obaveza.

                        2.

                        Ovaj sporazum primjenjuje se na sve radnike, muškarce i žene, koji imaju ugovor o radu ili su u radnom odnosu koji je uređen zakonodavstvom, kolektivnim ugovorima ili praksom koji su na snazi u svakoj državi članici.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Klauzula 2. istog okvirnog sporazuma, naslovljena „Roditeljski dopust”, glasi:

                        „1.

                        Ovim sporazumom se, u skladu s klauzulom 2.2. svim radnicima, muškarcima i ženama, daje pojedinačno pravo na roditeljski dopust za rođenje ili posvojenje djeteta kako bi se mogli skrbiti o tom djetetu tijekom najmanje tri mjeseca pa do određene dobi, a najkasnije do osme godine života, što će utvrditi države članice i/ili socijalni partneri.

                  […]

                        4.

                        Kako bi radnicima osigurale ostvarenje njihova prava na roditeljski dopust, države članice i/ili socijalni partneri poduzimaju potrebne mjere za zaštitu radnika od otkaza na temelju zahtjeva za korištenje roditeljskog dopusta ili njegova korištenja u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, kolektivnim ugovorima ili praksom.

                  […]

                        6.

                        Prava koja je radnik stekao ili stječe na dan početka roditeljskog dopusta moraju ostati kakva jesu sve do završetka roditeljskog dopusta. Na kraju roditeljskog dopusta ta će prava biti mjerodavna, uključujući promjene koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva, kolektivnih ugovora ili prakse.

                  […]” [neslužbeni prijevod]

         Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom

               9

               Klauzulom 4. točkama 1. i 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom sklopljenog 6. lipnja 1997. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom) koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998., L 14, str. 9.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998. (SL 1998., L 131, str. 10.), propisuje se:

                        „1.

                        Što se tiče uvjeta zapošljavanja, s radnicima koji rade u nepunom radnom vremenu ne smije se postupati na manje povoljan način nego s usporedivim radnicima koji rade u punom radnom vremenu samo zato što rade u nepunom radnom vremenu, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.

                        2.

                        Načelo pro rata temporis primjenjuje se prema potrebi.” [neslužbeni prijevod]

            Francusko pravo

               10

               U skladu s člankom L. 1233‑71 Zakonika o radu, u njegovoj verziji koja je bila na snazi na dan nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonik o radu):
               „U poduzećima ili ustanovama s tisuću i više zaposlenika, kao i poduzećima iz članka L. 2331‑1 i članka L. 2341‑4, s obzirom na to da zapošljavaju ukupno najmanje tisuću zaposlenika, poslodavac svakom zaposleniku kojemu razmatra dati poslovno uvjetovani otkaz predlaže dopust radi prekvalifikacije koji ima za cilj omogućiti mu korištenje mjera osposobljavanja i davanjâ odjela za podršku prilikom postupka traženja zaposlenja.
               Trajanje dopusta radi prekvalifikacije ne smije prelaziti devet mjeseci.
               Taj dopust, prema potrebi, započinje procjenom vještina kojoj je cilj omogućiti zaposleniku da utvrdi poslovni plan i, ako je potrebno, utvrdi mjere osposobljavanja potrebne za njegovu prekvalifikaciju. One se provode tijekom razdoblja iz prvog podstavka.
               Poslodavac financira sve te mjere.”

               11

               Člankom L. 1233‑72 Zakonika o radu propisuje se:
               „Dopust radi prekvalifikacije koristi se tijekom otkaznog roka kojeg se zaposlenik ne mora pridržavati.
               Ako trajanje dopusta radi prekvalifikacije premašuje trajanje otkaznog roka, potonji se produžuje do kraja dopusta radi prekvalifikacije.
               Iznos plaće koji premašuje trajanje otkaznog roka jednak je iznosu doplatka za prekvalifikaciju iz stavka 3. članka L. 5123‑2. Odredbe članaka L. 5123‑4 i L. 5123‑5 primjenjuju se na tu plaću.”

               12

               U članku L. 1234‑9. Zakonika o radu predviđa se:
               „Zaposlenik s ugovorom o radu na neodređeno vrijeme kojemu je taj ugovor otkazan u trenutku kad ima jednu godinu neprekinutog radnog staža kod tog poslodavca ima pravo na otpremninu, osim u slučaju teške povrede obveze iz radnog odnosa.
               Načini obračuna te otpremnine ovise o bruto plaći zaposlenika koja mu je isplaćivana prije prestanka ugovora o radu. […]”

               13

               Člankom L. 3123‑13 Zakonika o radu propisuje se:
               „Otpremnina i otpremnina prilikom odlaska u mirovinu zaposlenika koji je bio zaposlen u punom i u nepunom radnom vremenu u istom poduzeću obračunavaju se razmjerno radnom stažu navršenom u skladu sa svakim od tih dvaju načina rada od njegova početka rada u poduzeću.”

