title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. veljače 2017.#X protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porezno zakonodavstvo – Porez na dohodak – Državljanin države članice koji ostvaruje dohodak na njezinu području i na području treće države, a boravi u drugoj državi članici – Porezna olakšica s ciljem uzimanja u obzir njegove osobne i obiteljske situacije.#Predmet C-283/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      9. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porezno zakonodavstvo — Porez na dohodak — Državljanin države članice koji ostvaruje dohodak na njezinu području i na području treće zemlje, a boravi u drugoj državi članici — Porezna olakšica s ciljem uzimanja u obzir njegove osobne i obiteljske situacije“
      U predmetu C‑283/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 22. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 11. lipnja 2015., u postupku

         X

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za osobu X, B. Dieleman, A. A. W. Langevoord i T. C. Gerverdinck, belastingadviseurs,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. C. L. M. Fijena, expert,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J. C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, E. Lachmayer i F. Koppensteiner, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Rebelo i J. Martins da Silva, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, E. Karlsson, L. Swedenborg i N. Otte Widgren, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hilla, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje „odredbi UFEU‑a o slobodi kretanja”.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između osobe X i Staatssecretarisa van Financiën (državni tajnik za financije) povodom odbijanja nizozemske porezne uprave da mu odobri odbitak „negativnog dohotka” od nekretnine za stanovanje čiji je vlasnik, a koja se nalazi u Španjolskoj.

         Pravni okvir

               3

               Članak 2.3. Weta Inkomstenbelasting 2001 (Zakon o porezu na dohodak iz 2001., u daljnjem tekstu: Zakon iz 2001.) određuje:
               „Porez na dohodak obuhvaća sljedeće vrste dohotka koje porezni obveznik ostvaruje tijekom predmetne kalendarske godine:

                        a)

                        oporeziv dohodak od rada ili nekretnine za stanovanje,

                        b)

                        oporeziv dohodak od značajnog udjela u trgovačkom društvu i

                        c)

                        oporeziv dohodak od štednje i ulaganja.”

               4

               Članak 2.4. Zakona iz 2001. propisuje:
               „1.   Oporeziv dohodak od rada ili nekretnine za stanovanje određuje se:

                        a)

                        za porezne obveznike koji su nizozemski državljani: u skladu s odredbama Poglavlja 3.,

                        b)

                        za porezne obveznike koji su strani državljani: u skladu s odredbama Odjeljka 7.2. […]”.

               5

               U skladu s člankom 2.5. Zakona iz 2001.:
               „1.   Svaki porezni obveznik koji je nizozemski državljanin i boravi u Nizozemskoj samo tijekom jednog dijela kalendarske godine i svaki porezni obveznik koji je strani državljanin koji boravi u drugoj državi članici Europske unije ili na državnom području treće države određene ministarskom odlukom s kojom je Kraljevina Nizozemska sklopila ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja kojim se propisuje razmjena informacija, može odabrati porezni režim koji ovaj zakon predviđa za porezne obveznike koji su nizozemski državljani […]
               […]”

               6

               Na temelju članka 3.120. stavka 1. Zakona iz 2001., rezident u Nizozemskoj ima pravo odbiti „negativni dohodak” od vlastite nekretnine za stanovanje koja se nalazi u Nizozemskoj.

               7

               U skladu s člankom 7.1. točkom (a) Zakona iz 2001., porez se ubire na oporezivi dohodak po osnovi rada ili nekretnine za stanovanje u Nizozemskoj, ostvaren tijekom kalendarske godine.

               8

               Na temelju članka 7.2. stavka 2. točaka (b) i (f) Zakona iz 2001., oporezivi primitak od rada koji se obavlja u Nizozemskoj i, ovisno o slučaju, oporezivi dohodak od vlastite nekretnine za stanovanje u Nizozemskoj čine dio oporezivog dohotka od rada i nekretnine.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Na temelju Zakona iz 2001. porez na dohodak fizičkih osoba u Nizozemskoj obuhvaća ne samo dohodak od rada nego i onaj „od nekretnine za stanovanje”. Kada je potonja „u vlasništvu” podrazumijeva se da donosi „pogodnosti” koje se izračunavaju u postotku od njezine vrijednosti. Od tih se „pogodnosti” oduzimaju troškovi koji se mogu odbiti, među kojima se nalaze kamate i pripadajući troškovi kredita ugovorenih za kupnju nekretnine za stanovanje. Ako iznos tih troškova prelazi iznos ostvarenih „pogodnosti”, porezni obveznik ostvaruje „negativni dohodak”.

               10

               Takav je u 2007. bio slučaj osobe X, nizozemskog državljanina, u pogledu njezine nekretnine za stanovanje u Španjolskoj.

               11

               Tijekom spomenute porezne godine, dohodak od profesionalnih aktivnosti osobe X sastojao se od uplata dvaju društava u kojima je imao većinske udjele i od kojih jedno ima sjedište u Nizozemskoj, a drugo u Švicarskoj. Dohodak iz nizozemskog izvora činio je 60% od njegova ukupnog oporezivog dohotka, dok je udio iz švicarskog izvora iznosio 40%. Nikakav dohodak nije, prema tome, ostvaren u Španjolskoj, ni tijekom 2007. godine ni tijekom sljedeće četiri godine po isteku kojih je osoba X prestala biti španjolski rezident.

               12

               U skladu s mjerodavnom bilateralnom poreznom konvencijom dohodak iz švicarskog izvora oporezuje se u Švicarskoj, dok se onaj ostvaren u Nizozemskoj oporezuje u toj zemlji.

               13

               Što se tiče njezina oporezivanja u potonjoj državi članici, osoba X je najprije odabrala mogućnost izjednačavanja s poreznim obveznicima rezidentima, predviđenu u članku 2.5. Zakona iz 2001., što je imalo za posljedicu njezino podvrgavanje neograničenoj poreznoj obvezi u Nizozemskoj. U tu svrhu nizozemska porezna uprava uzela je u obzir „negativni dohodak” od nekretnine za stanovanje koja se nalazi u Španjolskoj.

               14

               Međutim, ukupni iznos tako izračunatog poreza bio je veći od onog koji bi osoba X morala platiti da nije odabrala izjednačavanje s poreznim obveznicima rezidentima, što bi imalo za posljedicu to da bi bila oporezovana u Švicarskoj za dohodak ostvaren u toj zemlji, odnosno za 40% od svojeg ukupnog dohotka, te da je usto bila ovlaštena u cijelosti odbiti „negativni dohodak” od nekretnine za stanovanje čiji je vlasnik, a koja se nalazi u Španjolskoj.

               15

               Ponovno se pozivajući na mogućnost odabira, ona je pred nizozemskim sudovima pobijala porezno rješenje, tvrdeći da odredbe prava Unije o slobodi kretanja treba tumačiti na način da omogućavaju poreznim obveznicima nerezidentima da ishode odbitak „negativnog dohotka” od nekretnina za stanovanje u svojem vlasništvu, a da pritom nisu obvezni odabrati izjednačavanje s poreznim obveznicima rezidentima.

               16

               Nakon što su Rechtbank te Haarlem (Sud u Haarlemu, Nizozemska) i Gerechtshof Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska) odbili njezine zahtjeve, osoba X podnijela je žalbu u kasacijskom postupku Hogeu Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske).

               17

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o dosegu sudske prakse proizišle iz presude od 14. veljače 1995., Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31), s obzirom na to da, za razliku od činjeničnog stanja u predmetu u kojem je donesena ta presuda, osoba X ne ostvaruje sav ili gotovo sav obiteljski dohodak u jednoj državi članici koja nije država članica boravišta, nadležna za oporezivanje tog dohotka, i da bi stoga trebalo uzeti u obzir njezinu osobnu i obiteljsku situaciju. Naime, posebnost situacije u kojoj se nalazi osoba X je u tome da je na datum mjerodavan za izračun njezina poreza na dohodak boravila u Španjolskoj ondje ne ostvarujući dohodak i da je 60% od svojeg dohotka ostvarivala u Nizozemskoj, a 40% u Švicarskoj.

               18

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, presude od 14. rujna 1999., Gschwind (C‑391/97, EU:C:1999:409), od 12. prosinca 2002., de Groot (C‑385/00, EU:C:2002:750), i od 10. svibnja 2012., Komisija/Estonija (C‑39/10, EU:C:2012:282), moguće je razumijevati na način da država članica u kojoj se obavlja aktivnost uvijek treba voditi računa o osobnoj i obiteljskoj situaciji zainteresirane osobe ako to država članica boravišta nije u mogućnosti. Upravo je takav slučaj u glavnom predmetu jer tijekom porezne godine o kojoj je riječ osoba X nije ostvarivala dohodak u Španjolskoj.

               19

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbe UFEU‑a o slobodi kretanja tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis prema kojem građanin Unije koji živi u Španjolskoj i čiji dohodak od rada u visini oko 60% oporezuje Nizozemska a oko 40% Švicarska, ne smije odbiti negativni dohodak od stana u svojem vlasništvu koji osobno koristi i koji se nalazi u Španjolskoj od svojega dohotka od rada koji se oporezuje u Nizozemskoj čak ni ako u državi boravišta Španjolskoj ostvaruje toliko nizak dohodak da ranije navedeni negativni dohodak u dotičnoj godini ne može dovesti do smanjenja poreza u državi boravišta?

                        2.

                                 (a)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: mora li svaka država članica u kojoj građanin Unije ostvaruje dio svojega dohotka u tom slučaju uzeti u obzir puni iznos gore navedenog negativnog dohotka? Ili ova obveza vrijedi samo za jednu od dotičnih država zaposlenja i ako da, za koju? Ili svaka pojedinačna država zaposlenja (osim države boravišta) mora dopustiti odbitak dijela tog negativnog dohotka? Kako se u potonje navedenom slučaju treba odrediti taj dio koji se može odbiti?

                                 (b)

                                 Je li u tom kontekstu važno u kojoj se državi članici rad doista izvršava ili koja je država članica ovlaštena oporezivati dohodak koji je ostvaren navedenim radom?

                        3.

                        Je li odgovor na oba pitanja navedena u prethodnoj točki drukčiji ako je jedna od država u kojima građanin Unije ostvaruje svoj dohodak Švicarska Konfederacija, koja nije država članica Europske unije ni dio Europskog gospodarskog prostora?