               14

               Članak R. 1233‑32 Zakonika o radu, koji se odnosi na doplatak za dopust radi prekvalifikacije, glasi kako slijedi:
               „Tijekom razdoblja dopusta radi prekvalifikacije koje premašuje trajanje otkaznog roka poslodavac zaposleniku isplaćuje mjesečnu naknadu.
               Ta naknada iznosi barem 65 % njegove prosječne mjesečne bruto plaće na koju se plaćaju doprinosi iz članka L. 5422‑9 za dvanaest proteklih mjeseci koji prethode obavijesti o otkazu.
               Ona ne može biti niža od mjesečne plaće koja iznosi 85 % umnoška minimalne plaće predviđene člankom L. 3231‑2 i broja sati koji odgovara trajanju ukupnog radnog vremena u poduzeću.
               Ona ne može biti niža ni od 85 % iznosa zajamčene plaće koju poslodavac isplaćuje na temelju odredaba članka 32. Zakona br. 2000‑37 od 19. siječnja 2000. o skraćivanju radnog vremena o kojem se pregovaralo.
               Poslodavac svakog mjeseca zaposleniku dostavlja obračunski listić u kojemu se navode iznos te načini obračuna te naknade.”

               15

               Člankom R. 1234‑4. Zakonika o radu predviđa se:
               „Plaća koja se koristi za obračun otpremnine jest, u skladu s formulom koja je najpovoljnija za zaposlenika:
               1. jedna dvanaestina plaće iz proteklih dvanaest mjeseci koji prethode otkazu, ili
               2. trećina plaće iz protekla tri mjeseca. U tom slučaju, svaki dodatak ili nagrada koji su zaposleniku tijekom tog razdoblja isplaćeni na godišnjoj razini ili iznimno uzimaju se u obzir samo u granicama razmjerno obračunatog iznosa.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Društvo Material Research Corporation, koji je postao Praxair MRC, zaposlilo je 22. studenoga 1999. osobu RE u svojstvu prodavačice na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme u punom radnom vremenu. Taj ugovor o radu je od 1. kolovoza 2000. na temelju Dodatka od 21. srpnja 2000. postao ugovor o radu na neodređeno vrijeme u punom radnom vremenu.

               17

               Osoba RE koristila je prvi rodiljni dopust od 4. veljače do 19. kolovoza 2001., a potom roditeljski dopust za odgoj djeteta od 6. rujna 2001. do 6. rujna 2003. Zatim je koristila drugi rodiljni dopust od 6. studenoga 2007. do 6. lipnja 2008. i potom roditeljski dopust za odgoj djeteta od 1. kolovoza 2008. u obliku radnog vremena skraćenog za jednu petinu. Taj posljednji dopust trebao je isteći 29. siječnja 2011.

               18

               Osoba RE je 6. prosinca 2010. u sklopu kolektivnog otkazivanja dobila poslovno uvjetovani otkaz te je prihvatila dopust radi prekvalifikacije u trajanju od devet mjeseci.

               19

               Osoba RE je, nakon što je od 1. siječnja 2011. odustala od korištenja skraćenog radnog vremena, 7. rujna 2011. trajno napustila društvo Praxair MRC.

               20

               Dana 30. rujna 2011. pokrenula je postupak pred conseil de prud’hommes de Toulouse (Radni sud u Toulouseu, Francuska) kako bi osporila svoj otkaz te je podnijela različite zahtjeve, među ostalim, onaj za isplatu iznosa od 941,15 eura na ime nadoplate otpremnine i iznosa od 1423,79 eura na ime nadoplate doplatka za dopust radi prekvalifikacije.

               21

               Taj je sud presudom od 12. rujna 2013. odbio ta dva zahtjeva osobe RE.

               22

               Presudom od 14. listopada 2016. cour d’appel de Toulouse (Žalbeni sud u Toulouseu, Francuska) potvrdio je odbijanje navedenih zahtjeva koje je osoba RE podnijela conseil de prud’hommes de Toulouse (Radni sud u Toulouseu).

               23

               Osoba RE je 14. prosinca 2016. protiv navedene presude podnijela žalbu u kasacijskom postupku tvrdeći da je cour d’appel de Toulouse (Žalbeni sud u Toulouseu) povrijedio klauzulu 2. točku 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu.

               24

               Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) ističe da je prema njegovoj sudskoj praksi, u skladu s člankom L. 3123‑13 Zakonika o radu, iznos otpremnine koji se duguje osobi RE potrebno obračunati razmjerno uzimajući u obzir radni staž navršen u punom i u nepunom radnom vremenu. Kad je riječ o doplatku za dopust radi prekvalifikacije, on bi, u skladu s člankom R. 1233‑32 Zakonika o radu, trebao biti određen na temelju prosječne mjesečne bruto plaće za dvanaest proteklih mjeseci koji prethode obavijesti o otkazu osobi RE.

               25

               Taj sud međutim ističe da je u svojoj presudi od 22. listopada 2009., Meerts (C‑116/08, EU:C:2009:645), Sud presudio da se u slučaju poslodavčeva jednostranog raskida ugovora o radu radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu, ako za to ne postoji opravdan razlog i uz nepoštovanje zakonom propisanog otkaznog roka, dok potonji koristi roditeljski dopust u nepunom radnom vremenu, naknada koju treba isplatiti tom radniku ne može odrediti na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza. Sud je slijedio isto tumačenje u presudi od 27. veljače 2014., Lyreco Belgium (C‑588/12, EU:C:2014:99) koja se odnosi na obračun iznosa fiksne zaštitne naknade.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev pita se primjenjuje li se klauzula 2. točka 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu na odredbe o načinima obračuna doplatka za dopust radi prekvalifikacije koji se isplaćuje nakon otkaza dotičnog radnika.

               27

               U slučaju da Sud smatra da se obračun iznosa otpremnine i doplatka za dopust radi prekvalifikacije valja temeljiti na radu u punom radnom vremenu, nepostojanje izravnog učinka direktiva Europske unije u okviru spora koji se vodi isključivo između pojedinaca naveo bi sud koji je uputio zahtjev da u obzir uzme sve odredbe svojeg nacionalnog prava kako bi se postiglo usklađeno tumačenje. Međutim, tumačenje članka L. 3123‑13 Zakonika o radu u skladu s Direktivom 96/34 i Okvirnim sporazumom o roditeljskom dopustu moglo bi dovesti do contra legem tumačenja te nacionalne odredbe. Osim toga, nije sigurno da se članak R. 1233‑32 Zakonika o radu može tumačiti u skladu s klauzulom 2. točkama 4. i 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu.

               28

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev smatra da se članak 157. UFEU‑a primjenjuje u sporu poput onog u glavnom postupku ako su dotična davanja obuhvaćena pojmom „plaća” u smislu tog članka. Ističe da se znatno veći broj žena nego muškaraca odlučuje koristiti roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom i da to dovodi do neizravne diskriminacije žena.

               29

               U okviru ispitivanja objektivnih elemenata kojima se opravdava takva diskriminacija valjalo bi u obzir uzeti klauzulu 4. točke 1. i 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom. Sud koji je uputio zahtjev ističe, međutim, da je u točki 51. presude od 22. listopada 2009., Meerts (C‑116/08, EU:C:2009:645), Sud ustanovio da se radnik koji koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom i radnik koji radi u punom radnom vremenu ne nalaze u drukčijoj situaciji u odnosu na prvotni ugovor o radu s njihovim poslodavcem.

               30

               U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li klauzulu 2. točke 4. i 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu […] tumačiti na način da joj se protivi to da se na zaposlenika koji je, u trenutku kad mu je otkazan ugovor o radu, na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom, primjenjuje odredba nacionalnog prava poput članka L. 3123‑13 Zakonika o radu, koji se tada primjenjivao, u skladu s kojom se „otpremnina i otpremnina prilikom odlaska u mirovinu zaposlenika koji je bio zaposlen u punom i u nepunom radnom vremenu u istom poduzeću obračunava razmjerno radnom stažu navršenom u skladu sa svakim od tih dvaju načina rada od njegova početka rada u poduzeću”?

                        2.

                        Treba li klauzulu 2. točke 4. i 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu […] tumačiti na način da joj se protivi to da se na zaposlenika koji je, u trenutku kad mu je otkazan ugovor o radu, na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom, primjenjuje odredba nacionalnog prava poput članka R. 1233‑32 Zakonika o radu, u skladu s kojom za vrijeme dopusta radi prekvalifikacije koji premašuje razdoblje otkaznog roka poslodavac zaposleniku isplaćuje mjesečnu naknadu koja iznosi barem 65 % njegove prosječne mjesečne bruto plaće na koju se plaćaju doprinosi iz članka L. 5422‑9 Zakonika o radu za dvanaest proteklih mjeseci koji prethode obavijesti o otkazu?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na bilo koje od prethodnih dvaju pitanja, treba li članak 157. [UFEU‑a] tumačiti na način da mu se protive odredbe nacionalnog prava poput članaka L. 3123‑13 Zakonika o radu, koji se tada primjenjivao, i R. 1233‑32 istog zakonika, s obzirom na to da se znatno veći broj žena nego muškaraca odlučuje koristiti roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom te s obzirom na to da posljedična neizravna diskriminacija u vezi s primanjem otpremnine i doplatka za dopust radi prekvalifikacije koji su manji od onih koje primaju zaposlenici koji nisu koristili roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom nije opravdana objektivnim razlozima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom?”