                        4.

                        U kojoj je mjeri u tom kontekstu važno predviđaju li pravni propisi države boravišta poreznog obveznika (u ovom slučaju Španjolske) mogućnost odbitka kamata na kredit osiguran hipotekom na nekretnini za stanovanje u vlasništvu poreznog obveznika i mogućnost da se u dotičnoj godini prebiju porezni gubici koji iz toga proizlaze s mogućim dohotkom iz te države u narednim godinama?”

         O prethodnim pitanjima

         Primjenjiva sloboda kretanja

               20

               Uvodno valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev ne precizira koje to slobode kretanja valja razmotriti nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               21

               Međutim, iz dijelova spisa koji je podnesen Sudu vidljivo je da osoba X posredstvom većinskih udjela kontrolira djelatnost društava sa sjedištem u Nizozemskoj i Švicarskoj i njima upravlja, a njihovu dobit želi kompenzirati s „negativnim dohotkom” od nekretnine za stanovanje čiji je vlasnik, a koja se nalazi u Španjolskoj.

               22

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, na rezidenta države članice koji, neovisno o državljanstvu, drži udio u kapitalu društva sa sjedištem u drugoj državi članici na temelju kojeg ima odlučujući utjecaj na donošenje njegovih odluka i može određivati njegovu djelatnost, primjenjuje se sloboda poslovnog nastana (presuda od 18. prosinca 2014., X, C‑87/13, EU:C:2014:2459, t. 21.).

               23

               Stoga je na temelju odredbe članka 49. UFEU‑a potrebno razmotriti nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku.

         Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi to da država članica čije porezno zakonodavstvo dopušta odbitak „negativnog dohotka” ostvarenog od nekretnine za stanovanje, tu pogodnost uskraćuje samozaposlenoj osobi nerezidentu koja na području te države članice ostvaruje 60% od svojeg ukupnog dohotka, dok na području države članice u kojoj se nalazi njezina nekretnina za stanovanje ne ostvaruje dohodak koji bi joj omogućio da u njoj istakne pravo na takvu vrstu odbitka.

               25

               Da bi se odgovorilo na to pitanje uvodno valja podsjetiti da nacionalna porezna pravila trebaju poštovati pravo Unije i osobito slobode zajamčene Ugovorima, među kojima je i sloboda poslovnog nastana koju pruža članak 49. UFEU‑a (vidjeti po analogiji presudu od 10. svibnja 2012., Komisija/Estonija, C‑39/10, EU:C:2012:282, t. 47.).

               26

               Uračunavanje „negativnog dohotka” od nekretnine koja se nalazi u državi članici boravišta poreznog obveznika predstavlja poreznu olakšicu povezanu s njegovom osobnom situacijom prema kojoj se ocjenjuje njegova opća sposobnost plaćanja poreza (vidjeti u tom smislu presudu od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Prema tome, budući da poreznim obveznicima nerezidentima uskraćuje mogućnost odbijanja spomenutog „negativnog dohotka”, otvorenu poreznim obveznicima rezidentima, zakonodavstvo države članice nepovoljnije tretira prvu skupinu u odnosu na drugu.

               28

               Valja stoga ispitati je li kriterij boravišta koji je uspostavljen zakonodavstvom iz glavnog postupka diskriminatoran.

               29

               U tom pogledu, valja podsjetiti da diskriminacija može proizlaziti samo iz primjene različitih pravila na usporedive situacije ili primjene istoga pravila na različite situacije (vidjeti osobito presude od 14. veljače 1995., Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 30., i od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 21.).

               30

               U području izravnog oporezivanja, situacije rezidenata i nerezidenata općenito nisu usporedive s obzirom na to da dohodak koji nerezident ostvari na državnom području jedne države članice najčešće predstavlja tek dio njegova sveukupnog dohotka, centraliziranog u mjestu njegova boravišta, te da se osobna sposobnost nerezidenta da plaća porez, koja proizlazi iz uračunavanja svih dohodaka i njegove osobne i obiteljske situacije, može lakše ocijeniti u mjestu u kojem je središte njegovih osobnih i imovinskih interesa, što u pravilu odgovara njegovu uobičajenom boravištu (vidjeti osobito presude od 14. veljače 1995., Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 31. i 32., te od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 22.).

               31

               Sud je u točki 34. presude od 14. veljače 1995., Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31), također ocijenio da činjenica da država članica ne priznaje nerezidentima određene porezne olakšice koje priznaje rezidentima nije načelno diskriminirajuća, uzevši u obzir objektivne razlike koje postoje između situacije rezidenata i nerezidenata, kako sa stajališta izvora dohotka tako i osobne sposobnosti plaćanja poreza ili obiteljske i osobne situacije (vidjeti također presudu od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 23.).

               32

               Diskriminacija u smislu UFEU‑a između rezidenata i nerezidenata bila bi moguća samo kad bi se, s obzirom na predmet i sadržaj nacionalnih odredaba o kojima je riječ, utvrdilo da se, unatoč tomu što borave u različitim državama članicama, te dvije kategorije poreznih obveznika nalaze u usporedivoj situaciji (vidjeti presudu od 14. rujna 1999., Gschwind, C‑391/97, EU:C:1999:409, t. 26.).

               33

               Osobito je takav slučaj kad porezni obveznik nerezident ne ostvaruje značajan dohodak na području države članice svojeg boravišta i temelji većinu svojih oporezivih sredstava na aktivnosti koju obavlja u drugoj državi članici, slijedom čega mu država članica boravišta nije u mogućnosti priznati olakšice koje su rezultat uzimanja u obzir njegove osobne i obiteljske situacije (vidjeti osobito presude od 14. veljače 1995., Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 36.; od 16. listopada 2008., Renneberg, C‑527/06, EU:C:2008:566, t. 61., i od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 25.).

               34

               U tom slučaju diskriminacija se sastoji u tome da ni država članica boravišta ni država članica zaposlenja ne uzima u obzir osobnu i obiteljsku situaciju nerezidenta koji većinu svojeg dohotka i gotovo ukupan obiteljski dohodak ostvaruje u državi članici koja nije država članica njegova boravišta (presude od 14. veljače 1995., Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 38.; od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 31., i od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 26.).

               35

               U točki 34. presude od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink (C‑182/06, EU:C:2007:452), Sud je pojasnio da je doseg sudske prakse navedene u točkama 27. do 32. ove presude proširen na sve porezne olakšice vezane uz nerezidentovu sposobnost plaćanja poreza koje ne priznaje ni država članica njegova boravišta ni država članica njegova zaposlenja (presuda od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 27.).

               36

               U kontekstu slobode poslovnog nastana, ta se sudska praksa može primijeniti na porezne olakšice povezane sa sposobnošću plaćanja poreza koje ne priznaje ni država članica boravišta ni država članica u kojoj samozaposlena osoba obavlja aktivnost (u pogledu primjenjivosti sudske prakse proizišle iz presude od 14. veljače 1995., Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, i izvorno razvijene u području slobode kretanja radnika, na slobodu poslovnog nastana, vidjeti presude od 11. kolovoza 1995., Wielockx, C‑80/94, EU:C:1995:271; od 27. lipnja 1996., Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, i od 28. veljače 2013., Ettwein, C‑425/11, EU:C:2013:121).

               37

               Prema tome, s obzirom na takve porezne olakšice čija je namjena utvrditi sposobnost plaćanja poreznog obveznika o kojemu je riječ u skladu s odredbama predmetnog nacionalnog zakonodavstva, poput onih u glavnom postupku kojima se oporezuje fiktivni dohodak ostvaren od vlastite nekretnine za stanovanje i istodobno dopušta odbitak pripadajućih troškova, okolnost da je nerezident na području države članice u kojoj obavlja svoju aktivnost ostvario dohodak u sličnim uvjetima kao rezidenti te države nije dovoljna da bi njegova situacija bila objektivno usporediva s njihovom.

               38

               Naime, kako bi se utvrdilo da su te situacije objektivno usporedive još je potrebno da zbog ostvarivanja većine dohotka toga nerezidenta izvan područja države članice njegova boravišta, potonja nije u mogućnosti priznati mu olakšice koje su rezultat uzimanja u obzir svih njegovih dohodaka i osobne i obiteljske situacije (vidjeti po analogiji presudu od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 28.).

               39

               Kada nerezident na području države članice u kojoj obavlja dio aktivnosti ostvaruje 60% od svojeg ukupnog svjetskog dohotka, nije moguće zaključiti da zbog same te činjenice država članica njegova boravišta nije u mogućnosti uzeti u obzir njegov ukupan dohodak i njegovu osobnu i obiteljsku situaciju. Drukčije bi bilo samo u slučaju da zainteresirana osoba na području države članice svojeg boravišta ne ostvaruje nikakav dohodak ili je on do te mjere skroman da spomenuta država toj osobi nije u mogućnosti priznati olakšice koje su rezultat uzimanja u obzir ukupna njezina dohotka i njezine osobne i obiteljske situacije.

               40

               Upravo se takvim čini slučaj osobe X jer iz dijelova spisa podnesenih Sudu proizlazi da ona u poreznoj godini o kojoj je riječ u glavnom postupku nije ostavila nikakav dohodak na području države članice u kojoj boravi, odnosno Kraljevine Španjolske.

               41

               Budući da se osobna i obiteljska situacija osobe X nije mogla uzeti u obzir ni u toj državi članici ni u državi članici na čijem je području ona ostvarila 60% od svojeg ukupnog dohotka – Kraljevini Nizozemskoj – valja zaključiti da postoji diskriminacija na njezinu štetu u smislu sudske prakse navedene u točkama 27. do 32. ove presude.

               42

               Taj zaključak ne može pobiti činjenica da je osoba X preostali dio dohotka u toj godini ostvarila na području države članice koja nije ni Kraljevina Nizozemska ni Kraljevina Španjolska. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 47. do 53. svojeg mišljenja, činjenica da porezni obveznik većinu svojeg dohotka ostvaruje na području ne jedne nego više država članica u kojima ne boravi nije relevantna za primjenu načela proizišlih iz presude od 14. veljače 1995., Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31). Naime, odlučujući kriterij i dalje je nemogućnost države članice da, zbog nedostatnog oporezivog dohotka, u svrhe oporezivanja uzme u obzir osobnu i obiteljsku situaciju poreznog obveznika, dok je drugdje to zbog dostatnih prihoda moguće.