         Prvo i drugo pitanje

               31

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li klauzulu 2. točke 4. i 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu tumačiti na način da joj se protivi to da se, kad se radniku koji je bio zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dâ otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije koje treba isplatiti tom radniku barem djelomično određuju na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza.

            Dopuštenost

               32

               Društvo Praxair MRC i francuska vlada ističu da se, s obzirom na to da se glavni postupak vodi između dvaju pojedinaca i s obzirom na nemogućnost tumačenja nacionalnog propisa o kojemu je riječ u glavnom postupku u skladu s pravom Unije, osoba RE ne može pozivati na Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu da bi onemogućila primjenu tog propisa u slučaju da je potonji protivan pravu Unije. Stoga prvo i drugo pitanje nije korisno za rješavanje spora u glavnom postupku. Dakle, ta pitanja su hipotetska i stoga nedopuštena.

               33

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da je isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje pravnog pravila Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (presuda od 10. prosinca 2018., Wightman i dr., C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 26. i navedena sudska praksa).

               34

               Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Odbijanje Suda da odluči o prethodnom pitanju koje je uputio nacionalni sud moguće je samo u slučaju kad je očito da zahtijevano tumačenje pravila Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, kad je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi pružio koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 10. prosinca 2018., Wightman i dr., C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 27. i navedena sudska praksa).

               35

               U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da je potonji nadležan u prethodnom postupku odlučivati o tumačenju odredaba prava Unije, neovisno o tome imaju li ona izravan učinak ili ne (presuda od 27. studenoga 2012., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 89. i navedena sudska praksa).

               36

               Osim toga, kad je riječ o obvezi usklađenog tumačenja, valja podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, obveza država članica na postizanje propisanog rezultata, koja proizlazi iz direktive, te njihova dužnost na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a i članka 288. UFEU‑a da poduzmu sve mjere, opće ili posebne da bi se osiguralo ispunjenje te obveze, odnosi na sva tijela država članica, uključujući i sudove kad je riječ o stvarima koje potpadaju pod njihovu nadležnost (presuda od 4. listopada 2018., Link Logistik N&N, C‑384/17, EU:C:2018:810, t. 57. i navedena sudska praksa).

               37

               U svrhu ispunjenja te obveze, načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalna tijela učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, da bi se zajamčila puna djelotvornost prava Unije i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu sa zadanim ciljem tog prava (presuda od 4. listopada 2018., Link Logistik N&N, C‑384/17, EU:C:2018:810, t. 58. i navedena sudska praksa).

               38

               Međutim, to načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava ima određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj prava Unije prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj contra legem tumačenja nacionalnog prava (presuda od 4. listopada 2018., Link Logistik N&N, C‑384/17, EU:C:2018:810, t. 59. i navedena sudska praksa).

               39

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi, kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, da sud koji je uputio zahtjev, iako izražava sumnje u tom pogledu, ne isključuje mogućnost usklađenog tumačenja nacionalnih propisa navedenih u njegovu prvom i drugom pitanju. Međutim, na tom je sudu da utvrdi može li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku tumačiti u skladu s pravom Unije.

               40

               U tim okolnostima, prvo i drugo pitanje treba smatrati dopuštenima.

            Meritum

               41

               Najprije valja istaknuti da, kao što to proizlazi iz prvog podstavka preambule Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu i točaka 4. i 5. uvodne izjave tog okvirnog sporazuma te njegove klauzule 1. točke 1., navedeni okvirni sporazum čini obvezu socijalnih partnera da pomoću minimalnih zahtjeva uspostave mjere čija je svrha omogućiti i muškarcima i ženama da usklade svoje poslovne odgovornosti i obiteljske obveze (presude od 22. listopada 2009., Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 35. i od 27. veljače 2014., Lyreco Belgium, C‑588/12, EU:C:2014:99, t. 30.).

               42

               Okvirni se sporazum o roditeljskom dopustu na temelju klauzule 1. točke 2. primjenjuje na sve radnike, muškarce i žene, koji imaju ugovor o radu ili su u radnom odnosu koji je uređen zakonodavstvom, kolektivnim ugovorima ili praksom koji su na snazi u svakoj državi članici.

               43

               Nesporno je da je to bio slučaj kad je riječ o osobi RE, u okviru glavnog postupka, slijedom čega taj slučaj ulazi u područje primjene navedenog okvirnog sporazuma.

               44

               Sud koji je uputio zahtjev u svojem prvom i drugom pitanju poziva se na klauzulu 2. točke 4. i 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu. U tom pogledu, klauzulom 2. točkom 4. navedenog okvirnog sporazuma propisano je da, kako bi osigurale ostvarenje prava radnika na roditeljski dopust, države članice i/ili socijalni partneri poduzimaju potrebne mjere za zaštitu radnika od otkaza „na temelju zahtjeva za korištenje roditeljskog dopusta ili njegova korištenja” u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, kolektivnim ugovorima ili praksom.

               45

               U ovom slučaju, osoba RE dobila je u sklopu kolektivnog otkazivanja poslovno uvjetovani otkaz. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da je taj otkaz dobila na temelju zahtjeva za korištenje roditeljskog dopusta ili njegova korištenja.

               46

               U tim okolnostima nije potrebno odgovoriti na prvo i drugo pitanje u odnosu na klauzulu 2. točku 4. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu, s obzirom na to da je relevantna jedino klauzula 2. točka 6. tog okvirnog sporazuma.

               47

               U skladu s potonjom odredbom, prava koja je radnik stekao ili stječe na dan početka roditeljskog dopusta moraju ostati kakva jesu sve do završetka roditeljskog dopusta te su na kraju tog dopusta mjerodavna ta prava, uključujući promjene koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva, kolektivnih ugovora ili prakse.

               48

               U tom pogledu, iz teksta klauzule 2. točke 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu i konteksta u kojem se nalazi, proizlazi da ta odredba ima za cilj izbjeći gubitak ili smanjenje pravâ iz radnog odnosa koja je radnik stekao ili stječe i koja može tražiti u trenutku kad počinje s roditeljskim dopustom te osigurati da će na kraju tog dopusta, u vezi s tim pravima, biti u istoj situaciji u kojoj se nalazio prije navedenog dopusta (presude od 22. listopada 2009., Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 39. i od 27. veljače 2014., Lyreco Belgium, C‑588/12, EU:C:2014:99, t. 43.).

               49

               S obzirom na cilj jednakog postupanja prema muškarcima i ženama koji se nastoji postići Okvirnim sporazumom o roditeljskom dopustu, njegovu klauzulu 2. točku 6. valja shvatiti na način da se njome izražava načelo socijalnog prava Unije koje je od posebne važnosti i stoga se ne može tumačiti restriktivno (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2009., Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 42.).

               50

               Iz ciljeva Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu proizlazi da pojam „stečenih prava ili prava koja se stječu”, u smislu navedene klauzule 2. točke 6., obuhvaća ukupnost prava i pogodnosti, bilo u novcu bilo u naravi, koji se izravno ili neizravno izvode iz radnog odnosa i koje radnik može tražiti od poslodavca na dan početka roditeljskog dopusta (presuda od 22. listopada 2009.Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 43.).

               51

               Među takvim pravima i pogodnostima su sva ona koja se tiču uvjeta rada, poput prava radnika zaposlenog u punom radnom vremenu koji koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom na otkazni rok u slučaju poslodavčeva jednostranog raskida ugovora o radu na neodređeno vrijeme čije trajanje ovisi o radnikovu radnom stažu u poduzeću i čiji je cilj olakšati pronalaženje novog zaposlenja (presuda od 22. listopada 2009.Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 44.).

               52

               Točno je da tijekom korištenja roditeljskog dopusta s nepunim radnim vremenom radnik zaposlen na temelju ugovora o radu s punim radnim vremenom ne obavlja isti broj radnih sati kao radnik koji radi u punom radnom vremenu. Međutim, ta okolnost ne znači da se i jedan i drugi nalaze u drukčijoj situaciji u odnosu na prvotni ugovor o radu s njihovim poslodavcem (presude od 22. listopada 2009., Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 51.).

               53

               Naime, kao što je to Sud već presudio, kad je riječ o radniku zaposlenom na temelju ugovora o radu s punim radnim vremenom koji koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, treba smatrati da se poslodavčev jednostrani raskid odnosi na ugovor o radu s punim radnim vremenom (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2009., Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 55.).

               54

               U tim okolnostima, Sud je presudio da klauzulu 2. točke 6. i 7. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu treba tumačiti na način da joj se protivi to da se u slučaju poslodavčeva jednostranog raskida, ako za to ne postoji opravdan razlog i uz nepoštovanje zakonom propisanog otkaznog roka, dok potonji koristi roditeljski dopust u nepunom radnom vremenu, naknada koju treba isplatiti tom radniku određuje na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza (presuda od 22. listopada 2009., Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 56.).

               55

               U ovom slučaju, što se tiče, kao prvo, otpremnine poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi da se ta naknada isplaćuje na temelju radnog odnosa između njezina korisnika i njegova bivšeg poslodavca. Stoga, takva otpremnina ulazi u područje primjene klauzule 2. točke 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu.