               43

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica čije porezno zakonodavstvo dopušta odbitak „negativnog dohotka” ostvarenog od nekretnine za stanovanje, tu pogodnost uskraćuje samozaposlenoj osobi nerezidentu koja na području te države članice ostvaruje 60% od svojeg ukupnog dohotka, dok na području države članice u kojoj se nalazi njezina nekretnina za stanovanje ne ostvaruje dohodak koji bi joj omogućio da u njoj istakne pravo na takvu vrstu odbitka.

         Drugo pitanje

               44

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita odnosi li se zabrana koja proizlazi iz odgovora na prvo pitanje samo na državu članicu na čijem je području ostvareno 60% ukupnog dohotka ili i na svaku drugu državu članicu na čijem području porezni obveznik nerezident ostvaruje oporezivi dohodak koji mu omogućuje da u njoj istakne pravo na spomenutu vrstu odbitka, i u kojem omjeru. Spomenuti sud također zanima upućuje li pojam „države članice u kojoj se obavlja aktivnost” na onu državu članicu na čijem se području ta aktivnost stvarno obavlja ili na onu koja je nadležna za oporezivanje njezinim obavljanjem ostvarenog dohotka.

               45

               Kada je riječ o drugom dijelu drugog pitanja, da bi se na njega odgovorilo dovoljno je podsjetiti da se cilj na kojem se temelji sudska praksa navedena u okviru odgovora na prvo pitanje sastoji u tome da se putem porezne olakšice, odnosno nižeg oporezivanja uzme u obzir osobna i obiteljska situacija poreznog obveznika. Slijedom navedenoga, pojam „države članice u kojoj se obavlja aktivnost”, poput onoga koji se upotrebljava u ovoj presudi, može se odnositi samo na državu članicu nadležnu za oporezivanje cjelokupnog dohotka od aktivnosti poreznog obveznika ili njegova dijela, bez obzira na to gdje se stvarno obavlja aktivnost koja je izvor tog dohotka.

               46

               Kada je riječ o prvom dijelu drugog pitanja, koji se tiče raspodjele tereta među državama članicama u kojima se obavlja aktivnost u pogledu uzimanja u obzir osobne i obiteljske situacije poreznog obveznika, valja ga razmotriti upućujući na ustaljenu sudsku praksu Suda u području podjele nadležnosti za oporezivanje među državama članicama (vidjeti osobito presudu od 12. prosinca 2002., de Groot, C‑385/00, EU:C:2002:750, t. 93. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Iz toga osobito proizlazi da slobodu država članica da – u uvjetima nepostojanja mjera ujednačavanja ili usklađivanja na razini prava Unije – međusobno raspodijele porezne nadležnosti, osobito kako bi izbjegle akumuliranje poreznih olakšica, treba uskladiti s potrebom da se poreznim obveznicima dotičnih država članica osigura to da će se njihova cjelokupna osobna i obiteljska situacija na odgovarajući način uzeti u obzir, kakav god bio način na koji su države članice o kojima je riječ raspodijelile tu obvezu. Naime, bez takvog usklađivanja slobodna raspodjela nadležnosti za oporezivanje među državama članicama mogla bi dovesti do nejednakog postupanja prema obuhvaćenim poreznim obveznicima koje bi, s obzirom da nije rezultat postojećih razlika među nacionalnim poreznim zakonodavstvima, bilo nespojivo sa slobodom poslovnog nastana (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2013., Imfeld i Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, t. 70. i 77.).

               48

               U slučaju da samozaposlena osoba ostvaruje oporezivi dohodak na području više država članica u kojima ne boravi, to usklađivanje moguće je postići samo ako joj se omogući isticanje prava na odbitak „negativnog dohotka” u svakoj pojedinoj državi članici u kojoj je obavljala aktivnost, a koja priznaje takvu vrstu porezne olakšice, razmjerno dijelu dohotka ostvarenom na području te države članice, pri čemu nadležnim nacionalnim tijelima mora pružiti sve informacije o sveukupnom dohotku na svjetskoj razini, omogućujući im tako da utvrde spomenuti udio.

               49

               Prema tome, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da se zabrana koja proizlazi iz odgovora na prvo pitanje odnosi na svaku državu članicu na čijem području samozaposlena osoba obavlja aktivnost i ostvaruje dohodak koji joj omogućuje da u njoj istakne pravo na istu vrstu odbitka, razmjerno udjelu dohotka ostvarenom na području svake pojedine države članice u kojoj obavlja aktivnost. U tom pogledu, „država članica u kojoj se obavlja aktivnost” svaka je država članica nadležna za oporezivanje onog dijela dohotka koji je nerezident ostvario obavljanjem aktivnosti na njezinu području, neovisno o tome gdje ju je stvarno obavljao.

         Treće pitanje

               50

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita utječe li na odgovor na drugo pitanje okolnost da porezni obveznik nerezident o kojem je riječ ostvaruje dio svojeg oporezivog dohotka na području treće države, a ne na području država članica.

               51

               Valja u tom pogledu podsjetiti da tumačenje odredbi UFEU‑a o slobodi poslovnog nastana obvezuje sve države članice kada je riječ o tim odredbama utvrđenoj obvezu postupanja na nediskriminatoran način prema samozaposlenoj osobi koja obavlja profesionalnu aktivnost u državi članici u kojoj ne boravi. Tako je i u situaciji poput one u glavnom postupku gdje je riječ o državi članici na čijem području samozaposlena osoba s boravištem u drugoj državi članici obavlja dio svoje aktivnosti, dok preostali njezin dio obavlja na području treće države, čak i ako potonja nije država članica nego treća zemlja (vidjeti po analogiji presudu od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 35.).

               52

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti tako da okolnost da porezni obveznik nerezident o kojem je riječ ostvaruje dio svojeg oporezivog dohotka na području treće države, a ne na području država članica, nije relevantan za odgovor na drugo pitanje.

         Četvrto pitanje

               53

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati bi li odgovor na prethodna pitanja bio drukčiji da nacionalno zakonodavstvo države članice boravišta samozaposlene osobe dopušta potonjoj da od poreza koji duguje u toj državi odbije kamate na kredit osiguran hipotekom na nakretnini za stanovanje čiji je vlasnik i da porezne gubitke nastale na taj način prebije s dohotkom više budućih poreznih razdoblja.

               54

               Iz dijelova spisa podnesenih Sudu i potkrijepljenih usmenim očitovanjima osobe X na raspravi vidljivo je da potonja ni u 2007. ni u sljedećim godinama nije ostvarivala dohodak u Španjolskoj. Prema tome, budući da u tim godinama nije ostvarila oporezivi dohodak na području države članice svojeg boravišta, osoba X u svakom slučaju nije mogla pred španjolskim poreznim tijelima istaknuti pravo na odbitak kojim bi se u obzir uzela njezina osobna i obiteljska situacija.

               55

               Slijedom navedenoga, četvrto pitanje je hipotetsko i stoga nedopušteno (vidjeti presudu od 29. siječnja 2013., Radu, C‑396/11, EU:C:2013:39, t. 24.).

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica čije porezno zakonodavstvo dopušta odbitak „negativnog dohotka” ostvarenog od nekretnine za stanovanje, predmetnu pogodnost uskraćuje samozaposlenoj osobi nerezidentu koja na području te države članice ostvaruje 60% od svojeg ukupnog dohotka, dok na području države članice u kojoj se nalazi njezina nekretnina za stanovanje ne ostvaruje dohodak koji bi joj omogućio da u njoj istakne pravo na takvu vrstu odbitka.

                           2)

                           Zabrana koja proizlazi iz odgovora na prvo pitanje odnosi se na svaku državu članicu na čijem području samozaposlena osoba obavlja aktivnost i ostvaruje dohodak koji joj omogućuje da u njoj istakne pravo na spomenutu vrstu odbitka, razmjerno udjelu dohotka ostvarenom na području svake pojedine države članice u kojoj obavlja aktivnost. U tom pogledu, „država članica u kojoj se obavlja aktivnost” svaka je država članica nadležna za oporezivanje onog dijela dohotka koji je nerezident ostvario obavljanjem aktivnosti na njezinu području, neovisno o tome gdje ju je stvarno obavljao.

                           3)

                           Okolnost da porezni obveznik nerezident o kojem je riječ ostvaruje dio svojeg oporezivog dohotka na području treće države, a ne na području država članica, nije relevantan za odgovor na drugo pitanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 19. svibnja 2015.#Markus Brune protiv Europske komisije.#Javna služba – Javni natječaj EPSO/AD/26/05 – Neuvrštavanje na popis uspješnih kandidata – Poništenje od Službeničkog suda – Članak 266. UFEU‑a – Organizacija novog usmenog ispita – Odbijanje kandidata da na njemu sudjeluje – Nova odluka o tome da se kandidat ne uvrsti na popis uspješnih kandidata – Tužba za poništenje – Odbijanje – Presuda Službeničkog suda potvrđena povodom žalbe – Naknadni zahtjev za naknadu štete – Poštovanje razumnog roka.#Predmet F-59/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. veljače 2009.#Commune de Sausheim protiv Pierre Azelvandre.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska.#Direktiva 2001/18/EZ.#Predmet C-552/07.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. lipnja 2016.#Europska komisija protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.#Povreda obveze države članice – Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 4. – Jednakost postupanja u području pristupa davanjima iz sustava socijalne sigurnosti – Pravo boravka – Direktiva 2004/38/EZ – Nacionalni propis kojim se odbija priznavanje prava na određene obiteljske naknade i osobni odbitak za dijete državljanima drugih država članica koji nemaju zakonito pravo boravka.#Predmet C-308/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      14. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Koordinacija sustava socijalne sigurnosti — Uredba (EZ) br. 883/2004 — Članak 4. — Jednakost postupanja u području pristupa davanjima iz sustava socijalne sigurnosti — Pravo boravka — Direktiva 2004/38/EZ — Nacionalni propis kojim se odbija priznavanje prava na određene obiteljske naknade i osobni odbitak za dijete državljanima drugih država članica koji nemaju zakonito pravo boravka“
      U predmetu C‑308/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 27. lipnja 2014.,

         Europska komisija, koju zastupaju D. Martin i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju M. Holt i J. Beeko, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Coppel, QC,
      tuženika,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. lipnja 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, tražeći od podnositelja zahtjeva za priznavanje doplatka za djecu ili osobnog odbitka za djecu da u toj zemlji imaju pravo boravka, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 4. Uredbe (EZ) 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1. i ispravak u SL 2004., L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 883/2004

               2

               Članak 1. točke (j) i (z) Uredbe br. 883/2004 sadržava sljedeće definicije:
               „U smislu ove Uredbe:
               [...]