               56

               Međutim, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 54. ove presude, kad radnik zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dobije otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, njegova se otpremnina u cijelosti određuje na temelju plaće koja proizlazi iz radnog odnosa radnika o kojem je riječ u punom radnom vremenu.

               57

               Naime, nacionalno zakonodavstvo koje dovodi do smanjenja prava iz radnog odnosa u slučaju roditeljskog dopusta moglo bi odvratiti radnika od uzimanja takvog dopusta i potaknuti poslodavca da između radnika radije otkaz dâ onima koji se nalaze na roditeljskom dopustu. To je u izravnoj suprotnosti sa svrhom Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu, čiji je jedan od ciljeva bolje usklađivanje obiteljskog i poslovnog života (presuda od 22. listopada 2009., Meerts, C‑116/08, EU:C:2009:645, t. 47.).

               58

               U tim okolnostima, klauzuli 2. točki 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu protivi se nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja podrazumijeva uzimanje u obzir smanjene plaće koju radnik na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom prima u trenutku otkaza, propisujući da se otpremnina radnika koji je bio zaposlen u punom i nepunom radnom vremenu u istom poduzeću obračunava razmjerno radnom stažu navršenom u skladu sa svakim od tih dvaju načina rada od početka rada u poduzeću.

               59

               Kao drugo, što se tiče doplatka za dopust radi prekvalifikacije predviđenog nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, on je povezan s dopustom radi prekvalifikacije. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da u poduzećima na koja se taj propis odnosi, poslodavac svakom zaposleniku kojem razmatra dati poslovno uvjetovani otkaz predlaže dopust radi prekvalifikacije koji ima za cilj omogućiti mu korištenje mjera osposobljavanja i davanjâ odjela za podršku prilikom postupka traženja zaposlenja.

               60

               Potrebno je ispitati ulazi li davanje poput doplatka za dopust radi prekvalifikacije u područje primjene klauzule 2. točke 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu i, u slučaju potvrdnog odgovora, protivi li se ta odredba načinima obračuna navedenog doplatka koji proizlazi iz propisa poput onog u pitanju u glavnom postupku.

               61

               S obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 50. ove presude, davanje poput doplatka za dopust radi prekvalifikacije s obzirom na njegove uvjete dodjele čini pravo izvedeno iz radnog odnosa koje radnik može tražiti od poslodavca. Sama činjenica da isplata takvog doplatka nije automatska jer ga radnik koji je dobio otkaz mora zatražiti od svojeg poslodavca i da do te isplate dolazi tijekom razdoblja dopusta radi prekvalifikacije koje premašuje trajanje otkaznog roka ne mijenja to utvrđenje.

               62

               U tim okolnostima, klauzula 2. točka 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu primjenjuje se na davanje poput doplatka za dopust radi prekvalifikacije.

               63

               Kad je riječ o načinima obračuna tog doplatka, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se propisom o kojem je riječ u glavnom postupku predviđa da se, kad radnik zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dobije otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, navedeni doplatak barem djelomično obračunava na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza.

               64

               Davanje poput doplatka za dopust radi prekvalifikacije mora na isti način kao i otpremnina, u skladu s klauzulom 2. točkom 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu, u cijelosti biti određeno na temelju plaće za rad koja proizlazi iz radnog odnosa radnika o kojem je riječ u punom radnom vremenu.

               65

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da se klauzula 2. točka 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu treba tumačiti na način da joj se protivi to da se, kad se radniku koji je bio zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dâ otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije koje treba isplatiti tom radniku barem djelomično određuju na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza.

         Treće pitanje

               66

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 157. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi propis poput onog u glavnom postupku kojim se predviđa da se, kad se radniku zaposlenom na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dâ otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, tom radniku isplaćuju otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije koji se barem djelomično određuju na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza, u situaciji u kojoj znatno veći broj žena nego muškaraca odlučuje koristiti roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom i kad se različito postupanje koje iz toga proizlazi ne može objasniti objektivno opravdanim čimbenicima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola.

               67

               Najprije, valja podsjetiti da se, s obzirom na to da je članak 157. UFEU‑a obvezujući, zabrana diskriminacije između muškaraca i žena nameće ne samo djelovanju javnih tijela već obuhvaća sve ugovore kojima se kolektivno uređuju radni odnosi i ugovori između pojedinaca (vidjeti u tom smislu presude od 8. travnja 1976., Defrenne, 43/75, EU:C:1976:56, t. 39. i od 18. studenoga 2004., Sass, C‑284/02, EU:C:2004:722, t. 25.).

               68

               Stoga se na načelo uvedeno tim člankom može pozvati pred nacionalnim sudovima, osobito u slučaju diskriminacije koja svoj neposredan izvor ima u zakonskim odredbama ili kolektivnim ugovorima kao i u slučaju kad se rad obavlja u istom poduzeću ili privatnoj ili javnoj službi (vidjeti u tom smislu presude od 8. travnja 1976., Defrenne, 43/75, EU:C:1976:56, t. 40. i od 13. siječnja 2004., Allonby, C‑256/01, EU:C:2004:18, t. 45.).

               69

               U skladu s člankom 157. stavkom 2. UFEU‑a, „plaća” znači redovitu osnovnu ili minimalnu nadnicu ili plaću te svako drugo primanje u gotovini ili u naravi koje radnik prima neposredno ili posredno od svojeg poslodavca, a u vezi sa zaposlenjem.

               70

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da pojam „plaća” u smislu članka 157. stavka 2. UFEU‑a treba široko tumačiti. On obuhvaća, među ostalim, sva primanja u novcu ili naravi, sadašnja ili buduća, pod uvjetom da ih je poslodavac odobrio radniku bilo neizravno, na temelju njegova zaposlenja, bilo na temelju ugovora o radu, zakonodavnih odredbi ili dobrovoljno. Osim toga, okolnost da se određena davanja isplaćuju nakon prestanka radnog odnosa ne isključuje mogućnost da mogu imati narav plaće u smislu te odredbe (presude od 6. prosinca 2012., Dittrich i dr., C‑124/11, C‑125/11 i C‑143/11, EU:C:2012:771, t. 35. i od 19. rujna 2018., Bedi, C‑312/17, EU:C:2018:734, t. 33.).

               71

               Kad je riječ o naknadama koje poslodavac isplaćuje radniku prilikom njegova otkaza, Sud je već utvrdio da su one oblik odgođene plaće na koju radnik ima pravo zbog svojeg zaposlenja, ali koja mu se isplaćuje u trenutku prestanka radnog odnosa kako bi mu se olakšala prilagodba na nove okolnosti koje su uzrokovane tim prestankom (presude od 17. svibnja 1990., Barber, C‑262/88, EU:C:1990:209, t. 13. i od 19. rujna 2018., Bedi, C‑312/17, EU:C:2018:734, t. 35.).

               72

               U ovom slučaju, valja istaknuti da davanja poput otpremnine i doplatka za dopust radi prekvalifikacije ispunjavaju uvjete navedene u točkama 70. i 71. ove presude. U tim okolnostima, takva davanja treba kvalificirati kao „plaće” u smislu članka 157. UFEU‑a.

               73

               Kako bi se utvrdilo postoji li diskriminacija, valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, diskriminacija sastoji u primjeni različitih pravila na usporedive situacije ili u primjeni istog pravila na različite situacije (presude od 13. veljače 1996., Gillespie i dr., C‑342/93, EU:C:1996:46, t. 16. i od 14. srpnja 2016., Ornano, C‑335/15, EU:C:2016:564, t. 39.).

               74

               U tom pogledu, francuska vlada navodi da nije potrebno uspoređivati radnika na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom s radnikom koji obavlja svoje dužnosti u punom radnom vremenu pozivajući se pritom na klauzulu 4. točku 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom prema kojoj se „[a]ko je to prikladno, primjenjuje načelo pro rata temporis”.

               75

               Ta vlada i društvo Praxair MRC također se pozivaju na točku 63. presude od 16. srpnja 2009., Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho (C‑537/07, EU:C:2009:462), u kojoj je Sud presudio da se načelu jednakog postupanja prema muškarcima i ženama ne protivi to da tijekom razdoblja roditeljskog dopusta s nepunim radnim vremenom radnik stječe pravo na mirovinu zbog trajne invalidnosti ovisno o radnom vremenu i primljenoj plaći, a ne kao da je radio u punom radnom vremenu. Stoga nije potrebno uspoređivati radnika na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom s radnikom koji obavlja svoje dužnosti u punom radnom vremenu.

               76

               Međutim, potrebno je napraviti razliku između, s jedne strane, prava kojima se posebno u obzir uzima situacija roditeljskog dopusta s nepunim radnim vremenom i, s druge strane, prava koja ne proizlaze posebno iz te situacije.

               77

               U tom pogledu, kao što to proizlazi iz točke 53. ove presude, kad je riječ o radniku zaposlenom na temelju ugovora o radu u punom radnom vremenu koji koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, treba smatrati da se poslodavčev jednostrani raskid odnosi na ugovor o radu s punim radnim vremenom.

               78

               Stoga, kao što to proizlazi iz točaka 51. i 55. presude od 22. listopada 2009., Meerts (C‑116/08, EU:C:2009:645), kad je riječ o pravu na davanja poput otpremnine i doplatka za dopust radi prekvalifikacije, situacija radnika na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom s obzirom na takva davanja usporediva je s onom radnika u punom radnom vremenu. Takvo se utvrđenje primjenjuje i u okviru članka 157. UFEU‑a.