                        (j)

                        ,boravište' znači mjesto gdje osoba uobičajeno boravi;

                  [...]

                        (z)

                        ,obiteljsko davanje' znači sva davanja u naravi ili novčana davanja namijenjena podmirivanju obiteljskih troškova, isključujući predujmove davanja za uzdržavanje i posebne doplatke za rođenje i usvajanje djeteta spomenute u Prilogu I.”

               3

               U članku 3. stavku 1. točki (j) te uredbe predviđa se:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
               [...]

                        (j)

                        obiteljska davanja.”

               4

               Članak 4. navedene uredbe naslovljen „Jednakost postupanja” određuje:
               „Ako ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, osobe na koje se ona primjenjuje uživaju ista prava na davanja i podliježu istim obvezama, u skladu sa zakonodavstvom svake države članice kao i njezini državljani.”

               5

               U skladu s člankom 11. stavcima 1. i 3. iste uredbe:
               „1.   Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
               [...]
               3.   Podložno člancima od 12. do 16.:
               [...]

                        (e)

                        na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više država članica.”

               6

               U članku 67. Uredbe br. 883/2004 određuje se:
               „Osoba ima pravo na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države članice, uključujući i davanja za članove svoje obitelji koji borave u drugoj državi članici, kao da borave u prvoj državi članici. [...]”

         Uredba (EZ) br. 987/2009

               7

               Uredba (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2009., L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5. svezak 2., str. 171.), predviđa u svojem članku 11., naslovljenom „Elementi za određivanje boravišta”:
               „1.   U slučaju razlike u stavovima između ustanova dviju ili više država članica o određivanju boravišta osobe na koju se primjenjuje osnovna uredba, te ustanove suglasno utvrđuju središte interesa dotične osobe na temelju ukupne ocjene svih dostupnih informacija koje se odnose na relevantne činjenice, a mogu uključivati, ako je primjereno:

                        (a)

                        trajanje i neprekinutost boravka na području dotičnih država članica;

                        (b)

                        situaciju osobe, uključujući:

                                 i.

                                 narav i posebne značajke djelatnosti koju obavlja, posebno mjesto gdje se ta djelatnost uobičajeno obavlja, stabilnost djelatnosti te trajanje svakog ugovora o radu;

                                 ii.

                                 njezino obiteljsko stanje i obiteljske veze;

                                 iii.

                                 obavljanje bilo kakve neplaćene djelatnosti;

                                 iv.

                                 u slučaju studenta, izvor prihoda;

                                 v.

                                 njezine stambene prilike, posebno koliko su trajne;

                                 vi.

                                 državu članicu u kojoj se pretpostavlja da osoba ima boravište za potrebe oporezivanja.

                  2.   Ako razmatranje raznih kriterija na temelju relevantnih činjenica navedenih u stavku 1. ne dovede do postizanja sporazuma između dotičnih ustanova, smatra se da su, za potrebe utvrđivanja stvarnog boravišta te osobe, odlučne njezine namjere koje proizlaze iz takvih činjenica i okolnosti, a posebno razlozi koji su je naveli da se preseli.”

         Direktiva 2004/38/EZ

               8

               Direktiva 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.)., u članku 7. naslovljenom „Pravo [boravka] dulje od tri mjeseca” određuje:
               „1.   Svi građani Unije imaju pravo boravišta [boraviti] na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                        (a)

                        su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili

                        (b)

                        imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog boravišta [boravka] te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu; ili

                        (c)

                                 —

                                 su upisani u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju svog zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući i strukovno osposobljavanje; te

                                 —

                                 su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu i putem službene izjave ili na drugi jednakovrijedan način, relevantnim nacionalnim tijelima zajamče da imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako tijekom svojeg boravišta [boravka] ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina; ili

                        (d)

                        su članovi obitelji u pratnji ili su se pridružili građaninu Unije koji ispunjava uvjete iz točke (a), (b) ili (c).

                  [...]
               3.   Za potrebe stavka 1. točke (a), građani Unije koji više nisu radnici ili samozaposlene osobe zadržavaju položaj radnika ili samozaposlene osobe ako su:

                        (a)

                        privremeno nesposobni za rad zbog bolesti ili nesreće;

                        (b)

                        propisno prijavljeni kao nesvojevoljno nezaposleni nakon što su dulje od godinu dana bili zaposleni te su se prijavili kao tražitelji zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje;

                        (c)

                        propisno prijavljeni kao nesvojevoljno nezaposleni nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme kraćeg od godinu dana ili tijekom prvih dvanaest mjeseci te su se prijavili kao tražitelji zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje. U ovom slučaju položaj radnika se zadržava najmanje šest mjeseci;

                        (d)

                        krenuli na strukovno osposobljavanje. Osim ako su nesvojevoljno nezaposleni, za zadržavanje položaja radnika osposobljavanje mora biti povezano s prethodnim zaposlenjem.

                  [...]”

               9

               Sukladno članku 14. stavcima 1. do 3. te direktive:
               „1.   Građani Unije i članovi njihove obitelji imaju pravo boravišta [boravka] predviđeno člankom 6. tako dugo dok nisu neprimjeren teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina.
               2.   Građani Unije i članovi njihove obitelji imaju pravo boravišta [boravka] predviđeno člancima 7., 12. i 13. tako dugo dok ispunjavaju uvjete iz tih članaka.
               U posebnim slučajevima, ako postoji opravdana sumnja da građani Unije ili članovi njihovih obitelji ne ispunjavaju uvjete iz članaka 7., 12. i 13., države članice mogu provjeriti jesu li ti uvjeti ispunjeni. Takva se provjera ne provodi sustavno.
               3.   Kad građanin Unije ili član njegove obitelji zatraži socijalnu pomoć države članice domaćina, ne protjeruje se iz države automatski.”

               10

               Prema članku 15. stavku 1. te direktive:
               „Postupci predviđeni člancima 30. i 31. primjenjuju se po analogiji na sve odluke koje ograničavaju slobodno kretanje građana Unije i članova njihovih obitelji, a nije im svrha zaštita javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja.”

               11

               U članku 24. iste direktive, naslovljenom „Jednako postupanje”, predviđeno je:
               „1.   Podložno posebnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom zakonodavstvu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na području države članice domaćina imaju pravo na jednako postupanje kao prema državljanima te države članice unutar okvira Ugovora. Ovo pravo se proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a imaju pravo boravišta [boravka] ili stalnog boravišta [boravka].
               2.   Odstupajući od stavka 1., država članica domaćin nije dužna odobriti pravo na socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca boravišta [boravka] odnosno tijekom dužeg razdoblja predviđenog člankom 14. stavkom 4. točkom (b), niti je, prije stjecanja prava stalnog boravišta [boravka], dužna dodijeliti pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe, osobama koje zadržavaju taj status i članovima njihovih obitelji.”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

      Propisi koji uređuju doplatak za djecu

               12

               U članku 141. Social Security Contributions and Benefits Act 1992 (Zakon o doprinosima i pravima iz sustava socijalne sigurnosti iz 1992.; u daljnjem tekstu: Zakon iz 1992.), propisano je:
               „Osobe koje uzdržavaju jedno ili više djece ili mlađe osobe koje je moguće uzeti u obzir, bilo koji tjedan imaju pravo na doplatak sukladno odredbama ove glave […] za taj tjedan u odnosu na uzdržavano dijete ili mlađu osobu koju je moguće uzeti u obzir.”

               13

               Doplatak propisan člankom 141. Zakona iz 1992. (u daljnjem tekstu: doplatak za djecu) je davanje čija je svrha, među ostalim, djelomična kompenzacija troškova koje snosi osoba s jednim ili više uzdržavane djece. Može se isplaćivati za svako dijete, ali je iznos za prvo dijete viši od iznosa koji se isplaćuje za svako sljedeće dijete. Doplatak za djecu nedoprinosno je univerzalno davanje koje se u pravilu financira iz poreza. Međutim, na podnositelje zahtjeva s višim primanjima primjenjuje se porezna pristojba uslijed čega oni moraju vratiti iznos koji maksimalno odgovara primljenom doplatku.

               14

               U članku 146. Zakona iz 1992. određuje se:
               „1.   Tjedna davanja u obliku doplatka za dijete ili mlađu osobu koju je moguće uzeti u obzir, isplaćivat će se samo ako se dotični tijekom tog tjedna nalazio u Velikoj Britaniji.
               2.   Tjedna davanja u obliku doplatka za djecu osoba može tražiti samo ako se tijekom tog tjedna nalazila u Velikoj Britaniji.
               3.   Moguće je propisati okolnosti pod kojima će se prema bilo kojoj osobi postupati za potrebe stavaka 1. i 2., kao da se nalazi ili ne nalazi u Velikoj Britaniji.”

               15

               Pravilo br. 23 Child Benefit (General) Regulations 2006 (SI 2006/223) (Opća uredba iz 2006. kojom se uređuje doplatak za djecu; u daljnjem tekstu: Uredba iz 2006.) predviđa:

                        „1.

                        Za potrebe članka 146. stavka 2. [Zakona iz 1992.] smatrat će se da se osoba ne nalazi u Velikoj Britaniji ako uobičajeno ne boravi u Ujedinjenoj Kraljevini.

                        2.

                        Stavak 1. ne se primjenjuje na službenike Krune raspoređene u inozemstvu niti na njihove supružnike.

                        3.

                        Osobe koje se u Velikoj Britaniji nalaze zato što su udaljene, protjerane ili im je na drugi način zakonski zabranjeno boraviti na području druge države članice, treba smatrati kao da redovno borave u Ujedinjenoj Kraljevini.

                        4.

                        Za potrebe članka 146. stavka 2. [Zakona iz 1992.] smatrat će se da se osoba ne nalazi u Velikoj Britaniji ako zatraži doplatak za djecu počevši od 1. svibnja 2004., a nema pravo boraviti u Ujedinjenoj Kraljevini.”

               16

               Jednake odredbe postoje i za zahtjeve za doplatak za djecu podnesene u Sjevernoj Irskoj. Riječ je, prvo, o članku 142. Social Security Contributions and Benefits (Northern Ireland) Act 1992 (Zakon (Sjeverna Irska) o doprinosima i pravima iz sustava socijalne sigurnosti iz 1992.), čijom se odredbom od podnositelja zahtjeva traži da se tijekom odnosnog tjedna nalazi „u Sjevernoj Irskoj” i, drugo, o pravilu br. 27 Uredbe iz 2006. koje propisuje uvjete slične onima predviđenim u pravilu br. 23 te uredbe glede zahtjeva podnesenih u Velikoj Britaniji.

         Propisi koji uređuju osobni odbitak

               17

               Tax Credits Act 2002 (Zakon o osobnom odbitku iz 2002.) predviđa sustav osobnog odbitka za dijete. Sudeći prema navodima koje je Ujedinjena Kraljevina iznijela u odgovoru na tužbu, taj je sustav uveden kako bi se obiteljske potpore uključilo u porezni i socijalni sustav u sklopu jedinstvenog socijalnog prava, pri čemu on uključuje više već postojećih potpora vezanih uz primanja u korist djece. Taj je zakon donesen u cilju suzbijanja siromaštva među djecom. Osobni odbitak za djecu isplaćuje se osobi ili osobama odgovornim za jedno ili više djece (članak 8. Zakona o osobnom odbitku iz 2002.). Visina tog odbitka vezana je uz primanja dotičnih osoba, pa se davanja razvrstana u razrede isplaćuju ovisno o broju djece u obitelji i to ako primanja te obitelji prelaze određeni prag. Sustav osobnog odbitka zamijenio je raznorazna davanja koja su se isplaćivala korisnicima davanja po osnovi uzdržavane djece, čije su odobravanje i visina ovisili o primanjima podnositelja zahtjeva. Osobni odbitak za djecu je davanje koje se u pravilu financira iz poreza.

               18

               U članku 3. Zakona o osobnom odbitku iz 2002., naslovljenom „Zahtjevi”, predviđa se:
               „[...]

                        3.

                        Zahtjev za osobni odbitak mogu podnijeti

                                 (a)

                                 zajednički članovi bračnog ili izvanbračnog para koji oboje imaju najmanje šesnaest godina i nalaze se u Ujedinjenoj Kraljevini, ili

                                 (b)

                                 osoba koja ima najmanje šesnaest godina i nalazi se u Ujedinjenoj Kraljevini, ali nema pravo podnijeti zahtjev sukladno točki (a) (zajedno s drugom osobom).

                  [...]

                        7.

                        Moguće je propisati okolnosti pod kojima će se prema nekoj osobi za potrebe ovog dijela postupati kao da se nalazi ili ne nalazi u Ujedinjenoj Kraljevini.”

               19

               Pravilo br. 3 Tax Credits (Residence) Regulations 2003 (SI 2003/654) (Uredba o osobnom odbitku (boravište) iz 2003.), određuje:

                        „1.

                        Za potrebe dijela 1. Zakona o osobnom odbitku iz 2002., smatrat će se da se osoba ne nalazi u Ujedinjenoj Kraljevini ako redovno ne boravi u Ujedinjenoj Kraljevini.

                  [...]

                        4.

                        Za potrebe osobnog odbitka zaposlenih osoba, smatrat će se da osoba uobičajeno boravi u Ujedinjenoj Kraljevini ako ondje ostvaruje svoja prava kao radnik u smislu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 [od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice (SL 1968., L 257, str. 2.), kako je izmijenjena Direktivom br. 2004/38] ili Uredbe Komisije (EEZ) br. 1251/70 [od 29. lipnja 1970. o pravima radnika na ostanak na području države članice nakon što su u toj državi bili zaposleni (SL 1970., L 142, str. 24.)] ili ako ima pravo boraviti u Ujedinjenoj Kraljevini na temelju [Direktive 2004/38].

                        5.

                        Za potrebe dijela 1. Zakona o osobnom odbitku iz 2002., smatrat će se da se osoba ne nalazi Ujedinjenoj Kraljevini ako

                                 (a)

                                 podnese zahtjev za osobni odbitak za dijete […] počevši od 1. svibnja 2004.; i

                                 (b)

                                 nema pravo boraviti u Ujedinjenoj Kraljevini.”

         Immigration Act 1971

               20

               Sukladno članku 2. Immigration Acta 1971 (Zakon o useljavanju iz 1971.):
               „Prijava boravišta u Ujedinjenoj Kraljevini
               1.   Sukladno odredbama ovog zakona, osoba ima pravo boraviti u Ujedinjenoj Kraljevini

                        (a)

                        ako je britanski građanin; ili

                        (b)

                        ako je građanin Commonwealtha koji

                                 i.

                                 je neposredno prije stupanja na snagu British Nationality Acta 1981 [(Zakon o britanskom državljanstvu iz 1981.)] bio građanin Commonwealtha koji je imao pravo boraviti u Ujedinjenoj Kraljevini na temelju članka 2. stavka 1. točke (d) ili članka 2. stavka 2. ovog zakona u tekstu koji je tada bio na snazi; i

                                 ii.

                                 u međuvremenu nije prestao biti građanin Commonwealtha.

                  […]”

         Predsudski postupak

               21

               Nakon što je primila brojne pritužbe državljana drugih država članica koji borave u Ujedinjenoj Kraljevini koji su se žalili na to da su im nadležna britanska tijela odbila priznati pravo na određena socijalna davanja s obrazloženjem da ne uživaju pravo boravka u toj državi članici, Komisija je 2008. godine toj državi članici uputila zahtjev za pojašnjenje.

               22

               Ujedinjena Kraljevina je u dopisima od 1. listopada 2008. i 20. siječnja 2009. potvrdila da se prema nacionalnom zakonodavstvu smatra da, dok pravo boravka u Ujedinjenoj Kraljevini pripada svim državljanima te države članice, državljani drugih država članica u određenim okolnostima ne uživaju to pravo. Ujedinjena Kraljevina smatra da ta restrikcija ima podlogu u pojmu „prava boravka” u smislu Direktive 2004/38 i u ograničenjima tog prava predviđenim tom direktivom, posebno u pogledu zahtjeva da osobe koje nisu ekonomski aktivne raspolažu dostatnim sredstvima za sebe i članove svoje obitelji kako ne bi postali neprimjeren teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina.

               23

               Komisija je 4. lipnja 2010. Ujedinjenoj Kraljevini uputila pismo opomene u pogledu odredbi njezina zakonodavstva koje propisuju da podnositelji zahtjeva, da bi mogli ostvarivati pravo na određena davanja, moraju, kao preduvjet da bi se moglo smatrati da uobičajeno borave u Ujedinjenoj Kraljevini, ondje imati pravo boravka (u daljnjem tekstu: kriterij prava boravka).

               24

               U dopisu od 30. srpnja 2010. Ujedinjena Kraljevina je odgovorila na pismo opomene ističući da njezin nacionalni sustav nije diskriminatoran i da je kriterij prava boravka opravdan kao proporcionalna mjera kojom se želi osigurati da se ta davanja isplaćuju osobama koje su dovoljno integrirane u Ujedinjenoj Kraljevini.

               25

               Komisija je 29. rujna 2011. dala obrazloženo mišljenje na koje je Ujedinjena Kraljevina odgovorila u dopisu od 29. studenoga 2011.

               26

               Budući da nije bila zadovoljna tim odgovorom, Komisija je odlučila podnijeti predmetnu tužbu.

         O tužbi

         Predmet tužbe

               27

               Imajući u vidu presudu od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565), Komisija je odlučila svoju tužbu ograničiti na doplatak za djecu i osobni odbitak za dijete (u daljnjem tekstu: predmetna socijalna davanja), isključujući „posebna nedoprinosna novčana davanja” koja su se također spominjala u obrazloženom mišljenju, a mogu se sukladno toj presudi Suda smatrati „socijalnom pomoći” u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Direktive 2004/38.

         Meritum

      Argumentacija stranaka

               28

               Glavni prigovor koji Komisija iznosi protiv Ujedinjene Kraljevine tiče se činjenice da je ta država, tražeći od podnositelja zahtjeva za predmetna socijalna davanja da zadovolji kriterij prava boravka da bi ga se tretiralo kao osobu koja uobičajeno boravi u toj državi članici, dodala uvjet koji se ne navodi u Uredbi br. 883/2004. Smatra da taj uvjet osobe koje ga ne ispunjavaju ostavlja bez zaštite predviđene zakonodavstvom u području socijalne sigurnosti u jednoj od država članica, dok se tom uredbom željela osigurati upravo takva zaštita.

               29

               Komisija ističe da se sukladno članku 11. stavku 3. točki (e) Uredbe br. 883/2004 na osobu koja nije ekonomski aktivna u načelu primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj ima boravište. Shodno tomu, članak 1. točka (j) te uredbe definira „boravište” u smislu te uredbe kao mjesto gdje osoba uobičajeno boravi, a pojam „uobičajeno boravište” ima autonomno značenje u pravu Unije.

               30

               Komisija smatra da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, osobito prema točki 29. presude od 25. veljače 1999., Swaddling (C‑90/97, EU:C:1999:96), taj pojam označava mjesto gdje se nalazi uobičajeno središte interesa pojedine osobe. Kod određivanja središta interesa treba osobito uzeti u obzir obiteljsku situaciju radnika, razloge koji su ga naveli da se preseli, trajanje i stalnost njegova boravka, činjenicu ima li eventualno stalno zaposlenje te namjeru radnika, kako proizlazi iz svih relevantnih okolnosti.

               31

               Konkretno Komisija smatra da to mjesto treba određivati prema činjeničnim okolnostima i situaciji dotičnih osoba, neovisno o njihovu pravnom statusu u državi članici domaćinu i o činjenici imaju li pravo boravka na njezinu području, primjerice na temelju Direktive 2004/38. Shodno tomu tvrdi da Uredba br. 883/2004 pojmu „boravište” daje specifično značenje koje nema veze sa značenjem koje se tom pojmu daje u drugim aktima Unije ili u nacionalnom pravu, te da on nije podvrgnut nikakvim zakonskim preduvjetima.

               32

               Ističe da svrha članka 11. Uredbe br. 883/2004 nije usklađivanje materijalnog prava država članica nego uspostava sustava kolizijskih pravila čija je posljedica da se nacionalnom zakonodavcu oduzima ovlast određivanja uvjeta i dosega primjene vlastitog nacionalnog zakonodavstva u tom području. Taj sustav dakle ima cilj, prvo, osigurati primjenu samo jednog sustava socijalne sigurnosti i, drugo, spriječiti da osobe na koje se primjenjuje Uredba br. 883/2004 ostanu bez zaštite u području socijalne sigurnosti zbog toga što ne postoji zakonodavstvo koje se na njih primjenjuje.

               33

               Podredno, Komisija tvrdi da je Ujedinjena Kraljevina, propisujući uvjet za ostvarivanje prava na određena socijalna davanja koji njezini vlastiti državljani automatski ispunjavaju, kao što je to kriterij prava boravka, proizvela situaciju u kojoj postoji izravna diskriminacija prema državljanima drugih država članica te je time povrijedila članak 4. Uredbe br. 883/2004.

               34

               Komisija navodi da je Ujedinjena Kraljevina tijekom predsudskog postupka promijenila mišljenje, tvrdeći najprije da kriterij prava boravka nije jedan od čimbenika koje treba provjeriti kod utvrđivanja ima li osoba uobičajeno boravište u toj državi članici, a potom da se radi o posebnom uvjetu uobičajenog boravišta koji je diskriminatoran ali opravdan.

               35

               U tom pogledu Komisija, oslanjajući se na mišljenje nezavisne odvjetnice u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. travnja 2010., Bressol i dr. (C‑73/08, EU:C:2010:181), smatra da kriterij prava boravka predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju državljanstva jer se radi o uvjetu koji se primjenjuje samo na strance, s obzirom na to da britanski državljani koji borave u Ujedinjenoj Kraljevini automatski ispunjavaju taj uvjet.

               36

               Osim toga, čak ako bi i trebalo prihvatiti da kriterij prava boravka dovodi samo do neizravne diskriminacije, kako to tvrdi Ujedinjena Kraljevina, ta država prema mišljenju Komisije nije pružila nikakav argument iz kojeg bi se dalo zaključiti da je dotično nezakonito postupanje primjereno i proporcionalno u odnosu na cilj koji se želi postići tim nacionalnim zakonodavstvom, a to je osigurati postojanje istinske veze između osobe koja traži davanje i države članice domaćina.

               37

               Nadalje, Komisija osporava argument koji je iznijela Ujedinjena Kraljevina, a prema kojem osobe koje nisu ekonomski aktivne ne bi smjele postati teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina, osim ako te osobe nemaju dovoljan stupanj povezanosti s tom državom. Komisija priznaje da se država članica domaćin želi uvjeriti u postojanje veze koju podnositelj zahtjeva za davanje održava s tom državom članicom, ali je kod davanja iz socijalnog osiguranja sam zakonodavac Unije odredio načine provjere postojanja te veze kroz Uredbu br. 883/2004 – dakle, u konkretnom slučaju na temelju kriterija uobičajenog boravišta – a da države članice pritom ne mogu mijenjati odredbe te uredbe niti dodavati dodatne zahtjeve.

               38

               Ujedinjena Kraljevina u odgovoru na tužbu osporava glavni prigovor koji je iznijela Komisija, pozivajući se među ostalim na presudu od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 44.), u kojoj je Sud, nakon što je odbio argumente identične onima koje Komisija iznosi u ovom predmetu, zaključio da se „u načelu, ništa ne protivi tome da dodjela socijalnih davanja ekonomski neaktivnim građanima Unije bude uvjetovana ispunjavanjem pretpostavki za uživanje prava zakonitog boravišta u državi članici domaćinu”.

               39

               Ujedinjena Kraljevina pojašnjava da je Sud također zaključio da članak 70. stavak 4. Uredbe br. 883/2004, koji – poput njezina članka 11. – predviđa „kolizijsko pravilo” čiji je cilj izbjegavanje istovremene primjene više nacionalnih zakonodavstava na isti slučaj i sprečavanje situacije u kojoj bi osobe na koje se ta uredba primjenjuje ostale bez zaštite u području socijalne sigurnosti jer ne postoji zakonodavstvo koje bi se na njih primijenilo, nema za cilj odrediti materijalne pretpostavke za postojanje prava na predmetna socijalna davanja, odnosno posebna nedoprinosna novčana davanja, tako da je načelno na zakonodavstvu svake države članice da odredi te uvjete. Ujedinjena Kraljevina tvrdi da se ista argumentacija primjenjuje i na kolizijsko pravilo iz članka 11. Uredbe br. 883/2004 koje ima istu funkciju kao članak 70. stavak 4. te uredbe, koji se konkretno odnosi na posebna nedoprinosna novčana davanja u svrhu određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje na podnositelja zahtjeva.

               40

               Kada je riječ o prigovoru koji Komisija iznosi podredno, kako je izložen u točki 33. ove presude a tiče se postojanja izravne diskriminacije, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da on nije spomenut u obrazloženom mišljenju koje joj je Komisija poslala tijekom predsudskog postupka te da se prvi put pojavljuje u tužbi, zbog čega bi ga Sud trebao proglasiti nedopuštenim.

               41

               Nadalje, ta država članica tvrdi da je Sud već u više navrata presudio da se od državljana Europske unije koji nisu ekonomski aktivni opravdano može tražiti da pruže dokaz o tome da imaju pravo boravka kako bi mogli ostvariti davanja iz sustava socijalne sigurnosti, te da je zakonodavac Unije u Direktivi 2004/38 državi članici domaćinu izričito dopustio da svoju intervenciju podredi takvom uvjetu kako ti građani ne bi postali neprimjeren teret sustavu socijalne pomoći tih država. Smatra da načelo jednakosti postupanja iz članka 4. Uredbe br. 883/2004 treba sagledavati u svijetlu tog zahtjeva.

               42

               Na kraju, Ujedinjena Kraljevina ističe da je provjera kriterija prava boravka samo jedan od triju kumulativnih uvjeta koji se moraju ispuniti da bi se moglo smatrati da se podnositelj zahtjeva „nalazi” u Ujedinjenoj Kraljevini u smislu nacionalnog zakonodavstva. Tvrdi da se preostala dva uvjeta, to jest prisutnost na državnom području i uobičajeno boravište, mogu ispuniti neovisno o državljanstvu podnositelja zahtjeva, tako da britanski državljanin ne ispunjava automatski uvjet vezan uz činjenicu da „se nalazi” u Ujedinjenoj Kraljevini, koji otvara pravo na predmetna socijalna davanja.

               43

               Ujedinjena Kraljevina priznaje da će te uvjete lakše zadovoljiti njezini vlastiti državljani nego državljani drugih država članica te da se radi o mjeri koja je neizravno diskriminatorna. Međutim, pozivajući se na razmatranja Suda iz točke 44. presude od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565) koja se tiču sličnog konteksta, ta država članica tvrdi da je mjera objektivno opravdana potrebom zaštite javnih financija, jer se predmetna socijalna davanja ne financiraju iz doprinosa korisnika već iz poreza. Osim toga, ništa ne navodi na to da bi ta mjera bila disproporcionalna za postizanje željenog cilja u smislu pretpostavki izloženih u točkama 71. do 78. te presude Suda.

               44

               Komisija u replici vezano uz glavni prigovor navodi da se presuda od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565) ticala samo primjene Direktive 2004/38 na posebna nedoprinosna novčana davanja, pri čemu ta davanja imaju istovremeno karakteristike socijalne pomoći i socijalne sigurnosti, dok se u predmetnom slučaju radi o dvije obiteljske naknade u smislu članka 3. stavka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004, dakle o pravim davanjima iz sustava socijalne sigurnosti na koja se Direktiva 2004/38 ne primjenjuje. S tim u vezi Komisija naglašava da u točki 44. navedene presude postoji problem razlike u prijevodima između engleske i njemačke verzije jer se u prvoj koristi izraz „social security benefits” („davanja iz sustava socijalne sigurnosti”) dok se u drugoj, koja je vjerodostojna verzija, rabi širi pojam „Sozialleistungen” („socijalna davanja”).

               45

               Nadalje, Komisija ističe da zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine, umjesto da potiče slobodu kretanja građana Unije, što je cilj koji je u pozadini Unijina zakonodavstva u području koordinacije sustava socijalne sigurnosti, ono je priječi uvodeći prepreku toj slobodi, poprimajući oblik diskriminacije na temelju državljanstva. Tvrdi da to ima za posljedicu da osoba ne može ostvariti pravo na predmetna socijalna davanja ni u državi iz koje dolazi, u kojoj više nema uobičajeno boravište, niti u državi domaćinu ako u ondje ne uživa pravo boravka.

               46

               Konačno, kada je riječ o podredno istaknutom prigovoru, Komisija osporava tumačenje koje Ujedinjena Kraljevina daje u pogledu kolizijskog pravila iz članka 11. Uredbe br. 883/2004, navodeći da iz presude od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565), proizlazi da se načelo na temelju kojeg države članice mogu opravdano propisati ograničenja da bi izbjegle da građanin Unije kojeg primaju ne postane neprimjeren teret njihovu sustavu socijalne pomoći, odnosi samo na socijalnu pomoć te da ne obuhvaća davanja iz sustava socijalne sigurnosti.

               47

               Osim toga, što se tiče bilo kakvog opravdanja uvjeta vezanog uz kriterij prava boravka, Komisija ističe da Ujedinjena Kraljevina ne daje nikakav dokaz o njegovoj proporcionalnosti u odnosu na cilj koji se želi postići nacionalnim zakonodavstvom. Tvrdi da je test ima li neka osoba „pravo boraviti”, odnosno provjera kriterija „prava boravka”, automatski mehanizam koji sustavno i neizbježno podnositelje zahtjeva koji ne ispunjavaju te kriterije priječi u ostvarivanju tih davanja, bez obzira na njihove osobne prilike i mjeru u kojoj su plaćali poreze i uplaćivali doprinose za socijalno osiguranje u Ujedinjenoj Kraljevini. Taj mehanizam stoga ne omogućuje složeno pojedinačno ocjenjivanje koje Sud traži od država članica domaćina u skladu s presudom od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565).

               48

               U odgovoru na repliku Ujedinjena Kraljevina ustraje na činjenici da je njezino pravo mjerodavno na temelju kolizijskog pravila predviđenog u Uredbi br. 883/2004 i da osoba čije se uobičajeno boravište nalazi na njezinu državnom području može unatoč svemu ne imati pravo na predmetna socijalna davanja.

               49

               Što se tiče razlika između jezičnih verzija presude od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565), Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je izraz „social benefits” širi od izraza „social security benefits” i da, iako se Sud u toj presudi odlučio za prvi umjesto za drugi izraz u verzijama na francuskom i njemačkom jeziku, ta okolnost proširuje područje primjene načela navedenog u točki 44. te presude, koje uključuje i davanja iz sustava socijalne sigurnosti. Ta država članica tvrdi da iz navedene presude ni u kojem slučaju ne proizlazi da se razmatranja Suda odnose isključivo na posebna nedoprinosna novčana davanja, što je uostalom i potvrđeno u presudi od 11. studenoga 2014., Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358).

               50

               Ujedinjena Kraljevina dalje navodi da je teško zamisliti da države članice ne bi bile dužne isplaćivati posebna nedoprinosna novčana davanja, kojima se osigurava minimalni prihod za život, građanima Unije koji nemaju pravo boravka, dok bi im s druge strane bile obvezne isplaćivati davanja kao što su predmetna socijalna davanja koja nadilaze osiguravanje minimalnog prihoda za život, uzevši u obzir činjenicu da potonja davanja, s obzirom da se financiraju iz poreza, mogu usto predstavljati neprimjeren teret za javne financije države članice domaćina u smislu presude od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565).

               51

               Ujedinjena Kraljevina dodaje da predmetna socijalna davanja u svakom slučaju imaju tipične osobine socijalne pomoći, iako to nije uvjet koji se traži da bi se načelo utvrđeno u presudi od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565), koje se tiče „socijalnih davanja” općenito, primjenjivalo i na predmetna socijalna davanja. Ta država članica tvrdi da je Sud u presudi od 11. studenoga 2014., Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358), potvrdio da se jedino građani Unije koji nisu ekonomski aktivni, a čiji boravak zadovoljava uvjete iz članka 7. stavka 1. točke (b) Direktive 2004/38, mogu u kontekstu pristupa socijalnim davanjima pozvati na pravo na jednako postupanje u odnosu na državljane države članice domaćina.

               52

               Konačno, ta država članica tvrdi da je Komisija, navodeći prvi put u svojoj replici da je kriterij prava boravka „automatski mehanizam” koji ne daje mogućnost ocjenjivanja okolnosti konkretnog slučaja kako to traži Sud u presudi od 19. rujna 2013., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565), iznijela novi prigovor koji stoga sukladno članku 127. Poslovnika Suda treba proglasiti nedopuštenim.

               53

               U tom pogledu, Ujedinjena Kraljevina također tvrdi da je pogrešno shvaćanje funkcioniranja kriterija prava boravka kako ga Komisija predstavlja u novom prigovoru. Navodi da upravna služba koja upravlja predmetnim socijalnim davanjima u praksi prilikom razmatranja je li neka osoba koristila socijalnu pomoć, uzima u obzir, među ostalim podacima, informacije koje pruža Department for Work and Pensions (Odjel za rad i mirovine). Navedene informacije toj službi omogućuju da utvrdi ima li podnositelj zahtjeva pravo boravka u Ujedinjenoj Kraljevini i, shodno tomu, može li ostvarivati predmetna socijalna davanja. Ako nije moguće utvrditi ima li podnositelj zahtjeva pravo boravka, pristupa se pojedinačnoj procjeni njegovih osobnih prilika, uključujući u pogledu socijalnih doprinosa koje je platio, te činjenice traži li aktivno posao i ima li realnu mogućnost zapošljavanja.

         Ocjena Suda
      – Kvalifikacija predmetnih socijalnih davanja

               54

               U cilju ispitivanja osnovanosti predmetne tužbe zbog povrede obveze, važno je prethodno utvrditi treba li predmetna socijalna davanja kvalificirati kao „socijalnu pomoć” ili kao „davanja iz sustava socijalne sigurnosti”.

               55

               S tim u vezi treba podsjetiti da se tužba zbog povrede obveze tiče doplatka za djecu (child benefit) i osobnog odbitka za dijete (child tax credit), dakle dvaju novčanih davanja kojima je cilj pridonijeti pokrivanju troškova obitelji i koji se ne financiraju doprinosima korisnika već obveznom poreznom pristojbom.

               56

               Ujedinjena Kraljevina nije unijela nijedno od tih davanja u Prilog X. Uredbi br. 883/2004, a među strankama je nesporno da se ne radi o posebnim nedoprinosnim novčanim davanjima u smislu članka 70. te uredbe.

               57

               Kada je riječ o doplatku za djecu, iz članka 141. Zakona iz 1992. proizlazi da svaka osoba koja uzdržava barem jedno dijete ima pravo na tjedni doplatak za svako dijete sukladno odredbama tog zakona.

               58

               Nesporno je da doplatak za djecu predstavlja socijalno davanje čija je svrha, među ostalim, kompenzirati dio troškova koje mora snositi osoba s jednim ili više uzdržavane djece. Načelno govoreći, radi se o univerzalnom davanju koje se odobrava svakoj osobi na njezin zahtjev. Međutim, podnositelji zahtjeva koji imaju visoka primanja dužni su u sklopu svojih poreznih obveza vratiti iznos u visini koja maksimalno odgovara iznosu primljenog davanja.

               59

               Kada je riječ o osobnom odbitku za dijete, također je nesporno da se radi o novčanom davanju koje se isplaćuje svakoj osobi koja uzdržava jedno ili više djece, a iznos mu varira ovisno o obiteljskim primanjima, broju uzdržavane djece i drugim čimbenicima koji se tiču osobnih prilika dotične obitelji. Unatoč svojem nazivu, osobni odbitak za dijete predstavlja iznos koji nadležno upravno tijelo periodički isplaćuje korisnicima te izgleda da je povezan s njihovim svojstvom poreznih obveznika. To je davanje zamijenilo niz dopunskih davanja koja su isplaćivana podnositeljima zahtjeva za različite doplatke za uzdržavanje po osnovi uzdržavane djece, koja nisu bila vezana uz ostvarena primanja te im je opći cilj bilo suzbijanje siromaštva među djecom.

               60

               Prema sudskoj praksi Suda, davanja koja se automatski priznaju obiteljima koje ispunjavaju određene objektivne kriterije, posebno u pogledu veličine obitelji, njezinih prihoda i kapitalnih resursa, bez ikakvog pojedinačnog i diskrecijskog ocjenjivanja osobnih potreba, i čiji je cilj kompenzirati obiteljske troškove, treba smatrati davanjima iz sustava socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 16. srpnja 1992., Hughes, C‑78/91, EU:C:1992:331, t. 22., i od 10. listopada 1996., Hoever i Zachow, C‑245/94 i C‑312/94, EU:C:1996:379, t. 27.).

               61

               Primjena kriterija spomenutih u prethodnoj točki ove presude na predmetna socijalna davanja znači da ta davanja treba kvalificirati kao „davanja iz sustava socijalne sigurnosti” u smislu članka 3. stavka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 1. točkom (z) te iste uredbe.

         – Glavni prigovor

               62

               U glavnom prigovoru iznesenom u prilog predmetnoj tužbi Komisija proziva Ujedinjenu Kraljevinu da je priznavanje predmetnih socijalnih davanja uvjetovala time da podnositelj zahtjeva mora, pored kriterija vezanog uz činjenicu da „uobičajeno boravi” na području države članice domaćina predviđenog u članku 11. stavku 3. točki (e) Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 1. točkom (j) iste uredbe, ispunjavati i kriterij prava boravka. Komisija stoga smatra da razmatranje potonjeg kriterija znači uvođenje dodatnog uvjeta koji nije bio predviđen.

               63

               U tom pogledu treba reći da se u članku 11. stavku 3. točki (e) Uredbe br. 883/2004 na koji se poziva Komisija, navodi „kolizijsko pravilo” u cilju određivanja nacionalnog zakonodavstva mjerodavnog za primanje davanja iz sustava socijalne sigurnosti nabrojanih u članku 3. stavku 1. te uredbe, među kojima su i obiteljska davanja, a koja mogu ostvariti sve osobe osim onih navedenih u članku 11. stavku 3. točkama (a) do (d) te uredbe, dakle osobe koje nisu ekonomski aktivne.

               64

               Cilj članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004 nije samo izbjegavanje istovremene primjene više nacionalnih zakonodavstava na određeni slučaj te problema koji iz toga mogu proizići, nego i sprečavanje situacije u kojoj bi osobe na koje se ta uredba primjenjuje ostale bez zaštite u području socijalne sigurnosti jer ne postoji zakonodavstvo koje bi se na njih primijenilo (vidjeti među ostalim presudu od 19. rujna 2013., Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               65

               S druge strane, ova odredba sama po sebi nema za cilj propisati materijalne pretpostavke za postojanje prava na davanja iz sustava socijalne sigurnosti. Načelno je na zakonodavstvu svake države članice da odredi te uvjete (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2013., Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 41. i navedenu sudsku praksu, te presudu od 11. studenoga 2014., Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 89.).

               66

               Iz članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 1. točkom (j) te iste uredbe stoga se ne može zaključivati da se pravu Unije protivi nacionalni propis koji uvjetuje ostvarivanje prava na socijalna davanja, kao što su predmetna socijalna davanja, činjenicom da podnositelj zahtjeva ima zakonito pravo boravka u dotičnoj državi članici.

               67

               Naime, Uredbom br. 883/2004 ne uspostavlja se zajednički sustav socijalne sigurnosti već i dalje nastavljaju postojati različiti nacionalni sustavi te je njezin jedini cilj omogućavanje koordinacije između tih sustava kako bi se osigurala djelotvorna provedba slobodnog kretanja osoba. Njome se dakle dopušta postojanje različitih sustava koji stvaraju različita potraživanja prema različitim institucijama prema kojima ovlaštenik ima izravna prava bilo samo na temelju unutarnjeg prava ili na temelju unutarnjeg prava eventualno dopunjenog pravom Unije (presuda od 19. rujna 2013., Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 43.).

               68

               Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da načelno ništa ne priječi mogućnost da se priznavanje socijalnih davanja građanima Unije koji nisu ekonomski aktivni uvjetuje obvezom ispunjavanja uvjeta za posjedovanje zakonitog prava boravka u državi članici domaćinu (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 19. rujna 2013., Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 44., i od 11. studenoga 2014., Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 83.).

               69

               Kolizijsko pravilo predviđeno u članku 11. stavku 3. točki (e) Uredbe br. 883/2004 stoga, suprotno navodima Komisije, nije narušeno kriterijem prava boravka, s obzirom na to da je taj kriterij sastavni dio uvjeta za priznavanje predmetnih socijalnih davanja.

               70

               Shodno tomu, treba reći da se ne može prihvatiti ni argument na koji se pozvala Komisija prema kojem se osoba koja ne ispunjava uvjete koji se zahtijevaju da bi se mogla ostvariti predmetna socijalna davanja, nalazi u situaciji u kojoj se na nju ne primjenjuju ni pravo Ujedinjene Kraljevine niti bilo koje drugo pravo.

               71

               Naime, ta situacija se ne razlikuje od situacije u kojoj se nalazi podnositelj zahtjeva koji ne ispunjava jedan od uvjeta koji se zahtijevaju da bi se moglo ostvariti socijalno davanje iz bilo kojeg drugog razloga te koji zbog toga praktički ne bi imao pravo na takvu naknadu ni u jednoj državi članici. No to ne bi bilo zbog činjenice da se na njega ne primjenjuje nijedno pravo, nego zbog toga što tražitelj zahtjeva ne ispunjava materijalne pretpostavke koje je propisala država članica čije zakonodavstvo se na njega primjenjuje na temelju kolizijskih pravila.

               72

               U tom pogledu, valja također podsjetiti da je Ujedinjena Kraljevina od svojeg odgovora na obrazloženo mišljenje neprestano osporavala to da je željela provjeru uobičajenosti boravka podnositelja zahtjeva na njezinu području uvjetovati osobito time da on ondje ima zakonito pravo boravka. Naime, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 54. svojeg mišljenja, nigdje iz spisa ne proizlazi da je Ujedinjena Kraljevina željela kriterij prava boravka vezati uz kontrolu uobičajenog boravišta u smislu članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004. Kao što je ta država članica navela na raspravi, zakonitost boravka podnositelja zahtjeva na njezinu području predstavlja materijalnu pretpostavku koju osobe koje nisu ekonomski aktivne trebaju ispunjavati da bi mogle ostvariti pravo na predmetna socijalna davanja.

               73

               U svjetlu prethodnih razmatranja, budući da Komisija nije dokazala da kriterij prava boravka koji je uveden zakonodavstvom Ujedinjene Kraljevine sam po sebi utječe na odredbu članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 1. točkom (j) te iste uredbe, valja odbiti prigovor koji je ta institucija iznijela kao glavni argument.

         – Podredni prigovor

               74

               Podredno, za slučaj da bude presuđeno da provjera kriterija prava boravka nije kao takva uključena u provjeru uobičajenog boravišta podnositelja zahtjeva za predmetna socijalna davanja te da se kontrola tog prvog kriterija provodi autonomno, Komisija navodi da uvođenje kriterija prava boravka u nacionalno zakonodavstvo neizbježno dovodi do izravne ili barem neizravne diskriminacije koja je zabranjena člankom 4. Uredbe br. 883/2004.

               75

               U tom pogledu treba podsjetiti, kao što je već spomenuto u točki 68. ove presude, da ništa ne priječi mogućnost da se priznavanje socijalnih davanja građanima Unije koji nisu ekonomski aktivni uvjetuje obvezom ispunjavanja materijalne pretpostavke za posjedovanje zakonitog prava boravka u državi članici domaćinu.

               76

               Međutim, država članica domaćin koja za priznavanje socijalnih davanja, kao što su to predmetna socijalna davanja, traži zakonit boravak državljanina druge države članice na svojem području, čini neizravnu diskriminaciju.

               77

               Naime, iz ustaljenje sudske prakse proizlazi da se nacionalna odredba mora smatrati neizravno diskriminirajućom ako po samoj svojoj naravi može više utjecati na državljane drugih država članica nego na državljane države članice domaćina, slijedom čega postoji opasnost da posebno državljane drugih država članica stavi u nepovoljan položaj (vidjeti u tom smislu presudu od 13. travnja 2010., Bressol i dr., C‑73/08, EU:C:2010:181, t. 41.).

               78

               U kontekstu predmetne tužbe, nacionalni propis određuje da podnositelji zahtjeva za spomenuta davanja moraju imati pravo boravka u Ujedinjenoj Kraljevini. Taj propis stoga stvara nejednakost u postupanju između britanskih državljana i državljana drugih država članica, zato što takav uvjet boravka lakše mogu ispuniti državljani Ujedinjene Kraljevine, koji najčešće i imaju uobičajeno boravište u Ujedinjenoj Kraljevini, nego državljani drugih država članica, čije se boravište u pravilu nalazi u bilo kojoj drugoj državi članici osim Ujedinjenoj Kraljevini (vidjeti po analogiji presudu od 13. travnja 2010., Bressol i dr., C‑73/08, EU:C:2010:181, t. 45.).

               79

               Da bi bila opravdana, takva neizravna diskriminacija mora biti prikladna da bi se osiguralo ostvarivanje opravdanog cilja i ne smije nadilaziti ono što je potrebno za postizanje tog cilja (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 46.).

               80

               U tom pogledu treba reći da iz sudske prakse Suda proizlazi da nužnost zaštite financija države članice domaćina u načelu opravdava mogućnost kontrole zakonitosti boravka u trenutku priznavanja socijalnog davanja, naročito osobama koje dolaze iz drugih država članica te nisu ekonomski aktivne, s obzirom na to da takvo priznavanje može imati posljedice na opću razinu pomoći koju ta država može dati (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 20. rujna 2001., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, t. 44.; od 15. ožujka 2005., Bidar, C‑209/03, EU:C:2005:169, t. 56.; od 19. rujna 2013., Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 61., i od 11. studenoga 2014., Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 63.).

               81

               Što se tiče proporcionalnosti kriterija prava boravka, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 92. svojeg mišljenja, treba reći da provjeru koju nacionalna tijela provode u sklopu priznavanja predmetnih socijalnih davanja glede činjenice da se podnositelj zahtjeva ne nalazi nezakonito na državnom području, treba smatrati slučajem kontrole zakonitosti boravka građana Unije u smislu članka 14. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2004/38 te stoga mora ispunjavati sve njezine zahtjeve.

               82

               U tom pogledu treba podsjetiti da na temelju članka 14. stavka 2. Direktive 2004/38 građani Unije i članovi njihovih obitelji imaju pravo boravka iz članaka 7., 12. i 13. te direktive tako dugo dok ispunjavaju uvjete iz tih članaka. U određenim posebnim slučajevima, ako postoji opravdana sumnja da građanin Unije ili članovi njihove obitelji ne ispunjavaju uvjete iz navedenih članaka, države članice mogu provjeriti jesu li ti uvjeti doista ispunjeni. No u članku 14. stavku 2. Direktive 2004/38 određuje se da ta provjera nije sustavna.

               83

               Iz očitovanja koje je Ujedinjena Kraljevina dala na raspravi pred Sudom proizlazi da za svako od predmetnih socijalnih davanja podnositelj zahtjeva treba u obrascu zahtjeva navesti niz podataka iz kojih se može zaključiti ima li ili ne pravo boravka u Ujedinjenoj Kraljevini, a tijela nadležna za priznavanje predmetnog davanja potom provjeravaju te podatke. Samo se u posebnim slučajevima od podnositelja zahtjeva traži da pruže dokaz o tome da stvarno uživaju zakonito pravo boravka na području Ujedinjene Kraljevine kao što su to naveli u obrascu zahtjeva.

               84

               Dakle, iz informacija kojima raspolaže Sud proizlazi, protivno onome što tvrdi Komisija, da se kontrola ispunjavanja uvjeta definiranih Direktivom 2004/38 za postojanje prava boravka ne provodi sustavno, pa stoga nije protivna zahtjevima članka 14. stavka 2. te direktive. Naime, britanska tijela samo u slučaju sumnje provode provjere potrebne za utvrđivanje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete predviđene Direktivom 2004/38, posebno one iz članka 7., a time i ima li zakonito pravo boravka na području te države članice u smislu te direktive.

               85

               U tom kontekstu, Komisija, na kojoj je da dokaže postojanje navodne povrede obveze i da Sudu podnese dokaze potrebne da bi on provjerio postoji li navedena povreda obveze (vidjeti među ostalim presudu od 23. prosinca 2015., Komisija/Grčka, C‑180/14, EU:C:2015:840, t. 60. i navedenu sudsku praksu), nije pružila informacije koje dokazuju da ta kontrola ne udovoljava uvjetima proporcionalnosti, da nije sposobna osigurati ostvarivanje cilja zaštite javnih financija i da nadilazi ono što je potrebno za postizanje tog cilja.

               86

               Iz navedenog proizlazi da činjenica da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u tužbi predviđa da nadležna tijela Ujedinjene Kraljevine u svrhu priznavanja predmetnih socijalnih davanja zahtijevaju zakonit boravak na njihovu području od državljana drugih država članica koji su podnijeli zahtjev za ostvarivanje tih davanja, ne predstavlja diskriminaciju zabranjenu na temelju članka 4. Uredbe br. 883/2004.

               87

               Slijedom navedenog tužbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               88

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Ujedinjena Kraljevina postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji valja naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Europskoj Komisiji se nalaže snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. listopada 2008.#Svenska staten protiv Anders Holmqvist.#Zahtjev za prethodnu odluku: Lunds tingsrätt - Švedska.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 80/987/EEZ - Članak 8.a.#Predmet C-310/07.