               79

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda načelu jednakih plaća propisanom u članku 157. UFEU‑a protivi se ne samo primjena odredaba kojima se diskriminira izravno na temelju spola nego i primjena odredaba kojima se zadržava različito postupanje prema muškarcima i ženama primjenom kriterija koji se ne temelje na spolu, ako se to različito postupanje ne može objasniti objektivno opravdanim čimbenicima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola (vidjeti u tom smislu presude od 15. prosinca 1994., Helmig i dr., C‑399/92, C‑409/92, C‑425/92, C‑34/93, C‑50/93 i C‑78/93, EU:C:1994:415, t. 20. i od 17. srpnja 2014., Leone, C‑173/13, EU:C:2014:2090, t. 40.).

               80

               Točnije, iz sudske prakse Suda proizlazi da postoji neizravna diskriminacija na temelju spola kad primjena nacionalne mjere, iako je formulirana na neutralan način, zapravo stavlja u nepovoljniji položaj mnogo veći broj radnika jednog spola u odnosu na drugi. Takva mjera nije spojiva s načelom jednakog postupanja, osim ako je različito postupanje između dviju kategorija radnika koje ona uzrokuje opravdano objektivnim čimbenicima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2014., Leone, C‑173/13, EU:C:2014:2090, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               81

               U ovom slučaju iz primjene nacionalnog propisa poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je formuliran na neutralan način, proizlazi da je, kad se radniku koji je bio zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dâ otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, taj radnik u nepovoljnijem položaju u odnosu na radnika koji je dobio otkaz dok je radio u punom radnom vremenu s obzirom na to da se radniku na roditeljskom dopustu s nepunim radnim vremenom otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije barem djelomično određuju na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza.

               82

               Sud koji je uputio zahtjev u svojem trećem pitanju navodi da znatno veći broj žena nego muškaraca odlučuje koristiti roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom. U zahtjevu za prethodnu odluku navodi da, prema mišljenju nezavisnog odvjetnika pri Cour de cassation, iz nacionalnih statističkih podataka od ožujka 2016. proizlazi da su u Francuskoj 96 % radnika koji koriste roditeljski dopust žene.

               83

               U takvom slučaju, nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu je s načelom jednakog postupanja samo pod uvjetom da se tako nastalo različito postupanje prema ženama i muškarcima, ovisno o slučaju, može opravdati objektivnim čimbenicima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola.

               84

               Osobito iz teksta njegova trećeg pitanja proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da to različito postupanje nije opravdano takvim objektivnim elementima.

               85

               Što se tiče francuske vlade, kad je riječ o takvom različitom postupanju, ona u svojim pisanim očitovanjima ne iznosi čimbenike objektivno opravdane razlozima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola.

               86

               U tim uvjetima, nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku nije usklađen s načelom o jednakim plaćama muškaraca i žena za jednak rad ili za rad jednake vrijednosti kako je predviđeno u članku 157. UFEU‑a.

               87

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja odgovoriti na treće pitanje tako da članak 157. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis poput onog u glavnom postupku kojim se predviđa da se, kad se radniku koji je bio zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dâ otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, tom radniku isplaćuju otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije koji se barem djelomično određuju na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza, u situaciji u kojoj znatno veći broj žena nego muškaraca odlučuje koristiti roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom i kad se različito postupanje koje iz toga proizlazi ne može objasniti objektivno opravdanim čimbenicima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola.

         Troškovi

               88

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Klauzulu 2. točku 6. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu sklopljenog 14. prosinca 1995., koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 96/34/EZ od 3. lipnja 1996. o Okvirnom sporazumu o roditeljskom dopustu koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 97/75/EZ od 15. prosinca 1997., treba tumačiti na način da joj se protivi to da se, kad se radniku koji je bio zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dâ otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije koje treba isplatiti tom radniku barem djelomično određuju na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza.

                           2.

                           Članak 157. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis poput onog u glavnom postupku kojim se predviđa da se, kad se radniku koji je bio zaposlen na neodređeno vrijeme i u punom radnom vremenu dâ otkaz u trenutku kad koristi roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom, tom radniku isplaćuju otpremnina i doplatak za dopust radi prekvalifikacije koji se barem djelomično određuju na temelju smanjene plaće koju radnik prima u trenutku otkaza, u situaciji u kojoj znatno veći broj žena nego muškaraca odlučuje koristiti roditeljski dopust s nepunim radnim vremenom i kad se različito postupanje koje iz toga proizlazi ne može objasniti objektivno opravdanim čimbenicima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju spola.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski