title: Presuda Suda (peto vijeće) od 2. lipnja 2016.#Dr. Falk Pharma GmbH protiv DAK-Gesundheit.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 1. stavak 2. točka (a) – Pojam ,ugovora o javnoj nabavi’ – Sustav nabave robe koji se sastoji od prihvaćanja kao dobavljača svakog gospodarskog subjekta koji ispunjava unaprijed određene uvjete – Isporuka lijekova koji podliježu povratu novca u okviru općeg sustava socijalne sigurnosti – Sporazumi između jednog fonda za zdravstveno osiguranje i svih dobavljača lijekova temeljenih na određenom aktivnom sastojku, koji prihvaćaju dati rabat na prodajnu cijenu, po unaprijed određenoj stopi – Zakonodavstvo koje predviđa, u načelu, zamjenu lijeka koji podliježe povratu novca, a koji je stavio na tržište subjekt koji nije sklopio takav sporazum, istovrsnim lijekom koji je stavio na tržište subjekt koji je sklopio takav sporazum.#Predmet C-410/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Ugovori o javnoj nabavi — Direktiva 2004/18/EZ — Članak 1. stavak 2. točka (a) — Pojam ‚ugovori o javnoj nabavi’ — Sustav nabave robe koji se sastoji u prihvaćanju kao dobavljača svakog gospodarskog subjekta koji ispunjava unaprijed određene uvjete — Isporuka lijekova koji podliježu povratu novca u okviru općeg sustava socijalne sigurnosti — Sporazumi između jednog fonda za zdravstveno osiguranje i svih dobavljača lijekova temeljenih na određenom aktivnom sastojku koji prihvaćaju dati rabat na prodajnu cijenu po unaprijed određenoj stopi — Zakonodavstvo koje predviđa, u načelu, zamjenu lijeka koji podliježe povratu novca, a koji je stavio na tržište subjekt koji nije sklopio takav sporazum, istovrsnim lijekom koji je stavio na tržište subjekt koji je sklopio takav sporazum“
      U predmetu C‑410/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 13. kolovoza 2014., koju je Sud zaprimio 29. kolovoza 2014., u postupku

         Dr. Falk Pharma GmbH

      protiv

         DAK‑Gesundheit,

      uz sudjelovanje:

         Kohlpharma GmbH,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby (izvjestitelj), A. Rosas, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Dr. Falk Pharma GmbH, M. Ulshöfer, Rechtsanwalt,

               —

               za DAK‑Gesundheit, A. Csaki, Rechtsanwalt,

               —

               za Kohlpharma GmbH, C. Stumpf, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, K. Nasopoulou i S. Lekkou, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, F. Sjövall, L. Swedenborg i E. Karlsson, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Hermes i G. Wilms, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o [javnoj nabavi radova, robe i usluga] (SL 2004., L 134, str. 114. i ispravak SL 2004., L 351, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Dr. Falk Pharme GmbH (u daljnjem tekstu: Falk) i DAK‑Gesundheita (u daljnjem tekstu: DAK), fonda za zdravstveno osiguranje, u prisutnosti Kohlpharme GmbH, koji se odnosi na postupak što ga je DAK pokrenuo s ciljem sklapanja sporazuma o rabatu na cijene s poduzetnicima koji stavljaju na tržište lijek čija je djelatna tvar mezalacin, a koji je doveo do sklapanja takvog sporazuma s Kohlpharmom.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 2. i 3. Direktive 2004/18 navodi se sljedeće:

                        (2)

                        „Sklapanje ugovora sklopljenih u državi članici u ime države, regionalnih ili lokalnih vlasti i drugih tijela kojima upravljaju tijela javnog prava, podliježe poštovanju načela Ugovora, a posebno načela slobode kretanja robe, načela slobode poslovnog nastana i načela slobode pružanja usluga i načelima koja iz toga proizlaze, kao što je načelo jednakog tretmana, načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti, te načelo transparentnosti. Međutim, za ugovore o javnoj nabavi iznad određene vrijednosti preporučljivo je sastaviti odredbe koordinacije Zajednice nacionalnih postupaka za dodjelu takvih ugovora koji su utemeljeni na ovim načelima kako bi se osigurao njihov učinak i kako bi se jamčilo otvaranje javne nabave natjecanju. Ove bi se koordinirajuće odredbe stoga trebale tumačiti u skladu kako s gore navedenim pravilima i načelima tako i s ostalim pravilima Ugovora.

                        (3)

                        Takve koordinirajuće odredbe trebale bi koliko god je to moguće zadovoljavati trenutne postupke i praksu u svakoj državi članici.”

               4

               Uvodna izjava 11. navedene direktive navodi:
               „Trebalo bi predvidjeti definiciju Zajednice koja se odnosi na okvirne sporazume, zajedno s točno određenim pravilima o okvirnim sporazumima sklopljenim za ugovore koji su obuhvaćeni ovom Direktivom. Prema tim pravilima, kada javni naručitelji sklope okvirni sporazum u skladu s odredbama ove Direktive koje se odnose posebno na oglašavanje, vremenske rokove i uvjete za podnošenja ponuda u javnom nadmetanju, oni mogu sklopiti ugovore temeljene na takvom okvirnom sporazumu za vrijeme trajanja njegove pravovaljanosti tako da primjenjuju uvjete navedene u okvirnom sporazumu ili, ako svi uvjeti nisu unaprijed utvrđeni u okvirnom sporazumu, tako da se ponovno otvori nadmetanje između stranaka okvirnog sporazuma u vezi s tim uvjetima. [...]”

               5

               Člankom 1. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2004/18/EZ propisano je da u svrhu te direktive „‚ugovori o javnoj nabavi’ su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive”.

               6

               Navedeni članak 1. u stavku 5. definira pojam „okvirnog sporazuma” na sljedeći način:
               „‚Okvirni sporazum’ je sporazum između jednog ili više javnih naručitelja i jednog ili više gospodarskih subjekata, a čija je svrha utvrđivanje uvjeta pod kojima se [provodi javna nabava] tijekom određenog razdoblja, posebno u pogledu cijene i, po potrebi, predviđenih količina.”

               7

               Članak 2. navedene direktive glasi:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.”

               8

               Članak 32. Direktive 2004/18 propisuje:
               „ [...]
               2.   Za potrebe sklapanja okvirnog sporazuma, javni naručitelj slijedi postupovna pravila navedena u ovoj Direktivi za sve faze do sklapanja ugovora na temelju tog okvirnog sporazuma. Strane okvirnog sporazuma odabiru se primjenom kriterija za odabir utvrđenih u skladu s člankom 53.
               Ugovori na temelju okvirnog sporazuma sklapaju se u skladu s postupcima navedenima u stavcima 3. i 4. Ti se postupci mogu primjenjivati samo između javnih naručitelja i gospodarskih subjekata koji su izvorno strane okvirnog sporazuma.
               [...]
               4.   Ako je okvirni sporazum sklopljen s više gospodarskih subjekata, potonjih mora biti najmanje troje, ako ima dovoljan broj gospodarskih subjekata koji zadovoljavaju uvjete sposobnosti i/ili valjanih ponuda koje zadovoljavaju kriterije za odabir.
               Ugovori na temelju okvirnih sporazuma sklopljenih s više gospodarskih subjekata mogu biti sklopljeni ili:

                        —

                        primjenom uvjeta određenih u okvirnom sporazumu bez ponovnog natjecanja, ili

                        —

                        ako svi uvjeti nisu određeni u okvirnom sporazum, kada su strane ponovno u natjecanju na temelju istih i, ako je to nužno, preciznije definiranih uvjeta, i, ako je prikladno, drugih uvjeta navedenih u specifikacijama okvirnog sporazuma, u skladu sa sljedećim postupkom:
                        [...]”

               9

               U skladu s člankom 43. stavkom 1. te direktive:
               „Za svaki ugovor, okvirni sporazum i svaku uspostavu dinamičkog sustava nabave, javni naručitelj sastavlja pismeno izvješće koje sadrži najmanje sljedeće:
               [...]

                        (e)

                        ime uspješnog ponuditelja i razloge zašto je njegova ponuda odabrana i, ako je poznato, dio ugovora ili okvirnog sporazuma koji uspješni ponuditelj namjerava dati u podugovor trećim strankama;

                  [...]”

               10

               Direktiva 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18 (SL 2014., L 94, str. 65.), čiji akti za prenošenje moraju, na temelju njezina članka 90. stavka 1., stupiti na snagu najkasnije 18. travnja 2016., u članku 1. stavku 2. definira nabavu na sljedeći način:
               „Nabava u smislu ove Direktive podrazumijeva stjecanje putem javnog ugovora, radova, robe ili usluga koje nabavlja jedan ili više javnih naručitelja od gospodarskih subjekata koje su ti javni naručitelji odabrali, bez obzira na to jesu ili radovi, roba ili usluge namijenjene javnoj svrsi.”

         Nacionalno pravo

               11

               Na temelju članka 129. stavka 1. Sozialgesetzbucha, Fünftes Buch – Gesetzliche Krankenversicherung (Zakon o socijalnoj sigurnosti, peta knjiga – sustav zdravstvenog osiguranja, u daljnjem tekstu: SGB V), u odnosu na isporuku lijeka koji je propisan naznakom svojeg aktivnog sastojka i čiju zamjenu lijekom koji ima ekvivalentan aktivni sastojak liječnik koji propisuje lijek nije isključio, ljekarnici moraju zamijeniti propisani lijek onim s ekvivalentnim aktivnim sastojkom za koji je sklopljen sporazum o rabatu u smislu članka 130.a stavka 8. SGB‑a V.

               12

               U skladu s potonjom odredbom, fondovi za zdravstveno osiguranje ili njihove skupine mogu s farmaceutskim poduzetnicima sklopiti sporazume o rabatu na prodajne cijene lijekova koji se isporučuju na teret tih fondova za razdoblje od dvije godine.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               DAK je 28. kolovoza 2013. u dodatku Službenom listu Europske unije objavio obavijest o „postupku odobrenja sudjelovanja” s ciljem sklapanja sporazuma o rabatu, u skladu s člankom 130.a stavkom 8. SGB‑a V, koji se odnosi na lijekove čiji je aktivni sastojak mesalazin. Rabat je bio dogovoren po stopi od 15 % od „tvorničke” cijene za razdoblje od 1. listopada 2013. do 30. rujna 2015.

               14

               Taj postupak predviđao je sudjelovanje svih zainteresiranih poduzetnika koji ispunjavaju kriterije za sudjelovanje i sklapanje sa svakim od tih poduzetnika istovjetnih ugovora čiji su uvjeti bili unaprijed određeni i o kojima se nije moglo pregovarati. Osim toga, svaki drugi poduzetnik koji je ispunjavao te kriterije imao je također mogućnost pod istim uvjetima pristupiti sustavu sporazuma o rabatu tijekom razdoblja njegove valjanosti.

               15

               U obavijesti od 28. kolovoza 2013. navedeno je da taj postupak ne podliježe pravu javne nabave.

               16

               Kohlpharma je bila jedini poduzetnik koji je nakon te obavijesti iskazao svoj interes. S tim je poduzetnikom 5. prosinca 2013. sklopljen ugovor. Mehanizam zamjene iz članka 129. stavka 1. SGV‑a V proveden je od 1. siječnja 2014. u računalnom sustavu kojim se koriste ljekarne. O sklapanju tog ugovora 22. veljače 2014. izdana je obavijest u Službenom listu.

               17

               Falk je 17. siječnja 2014. pred Vergabekammerom des Bundes (Savezno vijeće za javnu nabavu, Njemačka) podnio tužbu za proglašenje nespojivosti s pravom javne nabave postupka odobrenja sudjelovanja koji je pokrenuo DAK i jedinog sporazuma koji je iz njega proizišao. Žalbeni postupak vodio se pred Oberlandesgerichtom Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka).

               18

               U okviru navedene žalbe Falk tvrdi da se pravo javne nabave primjenjuje kada tijelo kvalificirano kao javni naručitelj nabavlja robu na tržištu, a to pravo nalaže da se objavi poziv na nadmetanje, što podrazumijeva sklapanje isključivih ugovora.

               19

               S druge strane, DAK smatra da javni naručitelj nabavu robe i usluga koji su mu potrebni može obavljati ne samo putem ugovora o javnoj nabavi nego se može koristiti i drugim modelima te stoga može slobodno dodijeliti isključivi ugovor, nakon odluke o odabiru, ali i sklopiti ugovore sa svim zainteresiranim poduzetnicima bez obavljanja odabira. Postojanje odluke o odabiru konstitutivan je element pojma „ugovora o javnoj nabavi” u smislu Direktive 2004/18 i prava Unije o tom području, tako da, u nedostatku odabira, ugovori poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne predstavljaju ugovore o javnoj nabavi.

               20

               Kohlpharma, pak, smatra da je sloboda izbora javnog naručitelja u odnosu na narav ugovora potrebnih za ispunjenje obveze javne usluge sadržana u sudskoj praksi Suda u području koncesija za usluge.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da dopuštenost Falkove tužbe ovisi o tome predstavlja li ugovor o pristupanju sustavu sporazuma o rabatu u smislu članka 130.a stavka 8. SGB‑a V, sklopljen u okviru postupka odobrenja sudjelovanja sa svim zainteresiranim gospodarskim subjektima, bez odluke o odabiru, ugovor o javnoj nabavi u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18. Drugim riječima, pitanje je karakterizira li ugovor o javnoj nabavi izbor javnog naručitelja, što implicira da odabrani subjekt ima isključiva prava. U tom slučaju postupak odobrenja sudjelovanja s ciljem sklapanja ugovora sa svim zainteresiranim gospodarskim subjektima ne predstavlja postupak javne nabave.

               22

               Taj sud navodi da je nacionalna sudska praksa podijeljena u vezi s tim pitanjem. Za neke je sudove ugovor o javnoj nabavi ugovor kojim se odabranom gospodarskom subjektu dodjeljuju isključiva prava, tako da ugovor koji je sklopljen sa svim subjektima koji to zatraže ne predstavlja ugovor o javnoj nabavi. Drugi sudovi smatraju da je svaki ugovor koji sklopi javni naručitelj ugovor o javnoj nabavi i da je izbor jednog od ponuditelja, a stoga i dodjela isključivih prava, obveza javnog naručitelja.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev sklon je smatrati da sustav sporazuma o rabatu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne predstavlja javnu nabavu. Naime, zbog prihvaćanja u taj sustav svih subjekata koji ispunjavaju određene uvjete i koji zatraže svoje uključivanje, nema odabira, dodjele ekonomske prednosti jednom subjektu ni, dakle, rizika od diskriminacije. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 2. i članka 2. Direktive 2004/18, pravo javne nabave ima za cilj upravo izbjegavanje zloupotrebe u vezi s ovom vrstom rizika.

               24

               Taj se sud u prilog svojim razmatranjima poziva, s jedne strane, na presudu od 10. rujna 2009., Eurawasser (C‑206/08, EU:C:2009:540), iz koje zaključuje da se ugovor ne mora nužno dodijeliti u obliku ugovora o javnoj nabavi kada postoji zakonita alternativa, koja se, u okviru glavnog postupka u kojem je donesena ta presuda, sastoji u korištenju koncesije za usluge. Naime, čini mu se da ni primarno ni sekundarno pravo ne implicira da svako stjecanje nužno mora biti predmet ugovora o javnoj nabavi. Smatra da, iako postoji razlika između ugovora o javnoj nabavi i koncesije za usluge, ovisno o prirodi financijske protučinidbe predviđene ugovorom, ništa ne isključuje mogućnost da se na temelju postojanja ili nepostojanja izbora između zainteresiranih gospodarskih subjekata stvori još jedna razlika. S tim u vezi, navedeni sud smatra da presuda od 15. srpnja 2010., Komisija/Njemačka (C‑271/08, EU:C:2010:426) može neizravno potvrditi taj zaključak jer je Sud u točki 73. utvrdio da je cilj direktiva u području javne nabave isključiti rizik da se prednost daje ponuditeljima ili domaćim natjecateljima svaki put kad javni naručitelji provode postupak javne nabave.

               25

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev poziva se na Direktivu 2014/24, posebice na definiciju pojma „javne nabave” iz te direktive, koja se izričito poziva na odabir gospodarskih subjekata, i na drugi podstavak uvodne izjave 4. navedene direktive, u kojem se iz pojma javne nabave isključuju slučajevi u kojima su svi gospodarski subjekti koji ispunjavaju određene uvjete ovlašteni za izvršavanje određenog zadatka, bez mogućnosti odabira, pri čemu se čini da se jedan od danih primjera odnosi na sustav usporediv s onim iz glavnog postupka. On smatra da, iako u ovom slučaju Direktiva 2014/24 nije primjenjiva ratione temporis, definicija pojma „javne nabave” koja je u njoj sadržana ne donosi nikakve promjene, dok Direktiva 2004/18 ne definira taj pojam. Naime, pravo Unije u području javne nabave oduvijek je karakterizirao element tržišnog natjecanja.

               26

               Pod pretpostavkom da treba smatrati da je odabir karakterističan element javne nabave, a time i da postupak odobrenja sudjelovanja u sustavu sporazuma o rabatu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u načelu nije postupak javne nabave, sud koji je uputio zahtjev smatra potrebnim odrediti uvjete valjanosti takvog postupka odobrenja sudjelovanja, čije je poštovanje nužno da bi se javni naručitelj mogao suzdržati od provođenja postupka javne nabave koji uključuje odabir jednog ili više subjekata.

               27

               Taj sud naglašava da načela nediskriminacije i jednakog postupanja te obveza transparentnosti, koji prije svega proizlaze iz primarnog prava, nameću postupovne i materijalne zahtjeve koji se postavljaju i u okviru tog postupka odobrenja sudjelovanja kako bi se jamčilo da u njemu nema selektivnosti, ne dajući konkurentsku prednost nijednom subjektu. Međutim, načini organizacije postupka odobrenja sudjelovanja mogu dovesti do diskriminacije i nejednakog postupanja.

               28

               Uvjeti za valjanost takvog postupka mogli bi biti objava diljem Unije o otvaranju tog postupka i ugovorima koji će u njegovu okviru biti sklopljeni, jasnoća pravila o odobrenju sudjelovanja, određivanje a priori uvjeta ugovora o pristupanju sustavu sporazuma o rabatu i mogućnost pristupanja u svakom trenutku.

               29

               Ta mogućnost pristupanja u svakom trenutku razlikuje postupak odobrenja sudjelovanja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku od postupka sklapanja okvirnog sporazuma koji je uređen člankom 32. Direktive 2004/18. Naime, zahtjev iz stavka 2. drugog podstavka tog članka, prema kojem se ugovori na temelju okvirnog sporazuma mogu sklopiti samo s gospodarskim subjektima koji su stranke tog okvirnog sporazuma, proizlazi iz selektivne naravi te vrste sporazuma. Prema sudu koji je uputio zahtjev, nametanje takvog ograničenja u okviru postupka odobrenja sudjelovanja, određivanjem roka istekom kojeg subjekt više ne bi mogao pristupiti sustavu sporazuma o rabatu, imalo bi diskriminirajući učinak jer bi dalo konkurentsku prednost subjektima koji su pristupili tom sustavu.

               30

               Taj sud smatra da mehanizam zamjene lijeka predviđen u članku 129. SGB‑a V ne daje takvu konkurentsku prednost u slučaju pristupanja sustavu sporazuma o rabatu u smislu članka 130.a stavka 8. tog propisa. Situacija je s tim u vezi drukčija kad je takav sporazum o rabatu sklopljen u okviru postupka javne nabave. U potonjem slučaju posljedica isključivosti koju uživa uspješni ponuditelj jest to da se on nalazi u posebnom konkurentskom položaju, s obzirom na to da dodjela ugovora ima odlučujući utjecaj na tržišno natjecanje. Nasuprot tomu, u slučaju kad su takvi sporazumi sklopljeni sa svim zainteresiranim subjektima, do zamjene lijeka ne dolazi na temelju izbora javnog naručitelja, nego ljekarnika ili pacijenta, ovisno o uvjetima prodaje koje predlože subjekti koji su pristupili sustavu sporazuma o rabatu. Stoga je moguće da proizvodi nekih od subjekata koji su pristupili budu vrlo rijetko kupovani. Isto bi vrijedilo i da je, kao u ovom slučaju, pristupio samo jedan subjekt. Naime, dodjeljivanjem prava pristupanja u svakom trenutku svakom zainteresiranom subjektu javni naručitelj odustaje od izvršavanja utjecaja na konkurentsku situaciju, koja ne ovisi o mogućnosti zamjene lijekova subjekata koji su pristupili, nego o odluci svakog od potencijalno zainteresiranih subjekata o tome hoće li ili neće sudjelovati u sustavu sporazuma o rabatu.

               31

               U tim okolnostima Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Prestaje li se definicija pojma ‚ugovora o javnoj nabavi’ iz članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18/EZ primjenjivati ako javni naručitelj provodi postupak odobrenja sudjelovanja u okviru kojeg dodjeljuje ugovor a da pritom ne odabere jednog ili više gospodarskih subjekata?

                        2.

                        Ako na 1. pitanje treba odgovoriti tako da odabir jednog ili više gospodarskih subjekata jest obilježje ugovora o javnoj nabavi, [...] treba li obilježje odabira gospodarskih subjekata [koje u tom slučaju implicira da se primjenjuje pojam ‚ugovor o javnoj nabavi’] u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18/EZ, s obzirom na članak 2. Direktive 2004/18/EZ, tumačiti na način da javni naručitelj ne može odustati od odabira jednog ili više gospodarskih subjekata u okviru postupka odobrenja sudjelovanja samo ako su ispunjene sljedeće pretpostavke:

                                 —

                                 provedba postupka odobrenja sudjelovanja objavljuje se u cijeloj Europi;

                                 —

                                 utvrđena su izričita pravila o sklapanju ugovora i pristupanju ugovoru;

                                 —

                                 uvjeti ugovora utvrđeni su unaprijed tako da nijedan gospodarski subjekt ne može utjecati na sadržaj ugovora;

                                 —

                                 gospodarskim subjektima jamči se pravo pristupanja ugovoru u svakom trenutku i

                                 —

                                 sklapanja ugovora objavljuju se u cijeloj Uniji?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               32

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18 tumačiti na način da kao ugovor o javnoj nabavi, u smislu te direktive, valja kvalificirati sustav sporazuma poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim javni subjekt želi pribaviti robu na tržištu sklapanjem ugovora tijekom cijelog razdoblja valjanosti tog sustava sa svakim gospodarskim subjektom koji se obveže isporučiti odnosnu robu po unaprijed određenim uvjetima, bez obavljanja odabira između zainteresiranih subjekata i omogućavanjem tim subjektima da pristupe navedenom sustavu tijekom cijelog razdoblja njegove valjanosti.

               33

               Doduše, kao što to navode pojedine zainteresirane strane koje su podnijele pisana očitovanja Sudu, takav sustav dovodi do sklapanja naplatnih ugovora između javnog subjekta, koji bi mogao biti javni naručitelj u smislu Direktive 2004/18, i gospodarskih subjekata čiji je cilj isporuka proizvoda, što odgovara definiciji pojma „ugovora o javnoj nabavi” iz članka 1. stavka 2. točke (a) te direktive.

               34

               Valja, međutim, napomenuti, s jedne strane, da se, u skladu s uvodnom izjavom 2. navedene direktive, koordinirajuće odredbe koje se njome utvrđuju moraju tumačiti u skladu s načelima UFEU‑a, posebice načelima slobode kretanja robe, slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga te načelima koja iz toga proizlaze, kao što su to načelo jednakog tretmana, načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti te načelo transparentnosti, kojima podliježe provedba postupaka javne nabave u državama članicama.

               35

               S druge strane, budući da je svrha koordinacije na razini Unije postupaka javne nabave usluga štititi interese gospodarskih subjekata sa sjedištem u državi članici koji žele nuditi robu ili usluge javnim naručiteljima sa sjedištem u drugoj državi članici, cilj je Direktive 2004/18 isključiti rizik od davanja prednosti domaćim ponuditeljima ili natjecateljima kad god javnu nabavu provode javni naručitelji (vidjeti u tom smislu, glede Direktive o javnoj nabavi usluga koja je prethodno bila na snazi, presudu od 10. studenoga 1998., BFI Holding, C‑360/96, EU:C:1998:525, t. 41. i 42. i navedenu sudsku praksu).

               36

               U biti, rizik od davanja prednosti domaćim gospodarskim subjektima, koji navedena direktiva želi eliminirati, usko je povezan s odabirom koji javni naručitelj namjerava izvršiti između prihvatljivih ponuda i isključivosti koja će proizići iz dodjele odnosnog ugovora subjektu čija je ponuda prihvaćena ili gospodarskim subjektima čije su ponude prihvaćene u slučaju okvirnog sporazuma, što je svrha postupka javne nabave.

               37

               Slijedom toga, kad javni subjekt namjerava sklopiti ugovore o isporuci sa svim gospodarskim subjektima koji žele isporučivati odnosne proizvode po uvjetima koje je taj javni subjekt naveo, neodređivanje gospodarskog subjekta kojem bi bio dodijeljen isključivi ugovor ima za posljedicu to da nema potrebe detaljnim propisima Direktive 2004/18 regulirati postupanje tog javnog naručitelja kako bi ga se spriječilo da dodijeli ugovor dajući prednost domaćim subjektima.

               38

               Stoga se čini da je izbor ponude, a time i uspješnog ponuditelja, element bitno povezan s uređenjem javne nabave tom direktivom i, slijedom toga, s pojmom „ugovora o javnoj nabavi” u smislu njezina članka 1. stavka 2. točke (a).

               39

               To je utvrđenje potvrđeno člankom 43. stavkom 1. točkom (e) Direktive 2004/18, na temelju kojeg za svaki ugovor, okvirni sporazum i svaku uspostavu dinamičkog sustava nabave javni naručitelj sastavlja pismeno izvješće koje sadržava ime uspješnog ponuditelja i razloge zašto je njegova ponuda odabrana.

               40

               Također treba napomenuti da je to načelo izričito navedeno u definiciji pojma „nabave”, sada sadržane u članku 1. stavku 2. Direktive 2014/24, čiji je jedan od elemenata taj da javni naručitelj može odabrati gospodarski subjekt od kojeg će ugovorom o javnoj nabavi ugovoriti obavljanje radova te isporuku robe ili usluga koji su predmet tog ugovora.

               41

               Naposljetku, treba napomenuti da je posebnost sustava sporazuma poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – odnosno njegova trajna otvorenost zainteresiranim subjektima tijekom cijelog razdoblja valjanosti te stoga neograničenost na pripremno razdoblje tijekom kojeg su poduzetnici pozvani na iskazivanje interesa odnosnom javnom subjektu – dostatna za razlikovanje tog sustava od okvirnog sporazuma. Naime, u skladu s člankom 32. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive 2004/18, ugovori na temelju okvirnog sporazuma mogu se dodijeliti samo gospodarskim subjektima koji su izvorno njegove stranke.

               42

               Na prvo postavljeno pitanje stoga valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da nije ugovor o javnoj nabavi, u smislu te direktive, sustav sporazuma poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim javni subjekt želi pribaviti robu na tržištu sklapanjem ugovora tijekom cijelog razdoblja valjanosti tog sustava sa svakim gospodarskim subjektom koji se obveže isporučiti odnosnu robu po unaprijed određenim uvjetima, bez obavljanja odabira između zainteresiranih subjekata i omogućavanjem tim subjektima da pristupe navedenom sustavu tijekom cijelog razdoblja njegove valjanosti.

         Drugo pitanje

               43

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita kojim uvjetima u skladu s pravom Unije podliježe valjanost postupka odobrenja sudjelovanja u sustavu sporazuma poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

               44

               Treba istaknuti da takav postupak, pod uvjetom da njegov predmet ima određeni prekogranični interes, podliježe temeljnim pravilima UFEU‑a, a posebice načelima nediskriminacije i jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima te obvezi transparentnosti koja iz njih proizlazi, pri čemu potonja obveza nameće provođenje odgovarajuće objave. S tim u vezi, države članice u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku raspolažu određenom marginom prosudbe u svrhu donošenja mjera kojima se jamči poštovanje načela jednakog tretmana i obveze transparentnosti.

               45

               Međutim, zahtjev transparentnosti podrazumijeva objavu kojom se potencijalno zainteresiranim gospodarskim subjektima omogućuje da se upoznaju s odvijanjem i bitnim značajkama postupka odobrenja sudjelovanja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

               46

               Zadaća je suda koji je uputio zahtjev da ocijeni ispunjava li postupak odobrenja sudjelovanja o kojem je riječ u glavnom postupku te zahtjeve.

               47

               Na drugo postavljeno pitanje stoga treba odgovoriti da, pod uvjetom da predmet postupka odobrenja sudjelovanja u sustavu sporazuma poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ima određeni prekogranični interes, taj postupak mora biti osmišljen i organiziran u skladu s temeljnim pravilima UFEU‑a, posebice s načelima nediskriminacije i jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima te obvezom transparentnosti koja iz njih proizlazi.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da nije ugovor o javnoj nabavi u smislu te direktive sustav sporazuma poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim javni subjekt želi pribaviti robu na tržištu sklapanjem ugovora tijekom cijelog razdoblja valjanosti tog sustava sa svakim gospodarskim subjektom koji se obveže isporučiti odnosnu robu po unaprijed određenim uvjetima, bez obavljanja odabira između zainteresiranih subjekata i omogućavanjem tim subjektima da pristupe navedenom sustavu tijekom cijelog razdoblja njegove valjanosti.

                           2.

                           Pod uvjetom da predmet postupka odobrenja sudjelovanja u sustavu sporazuma poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ima određeni prekogranični interes, taj postupak mora biti osmišljen i organiziran u skladu s temeljnim pravilima UFEU‑a, posebice s načelima nediskriminacije i jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima te obvezom transparentnosti koja iz njih proizlazi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 21. listopada 2015.#AQ protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Uredba br. 45/2001 – Obrada osobnih podataka pribavljenih u privatne svrhe – Upravna istraga – Stegovni postupak – Pravo na obranu – Obveza obrazlaganja – Stegovna mjera – Proporcionalnost.#Predmet F-57/14.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 18. rujna 2014. # Herdade de S. Tiago II - Sociedade Agrícola, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-90/13.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 13. rujna 2016.#Ente nazionale per l'aviazione civile (ENAC) protiv Izvršne agencije za inovacije i mreže (INEA).#Financijska potpora – Projekti od zajedničkog interesa u području transeuropskih prometnih i energetskih mreža – Izrada studije za intermodalni razvoj zračne luke Bergame-Orio al Serio – Utvrđivanje konačnog iznosa financijske potpore – Neprihvatljivi troškovi – Pogreška koja se tiče prava – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-695/13.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. prosinca 2015.#Banif Plus Bank Zrt. protiv Mártona Lantosa i Mártonné Lantos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Ráckevei járásbíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/39/EZ – Članak 4. stavak 1. i članak 19. stavci 4., 5. i 9. – Tržišta financijskih instrumenata – Pojam ,investicijske usluge i aktivnosti' – Odredbe kojima se jamči zaštita ulagatelja – Pravila o ponašanju za pružanje investicijskih usluga klijentima – Obveza procjene prikladnosti ili primjerenosti usluge koja se pruža – Ugovorne posljedice nepoštovanja te obveze – Ugovor o potrošačkom kreditu – Zajam izražen u stranoj valuti – Isplata i otplata zajma u nacionalnoj valuti – Ugovorne odredbe o tečaju.#Predmet C-312/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      3. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2004/39/EZ — Članak 4. stavak 1. i članak 19. stavci 4., 5. i 9. — Tržišta financijskih instrumenata — Pojam ,investicijske usluge i aktivnosti' — Odredbe kojima se jamči zaštita ulagatelja — Pravila o ponašanju za pružanje investicijskih usluga klijentima — Obveza procjene prikladnosti ili primjerenosti usluge koja se pruža — Ugovorne posljedice nepoštovanja te obveze — Ugovor o potrošačkom kreditu — Zajam izražen u stranoj valuti — Isplata i otplata zajma u nacionalnoj valuti — Ugovorne odredbe o tečaju“
      U predmetu C‑312/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Ráckevei járásbíróság (lokalni sud iz Ráckeve, Mađarska), odlukom od 27. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 1. srpnja 2014., u postupku

         Banif Plus Bank Zrt.

      protiv

         Mártona Lantosa,

         Mártonné Lantos,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, F. Biltgen, J. Malenovský, A. Prechal (izvjestiteljica) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za g. i gđu Lantos, I. Kriston, ügyvéd,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Szima, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Kennellyja, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, I. Rogalski i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. i članka 19. stavaka 4., 5. i 9. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Banif Plus Banke Zrt. (u daljnjem tekstu: Banif Plus Bank) te g. i gđe Lantos (u daljnjem tekstu zajednički: supružnici Lantos) u vezi s ugovorom o kreditu izraženom u stranoj valuti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 93/13/EEZ

               3

               Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) propisuje:
               „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.“

               4

               U skladu s člankom 4. stavkom 2. navedene direktive:
               „Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.“

               5

               Članak 6. stavak 1. iste direktive predviđa:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.“

         Direktiva 2004/39

               6

               Uvodne izjave 2. i 31. Direktive 2004/39 glase:

                        „(2)

                        [...] [z]ato je potrebno osigurati neophodan stupanj usklađivanja koji će ulagateljima nuditi visoki stupanj zaštite [...]

                  [...]

                        (31)

                        Jedan od ciljeva ove Direktive je zaštita ulagatelja. [...]“

               7

               U skladu s člankom 1. te direktive:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na investicijska društva i uređena tržišta.
               2.   Sljedeće odredbe primjenjuju se i na kreditne institucije koje su dobile odobrenje za rad na temelju Direktive 2000/12/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 20. ožujka 2000. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (SL L 126, str. 1.)] kada pružaju jednu ili više investicijskih usluga i/ili obavljaju investicijske aktivnosti:

                        —

                        [...]

                        —

                        poglavlje II. glave II. osim članka 23. stavka 2. drugog podstavka,

                        —

                        [...]“

               8

               Članak 4. stavak 1. točke 2., 6. i 17. Direktive 2004/39 sadržava sljedeće definicije:
               „[...]

                        (2)

                        ,Investicijske usluge i aktivnosti' znači sve usluge i aktivnosti utvrđene u odjeljku A Priloga I. koje se odnose ne sve instrumente navedene u odjeljku C Priloga I.;

                  [...]

                        (6)

                        ,Trgovanje za vlastiti račun' znači trgovanje uz korištenje vlastitog kapitala koje završava zaključenjem transakcije s jednim ili više financijskih instrumenata;

                  [...]

                        (17)

                        ,Financijski instrumenti' znači instrumenti utvrđeni u odjeljku C Priloga I.“

               9

               Među investicijskim uslugama i aktivnostima navedenima u odjeljku A Priloga I. navedenoj direktivi nalazi se trgovanje za vlastiti račun. U točkama 2. i 4. odjeljka B., naslovljenog „Pomoćne usluge“, tog priloga navode se „[d]avanja kredita [ili] zajma ulagatelju kako bi mu se omogućilo zaključenje transakcije s jednim ili više financijskih instrumenata, ako je u transakciju uključeno društvo koje odobrava zajam ili kredit“ i „[u]sluge deviznog poslovanja, ako su vezane uz pružanje investicijskih usluga“. U točki 4. odjeljka C, naslovljenog „Financijski instrumenti“, navedenog priloga navode se „[o]pcije, budućnosnice (futures), zamjene (swaps), kamatni unaprijedni ugovori (forward rate agreements) i svi drugi izvedeni financijski instrumenti koji se odnose na vrijednosne papire, valute, kamatne stope ili prinose, ili druge izvedene instrumente“.

               10

               Članak 19., naslovljen „Pravila poslovnog ponašanja prilikom pružanja investicijskih usluga klijentima“, u odjeljku 2., naslovljenom „Odredbe o osiguravanju zaštite ulagatelja“, u poglavlju II., glavi II. iste direktive, propisuje u stavcima 4., 5. i 9.:
               „4.   Kod investicijskog savjetovanja ili upravljanja portfeljem investicijska društva prikupljaju potrebne podatke o znanju i iskustvu klijenta ili potencijalnog klijenta u području investicija o određenim vrstama proizvoda ili usluga, njegovu financijsku situaciju i njegove investicijske ciljeve, kako bi društvo moglo klijentu ili potencijalnom klijentu preporučiti za njega prikladne investicijske usluge i financijske instrumente.
               5.   Države članice osiguravaju da investicijska društva, kada pružaju investicijske usluge različite od onih iz stavka 4., od klijenta ili potencijalnog klijenta zatraže podatke o njegovom znanju i iskustvu u području investicija o određenim vrstama ponuđenih ili zatraženih proizvoda ili usluga, kako bi investicijsko društvo moglo procijeniti jesu li određena investicijska usluga ili proizvod prikladni za klijenta.
               [...]
               9.   Ako se investicijska usluga nudi kao dio financijskog proizvoda koji je već uređen drugim propisima iz zakonodavstva Zajednice ili zajedničkim europskim standardima o kreditnim institucijama i potrošačkim kreditima u vezi s procjenom rizika za klijenta i/ili obveze davanja podataka, ova usluga ne podliježe dodatno obvezama utvrđenima u ovom članku.“

               11

               Članak 51. stavak 1. Direktive 2004/39 predviđa da države članice, u skladu sa svojim nacionalnim pravom, osiguravaju mogućnost poduzimanja odgovarajućih upravnih mjera ili izricanja upravnih sankcija protiv odgovornih osoba u slučaju nepoštovanja odredbi donesenih u provedbi te direktive, a te mjere moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.

         Direktiva 2008/48/EZ

               12

               U skladu s člankom 2. stavcima 1. i 2. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL L 133, str. 66., ispravci u SL 2009., L 207, str. 14.; SL 2010., L 199, str. 40.; i SL 2011., L 234, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.):
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore o kreditu.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće:
               [...]

                        (h)

                        ugovore o kreditu koji se sklapaju s investicijskim društvima kako je definirano člankom 4. stavkom 1. Direktive [2004/39] ili s kreditnim institucijama kako su definirane člankom 4. Direktive 2006/48/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (SL L 177, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.)] za potrebe omogućavanja investitoru da provede transakciju koja se odnosi na jedan ili veći broj instrumenata navedenih u odjeljku C Priloga I. Direktivi [2004/39], kada su investicijsko društvo ili kreditna institucija koje odobravaju kredit uključene u takvu transakciju;

                  [...]“

               13

               Članak 3. Direktive 2008/48, naslovljen „Definicije“, predviđa:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        (c)

                        ,ugovor o kreditu' znači ugovor u kojem vjerovnik odobrava ili obećava odobriti potrošaču kredit u obliku odgode plaćanja, zajma ili slične financijske nagodbe, izuzev ugovora o trajnom pružanju usluge ili isporuke proizvoda iste vrste kada potrošač plaća za takve usluge ili proizvode tijekom cjelokupne njihove isporuke u obliku mjesečnih obroka;

                  [...]“

               14

               U poglavlju II., naslovljenom „Informacije i postupci koji prethode sklapanju ugovora o kreditu“, navedene direktive nalaze se, među ostalima, članak 4., naslovljen „Standardne informacije koje treba uključiti u oglašavanje“, članak 5., naslovljen „Informacije prije sklapanja ugovora“, i članak 8., naslovljen „Obveza procjene kreditne sposobnosti potrošača“. Poglavlje IV., naslovljeno „Informacije i prava u odnosu na ugovor o kreditu“ iste direktive, sadržava, među ostalim, članak 10., naslovljen „Informacije koje treba uključiti u ugovore o kreditu“ i članak 11., naslovljen „Informacije o kamatnoj stopi“.

         Mađarsko pravo

               15

               Zakon br. CXXXVIII iz 2007. o investicijskim društvima, tržišnim operaterima i pravilima koja uređuju aktivnosti koje oni mogu obavljati (a befektetési vállalkozásokról és az árutőzsdei szolgáltatókról, valamint az általuk végezhető tevékenységek szabályairól szóló 2007. évi CXXXVIII. törvény) prenosi, među ostalim, Direktivu 2004/39 u mađarsko pravo.

               16

               Članak 4. navedenog zakona, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, sadržava sljedeće definicije:
               „[...]

                        6.

                        investicijski zajam znači zajam koji je odobren u svrhe kupnje financijskog instrumenta ako institucija zajmodavac sudjeluje u izvršenju transakcije;

                  [...]

                        11.

                        ugovor o zamjeni (swap) znači svaki složeni ugovor o zamjeni financijskog instrumenta koji se u načelu sastoji od jedne transakcije promptne kupnje i jedne transakcije terminske kupnje ili od više terminskih transakcija i općenito podrazumijeva zamjenu novčanih tokova;

                  [...]

                        50.

                        financijski instrument znači instrument koji predstavlja novčano potraživanje, osim serijski izdanih vrijednosnih papira, koje se ugovara na novčanom tržištu;

                  [...]

                        60.

                        ugovor o izvedenicama znači ugovor čija vrijednost ovisi o vrijednosti temeljnog financijskog instrumenta i koji je predmet samostalnog pregovaranja;

                  [...]“

               17

               Članak 19. Direktive 2004/39 proveden je člancima 40. do 45. istoga zakona.

               18

               Članak 231. Građanskog zakonika, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, određuje:
               „1.   Osim ako nije drukčije propisano, potraživanje u novcu mora se platiti u zakonitoj valuti plaćanja u mjestu izvršenja.
               2.   Potraživanje izraženo u drugoj valuti ili u zlatu izračunava se na temelju tečaja mjerodavnog u mjestu i trenutku plaćanja.“

               19

               Članak 523. navedenog zakonika glasi:
               „1.   Na temelju ugovora o zajmu, financijska institucija ili drugi zajmodavac obvezuje se zajmoprimcu staviti na raspolaganje ugovoreni iznos, dok se zajmoprimac obvezuje vratiti navedeni iznos u skladu s ugovorom.
               2.   Ako je zajmodavac financijska institucija, zajmoprimac se obvezuje plaćati kamate ako nije što drugo određeno (bankovni zajam).“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               G. Lantos sklopio je 11. lipnja 2008. s Banif Plus Bankom ugovor o namjenskom potrošačkom kreditu izraženom u stranoj valuti za kupnju osobnog vozila. Gđa Lantos, kao supruga g. Lantosa, vezana je obvezama koje su nastale tim ugovorom. Sud koji je uputio zahtjev navedeni ugovor smatra ugovorom o zajmu u smislu članka 523. Građanskog zakonika.

               21

               Navedeni ugovor sadržava, među ostalim, određene ugovorne odredbe o „fiktivnim“ tokovima u stranoj valuti i „stvarnim“ tokovima u nacionalnoj valuti, u ovom slučaju mađarskoj forinti (HUF).

               22

               Sud koji je uputio zahtjev opisuje ugovorni mehanizam toka konverzije strane valute na sljedeći način:

               23

               Navedeni sud usto navodi je u odluci br. 6/2013 PJE, donesenoj u interesu ujednačenog tumačenja odredaba građanskog prava, Kúria (vrhovni sud) smatrala da se ugovori u zajmu izraženi u stranoj valuti moraju smatrati „zajmovima u stranoj valuti“ u smislu članka 231. Građanskog zakonika. Prema mišljenju tog suda, takvi ugovori stvaraju dug izražen u stranoj valuti. Međutim, za razliku od ugovora o zajmu na temelju kojih dolazi do stvarne isplate strane valute, u prethodno navedenim ugovorima dotična strana valuta koristi se kao obično sredstvo izračuna, a plaćanja se provode u nacionalnoj valuti. Stoga je novčani tok izražen u stranoj valuti fiktivan, dok je novčani tok izražen u nacionalnoj valuti stvaran.

               24

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev navodi da Banif Plus Banka potvrđuje da nije pružila ni investicijsku uslugu, ni popratnu uslugu takvoj usluzi, ni uslugu povezanu s burzom. Ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku jest ugovor o potrošačkom kreditu ugovoren u Banif Plus Banci u okviru njezine djelatnosti izdavanja zajmova, koja je detaljno uređena Zakonom br. CCXXXVII iz 2013. o kreditnim institucijama i financijskim društvima (a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 2013. évi CCXXXVII. törvény), pa se njegova valjanost ne može ocjenjivati ni s obzirom na odredbe Zakona br. CXXXVIII iz 2007. ni s obzirom na odredbe Direktive 2004/39.

               25

               Supružnici Lantos tvrdili su pred sudom koji je uputio zahtjev da je radi usklađenog tumačenja Zakona br. CXXXVIII iz 2007. s navedenom direktivom nužno upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku s obzirom na to da se Kúria (vrhovni sud) u svojoj odluci br. 6/2013 PJE oslanjala na odredbe Građanskog zakonika, posebice članka 231. koji prilikom prenošenja te direktive nije bio mijenjan, kada je smatrala da su ugovori o kreditu izraženi u stranoj valuti uključeni u područje tržišta kapitala.

               26

               U tim uvjetima Ráckevei járásbíróság (lokalni sud iz Ráckeve) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li smatrati da ponuda klijentu transakcije valutne (razmjene) u obliku ugovora o zajmu [izraženom] u stranoj valuti, koji podrazumijeva konverziju iznosa izraženog u stranoj valuti u mađarske forinte [HUF] i sastoji se od promptne kupoprodaje u trenutku isplate sredstava i od terminske kupoprodaje u trenutku povrata, pri čemu je zajam koji je odobren klijentu izložen promjenama na tržištu kapitala i rizicima koji iz toga proizlaze (rizik tečaja), predstavlja ,financijski instrument' u smislu definicija iz članka 4. stavka 1. točke 2. (investicijske usluge i aktivnosti) i točke 17. (financijski instrumenti), kao i priloga I. odjeljka C. točke 4. (budućnosnice, izvedeni instrumenti) Direktive 2004/39?

                        2.

                        Ako je financijski instrument naveden u prvom pitanju dio komercijalne djelatnosti za vlastiti račun, treba li ga se smatrati investicijskom uslugom ili aktivnošću u smislu definicija iz članka 4. stavka 1. točke 6. (trgovanje za vlastiti račun) i odjeljka A točke 3. (trgovanje za vlastiti račun) Priloga I. Direktivi 2004/39?

                        3.

                        Mora li financijska institucija izvršiti procjenu prikladnosti propisanu u članku 19. stavcima 4. i 5. Direktive 2004/39 s obzirom na to da je terminska valutna transakcija, kao investicijska usluga u vezi s izvedenim financijskim instrumentom, ponuđena u okviru drugog financijskog proizvoda (zajma) i da je izvedeni instrument sâm po sebi složen financijski instrument[?] Je li isključena primjena članka 19. stavka 9. [Direktive 2004/39] s obzirom na to da se rizici svojstveni zajmu i financijskom instrumentu bitno razlikuju, a navedena procjena prikladnosti čini se neophodna s obzirom na predmet transakcije koja se ostvaruje izvedenim instrumentom?

                        4.

                        Dovodi li nepoštovanje odredaba članka 19. stavaka 4. i 5. [Direktive 2004/39] sâmo po sebi do utvrđenja ništavosti ugovora o zajmu sklopljenog između [Banif Plus Banke] i [zajmoprimaca]?“

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               27

               Nakon što je 17. rujna 2015., nastavno na iznošenje mišljenja nezavisnog odvjetnika, zatvoren usmeni dio ovog postupka, supružnici Lantos zatražili su ponovno otvaranje usmenog dijela postupka dopisom od 20. rujna 2015., koji je Tajništvo Suda zaprimilo 25. rujna 2015.

               28

               Oni su u potporu svojem zahtjevu naveli da navedeno mišljenje sadržava pogreške i nedosljednosti te da je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka nužno kako bi Sud mogao zatražiti od suda koji je uputio zahtjev pojašnjenja na temelju članka 101. Poslovnika Suda u vezi s činjenicama i pravilima nacionalnog prava koje prema mišljenju nezavisnog odvjetnika nedostaju, a što bi zahtjev za prethodnu odluku učinilo nedopuštenim.

               29

               U tom pogledu treba podsjetiti da na temelju članka 83. Poslovnika Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju ovog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               30

               U ovom slučaju Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da je stvar dovoljno razjašnjena za donošenje odluke i da ovaj predmet ne zahtijeva odlučivanje na temelju argumenata o kojima stranke nisu raspravile.

               31

               Usto, ne postoji tvrdnja da je nakon zatvaranja usmenog dijela ovog postupka jedna od navedenih zainteresiranih osoba istaknula novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda.

               32

               Osim toga, mogućnost kojom Sud raspolaže na temelju članka 101. svojeg Poslovnika da od suda koji je uputio zahtjev zatraži pojašnjenja jest samo mogućnost čiju nužnost Sud diskrecijski ocjenjuje u svakom pojedinom slučaju.

               33

               Usto, valja podsjetiti da je, na temelju članka 252. stavka 2. UFEU‑a, dužnost nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložene prijedloge odluka u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda zahtijeva njegovo sudjelovanje. Međutim, Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (vidjeti presudu Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 29.).

               34

               Slijedom toga, valja odbiti zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               35

               Budući da su vlade država članica podnijele pisana očitovanja u kojima ističu nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku odnosno izražavaju sumnje u vezi s dopuštenošću određenih prethodnih pitanja, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda Sud načelno dužan donijeti odluku kada se pitanja koja su postavili nacionalni sudovi odnose na tumačenje odredbe prava Unije, osim ako je očito da ga se zahtjevom za prethodnu odluku želi navesti da odluči o fiktivnom sporu ili da oblikuje savjetodavna mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, ako zahtijevano tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti osobito presudu Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, t. 17.).

               36

               U ovom slučaju pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose se na tumačenje odredaba prava Unije, odnosno članka 4. stavka 1. i članka 19. stavaka 4., 5. i 9. Direktive 2004/39.

               37

               Usto, iako se čini da je odluka o upućivanju donekle sažeta i da sadržava određene dvosmislenosti koje, među ostalim, proizlaze iz činjenice da se čini da je sud koji je uputio zahtjev uzeo kao premisu za postavljena pitanja argumentaciju supružnika Lantos, Sud ipak raspolaže s činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni za davanje korisnog odgovora na ta pitanja.

               38

               Naime, iz odluke o upućivanju zahtjeva, kao i iz pisanih očitovanja podnesenih Sudu, proizlazi da je ugovor o zajmu o kojem je riječ u glavnom postupku obilježen izražavanjem u stranoj valuti pozajmljenog novca i potraživanih mjesečnih obroka, a u nacionalnoj valuti isplaćenog novca i otplata koje se moraju izvršiti.

               39

               Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, navedeni ugovor ne dovodi do stvarnog toka ili zamjene strane valute između Banif Plus Banke i supružnika Lantos s obzirom na to da je nacionalna valuta jedina valuta plaćanja, kako za tog zajmodavca tako i za zajmoprimce, a strana valuta služi kao računska jedinca.

               40

               Iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da su u istom ugovoru ugovorene ugovorne odredbe o konverziji pozajmljenog novca i mjesečnih obroka u nacionalnu valutu. Te ugovorne odredbe predviđaju da se iznos tog novca utvrđuje na temelju kupovnog tečaja strane valute na datum isplate sredstava, a iznos svakog mjesečnog obroka utvrđuje se na temelju prodajnog tečaja te strane valute na datum izračuna svakog mjesečnog obroka.

               41

               U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev postavlja upit Sudu ponajprije o tome je li takav ugovor obuhvaćen područjem primjene Direktive 2004/39 s obzirom na to da sadržava ugovorne odredbe o tečaju kojima se, kao što to tvrde supružnici Lantos, tečajni rizik prenosi na zajmoprimce i s obzirom na to da na temelju tih ugovornih odredaba Banif Plus Banka pruža investicijsku uslugu pa je kao kreditna institucija iz članka 1. stavka 2. te direktive bila dužna, među ostalim, procijeniti prikladnost ili primjerenost pružane usluge primjenom relevantne odredbe članka 19. navedene direktive. Osim toga, supružnici Lantos tvrde da bi se razmatrani ugovor trebao poništiti jer nije provedena takva procjena.

               42

               Stoga je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         Meritum

      Uvodna očitovanja

               43

               Uvodno valja primijetiti da je u okviru predmeta koji je doveo do presude Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282) Sud već dobio upit od Kúrije (vrhovni sud) o uvjetima primjene Direktive 93/13 u specifičnom kontekstu ugovora o potrošačkom zajmu izraženom u stranoj valuti. U tom je pogledu Kúria (vrhovni sud) smatrala u odluci br. 2/2014 PJE, donesenoj u interesu ujednačenog tumačenja odredaba građanskog prava, da ugovorne odredbe o tečaju, ako uvode asimetričnost između kupovnog tečaja strane valute koji se primjenjuje na isplatu zajma i prodajnog tečaja strane valute koji se primjenjuje na izračun mjesečnih obroka, mogu biti predmet nadzora nepoštenosti i moraju se doista smatrati nepoštenima, osobito kada banka od potrošača prima naknadu koja je jednaka razlici između tih tečajeva, a da u zamjenu ne pruža uslugu potrošaču.

               44

               Nasuprot tomu, Kúria (vrhovni sud) je u toj istoj odluci smatrala da se ugovorne odredbe ugovora o zajmu izraženom u stranoj valuti, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, čiji je učinak načelno taj da rizik od jačanja strane valute u cijelosti snosi potrošač u zamjenu za povoljniju kamatnu stopu od one koja se nudi za zajmove izražene u nacionalnoj valuti, odnose na glavni predmet ugovora u smislu nacionalnog zakonodavstva kojim se prenosi članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 pa se ne može nadzirati njihova nepoštenost.

               45

               Osim toga, Kúria (vrhovni sud) je smatrala u svojoj odluci br. 6/2013 PJE, donesenoj u interesu ujednačenog tumačenja odredaba građanskog prava, da sklapanje takvog ugovora o zajmu izraženog u stranoj valuti ne dovodi do primjene obveza informiranja predviđenih u člancima 40. do 42. Zakona br. CXXXVIII iz 2007., kojima se prenosi članak 19. Direktive 2004/39, s obzirom na to da u okviru takvog ugovora zajmodavac ne pruža investicijske usluge navedene u članku 5. navedenog zakona, nego isplaćuje namjenski ili nenamjenski novac za određeno financiranje. Ipak, članci 40. i 42. Zakona br. CXXXVIII iz 2007. primjenjivali bi se u slučaju da je takav zajam ujedno i investicijska transakcija ako bi se sredstvima zajmoprimca pružale investicijske usluge u vezi s financijskim instrumentom.

               46

               Ovim se zahtjevom za prethodnu odluku traži tumačenje samo Direktive 2004/39.

               47

               Međutim, valja navesti da i odredbe drugih akata prava Unije o zaštiti potrošača mogu biti relevantne u predmetu kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku.

               48

               Među ostalima, riječ je o odredbama Direktive 93/13 koje utvrđuju mehanizam sadržajne ocjene nepoštenih odredaba koji je predviđen u sklopu sustava zaštite potrošača što ga je uspostavila ta direktiva (vidjeti u tom smislu presudu Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 42.).

               49

               Osim toga treba spomenuti propise Unije koji se odnose na potrošački kredit, u ovom slučaju Direktivu Vijeća 87/102/EEZ o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica koji se odnose na kreditiranje potrošača (SL L 42, str. 48.) i Direktivu 2008/48, koji sadržavaju sve odredbe za zaštitu potrošača kojima se zajmodavcima nameću određene obveze u vezi s, među ostalim, informiranjem potrošača.

         Prvo i drugo pitanje

               50

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. točku 2. Direktive 2004/39 tumačiti na način da su investicijske usluge ili aktivnosti u smislu te odredbe određene tečajne transakcije koje provodi kreditna institucija na temelju ugovornih odredaba ugovora o zajmu izraženog u stranoj valuti, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, a koje se sastoje od utvrđivanja iznosa zajma na temelju kupovnog tečaja strane valute primjenjivog prilikom isplate sredstava i od određivanja mjesečnih iznosa na temelju prodajnog tečaja te strane valute primjenjivog prilikom izračuna svakog mjesečnog obroka.

               51

               S tim u vezi, iako je isključivo sud koji je uputio zahtjev dužan izraziti pravno stajalište u vezi s ocjenom navedenih transakcija s obzirom na okolnosti predmeta u glavnom postupku, to ne utječe na činjenicu da je Sud nadležan utvrditi iz odredaba navedene direktive, u konkretnom slučaju članka 4. stavka 1., točke 2., kriterije koje sud koji je uputio zahtjev može ili mora primijeniti u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11, EU:C:2013:344, t. 43.).

               52

               S obzirom na navedeno, ništa ne onemogućava nacionalni sud da postavi upit Sudu o takvoj ocjeni, kao što je to učinio sud koji je uputio zahtjev svojim prvim i drugim pitanjem, ali uz napomenu da nacionalni sud utvrđuje i ocjenjuje činjenice koje su potrebne za tu ocjenu s obzirom na sve elemente spisa kojim raspolaže.

               53

               U ovom slučaju postavlja se pitanje mogu li se transakcije kreditne institucije, koje se sastoje u konverziji iznosa izraženih u stranoj valuti u nacionalnu valutu u svrhe izračuna iznosa zajma i njegove otplate u skladu s ugovornim odredbama o tečaju u ugovoru o zajmu, smatrati „investicijsk[om] uslug[om] [ili] aktivno[šću]“ u smislu članka 4. stavka 1. točke 2. Direktive 2004/39.

               54

               U skladu s tom odredbom, investicijske usluge i aktivnosti obuhvaćaju sve usluge i aktivnosti utvrđene u odjeljku A Priloga I. toj direktivi koje se odnose ne sve instrumente navedene u odjeljku C istog priloga.

               55

               Međutim, treba navesti da transakcije o kojima je riječ u glavnom postupku nisu obuhvaćene navedenim odjeljkom A s obzirom na to da se radi o tečajnim aktivnostima koje su akcesorne odobravanju i otplati potrošačkog zajma izraženog u stranoj valuti.

               56

               Naime, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, te su transakcije ograničene na konverziju iznosa zajma i mjesečnih obroka izraženih u stranoj valuti (valuta računa) u nacionalnu valutu (valuta plaćanja) na temelju kupovnog ili prodajnog tečaja dotične strane valute.

               57

               Jedina funkcija takvih transakcija jest omogućavanje izvršenja bitnih obveza plaćanja ugovora o zajmu, a to su obveza zajmodavca da stavi novac na raspolaganje i obveza zajmoprimca da vrati taj novac s kamatama. Svrha tih transakcija nije ostvarenje investicije jer potrošač želi dobiti sredstva radi kupnje potrošačke robe ili pružanja usluge, a ne primjerice radi upravljanja tečajnim rizikom ili špekuliranja tečajnom stopom strane valute.

               58

               Usto, suprotno onomu što tvrde supružnici Lantos, ne može se smatrati da su navedene transakcije posebno obuhvaćene pojmom „Trgovanje za vlastiti račun“ iz odjeljka A točke 3. Priloga I. Direktivi 2004/39.

               59

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom 6. navedene direktive, taj pojam označava trgovanje uz korištenje vlastitog kapitala koje završava zaključenjem transakcije s jednim ili više financijskih instrumenata.

               60

               Međutim, u ovom slučaju, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, ne čini se da se tečajne transakcije koje provodi kreditna institucija prilikom izvršenja ugovora o zajmu, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, odnose na trgovanje koje završava zaključenjem transakcije s jednim ili više financijskih instrumenata.

               61

               Naime, čini se da takve transakcije nemaju drugi cilj osim odobravanja i otplate zajma.

               62

               Usto, ne može se tvrditi da su transakcije provedene u okviru ugovora o zajmu, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, obuhvaćene kategorijom „pomoćn[ih] uslug[a]“ navedenih u odjeljku B Priloga I. Direktivi 2004/39.

               63

               U tom pogledu, iako u skladu s točkom 2. odjeljka B Priloga I. odobravanje kredita ili zajma može biti pomoćna usluga, to je moguće samo ako je taj kredit ili zajam dodijeljen ulagatelju za provedbu transakcije s jednim ili više financijskih instrumenata, u kojoj sudjeluje društvo koje odobrava navedeni kredit ili zajam. Međutim, nesporno je da svrha zajma o kojem je riječ u glavnom postupku nije omogućavanje provedbe takve buduće transakcije.

               64

               Nasuprot tomu, ugovori o kreditu koji imaju takvu svrhu, a koje dodjeljuje kreditna institucija i koji su obuhvaćeni navedenom točkom 2., isključeni su iz područja primjene Direktive 2008/48 na temelju članka 2. stavka 2. točke (h) te direktive.

               65

               Osim toga u točki 4. odjeljku B Priloga I. Direktivi 2004/39 navode se „[u]sluge deviznog poslovanja, ako su vezane uz pružanje investicijskih usluga“.

               66

               Iz tog navoda proizlazi da tečajne usluge nisu sâme po sebi investicijske usluge iz odjeljka A Priloga I. navedenoj direktivi.

               67

               Doista, tečajne transakcije o kojima je riječ u glavnom postupku nisu povezane s investicijskom uslugom u smislu članka 4. stavka 1. točke 2. Direktive 2004/39, nego s transakcijom koja sâma po sebi ne predstavlja financijski instrument u smislu članka 4. stavka 1. točke 17. te direktive.

               68

               Naime, uzimajući u obzir elemente spisa kojima Sud raspolaže i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, a suprotno onomu što tvrde supružnici Lantos, ne čini se da se tečajne transakcije koje provodi kreditna institucija u okviru izvršenja ugovora o zajmu, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, odnose na financijske instrumente iz odjeljka C Priloga I. navedenoj direktivi, od kojih osobito na budućnosnice.

               69

               Prema uobičajenom shvaćanju u financijskom pravu, budućnosnica je vrsta izvedenog ugovora kojim se dvije stranke obvezuju da će na kasniji datum jedna kupiti, a druga prodati „temeljnu“ imovinu po cijeni koja se utvrđuje prilikom sklapanja ugovora.

               70

               Međutim, cilj ugovora o potrošačkom zajmu, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, nije prodaja financijske imovine po cijeni koja je utvrđena prilikom sklapanja ugovora.

               71

               Naime, s jedne strane, u ugovoru kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, ne može se razlikovati između samog ugovora o zajmu i terminske transakcije prodaje strane valute ako je njezin jedini cilj izvršenje bitnih obveza tog ugovora, odnosno isplate novca i otplate obroka, pri čemu se podrazumijeva da takva transakcije sâma po sebi ne predstavlja financijski instrument.

               72

               Ugovorne odredbe takvog ugovora o zajmu u vezi s konverzijom strane valute nisu dakle financijski instrument koji je različit od transakcije koja je predmet tog ugovora, nego samo neodvojivi način njegova izvršenja.

               73

               Na taj je način predmet kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku temeljno različit od predmeta koji je doveo do presude Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos (C‑604/11, EU:C:2013:344), koja se odnosila na terminski financijski instrument, odnosno na ugovor o zamjeni, tzv. „swap“, kojim se nastoji zaštititi bankovne klijente od fluktuacija promjenjivih kamatnih stopa kojima su oni bili izloženi zbog ugovaranja određenih financijskih proizvoda u tim bankama.

               74

               S druge strane, u okviru ugovora o zajmu kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, vrijednost stranih valuta koju treba uzeti u obzir radi izračuna otplate ne utvrđuje se unaprijed nego se određuje na temelju prodajnog tečaja tih stranih valuta na datum dospjelosti svakog mjesečnog obroka.

               75

               Iz toga proizlazi, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da se tečajne transakcije koje provodi kreditna institucija u okviru izvršenja ugovora o zajmu izraženog u stranoj valuti, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, ne mogu smatrati investicijskim uslugama pa ta institucija ne podliježe obvezama iz članka 19. Direktive 2004/39 u području procjene prikladnosti ili primjerenosti usluge koja se pruža.

               76

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 1. točku 2. Direktive 2004/39 treba tumačiti na način da, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, investicijske usluge ili aktivnosti u smislu te odredbe nisu određene tečajne transakcije koje provodi kreditna institucija na temelju ugovornih odredaba ugovora o zajmu izraženog u stranoj valuti, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, a koje se sastoje od utvrđivanja iznosa zajma na temelju kupovnog tečaja strane valute primjenjivog prilikom isplate sredstava i od određivanja mjesečnih iznosa na temelju prodajnog tečaja te strane valute primjenjivog prilikom izračuna svakog mjesečnog obroka.

         Treće i četvrto pitanje

               77

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće i četvrto pitanje.

               78

               Naime, potonja pitanja podrazumijevaju da se tečajne transakcije o kojima je riječ u glavnom postupku mogu smatrati investicijskim uslugama ili aktivnostima u smislu članka 4. stavka 1. točke 2. Direktive 2004/39.

               79

               U mjeri u kojoj je to korisno, kada je riječ o četvrtom pitanju, moguće je podsjetiti da je Sud već presudio da je dužnost unutarnjeg pravnog poretka svake države članice da uredi ugovorne posljedice koje nastaju kada investicijsko društvo koje nudi investicijsku uslugu ne poštuje zahtjeve procjene koji su predviđeni u članku 19. stavcima 4. i 5. navedene direktive, pod uvjetom da se poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (presuda Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11, EU:C:2013:344, t. 58.).

         Troškovi

               80

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. i 2. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ treba tumačiti na način da, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, investicijske usluge ili aktivnosti u smislu te odredbe nisu određene tečajne transakcije koje provodi kreditna institucija na temelju ugovornih odredaba ugovora o zajmu izraženog u stranoj valuti, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, a koje se sastoje od utvrđivanja iznosa zajma na temelju kupovnog tečaja strane valute primjenjivog prilikom isplate sredstava i od određivanja mjesečnih iznosa na temelju prodajnog tečaja te strane valute primjenjivog prilikom izračuna svakog mjesečnog obroka.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 13. srpnja 2017.#Migros-Genossenschafts-Bund protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije CReMESPRESSO – Raniji međunarodni verbalni žig CREMESSO – Aluzivni element – Međuovisnost kriterija – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-189/16.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. studenog 2004.#Roberto Adanez-Vega protiv Bundesanstalt für Arbeit.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundessozialgericht - Njemačka.#Predmet C-372/02.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 17. siječnja 2013. # Bruno Gollnisch protiv Europskog parlamenta. # Obustava postupka. # Spojeni predmeti T-346/11 i T-347/11.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. ožujka 2016.#Taser International Inc. protiv SC Gate 4 Business SRL i Cristiana Mircee Anastasiua.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Ugovori kojima se predviđa obveza rumunjskog poduzetnika da ustupi pravo na žigove poduzetniku koji ima sjedište u trećoj zemlji – Odbijanje – Klauzula o dogovaranju nadležnosti u korist treće zemlje – Upuštanje tuženika u postupak pred rumunjskim sudovima bez osporavanja – Primjenjiva pravila o nadležnosti.#Predmet C-175/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      17. ožujka 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Ugovori kojima se predviđa obveza rumunjskog poduzetnika da ustupi pravo na žigove poduzetniku koji ima sjedište u trećoj zemlji — Odbijanje — Klauzula o dogovaranju nadležnosti u korist treće zemlje — Upuštanje tuženika u postupak pred rumunjskim sudovima bez osporavanja — Primjenjiva pravila o nadležnosti“
      U predmetu C‑175/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Înalta Curte de Casație și Justiție (Visoki kasacijski sud, Rumunjska), odlukom od 5. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 20. travnja 2015., u postupku

         Taser International Inc.

      protiv

         SC Gate 4 Business SRL,

         Cristiana Mirceae Anastasiua,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Taser International Inc., S. Olaru, C. Radbâță, i E. Bondalici, odvjetnici,

               —

               za rumunjsku vladu, R. H. Radu i D. M. Bulancea, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, C. Gheorghiu i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 22. točke 4., članka 23. stavka 5. i članka 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Tasera International Inc. (u daljnjem tekstu: Taser International), društva sa sjedištem u Sjedinjenim Državama, protiv SC Gate 4 Business SRL (u daljnjem tekstu: Gate 4), društva sa sjedištem u Rumunjskoj, i Cristiana Mirceae Anastasiua, upravitelja Gatea 4, u vezi s ispunjenjem ugovorne obveze tog rumunjskog društva da ustupi pravo na žigove Taseru International.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 navodi:
               „Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari, bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.“

               4

               Člankom 2. stavkom 1. te uredbe određeno je:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               5

               Članak 22. te uredbe, naslovljen „Isključiva nadležnost“, predviđa:
               „Sljedeći sudovi imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil:
               […]

                        4.

                        u postupcima koji se odnose na registriranje ili valjanost patenata, zaštitnih znakova, dizajna ili druga slična prava koja moraju biti deponirana ili registrirana, sudovi države članice u kojoj se zahtijeva deponiranje ili registriranje, u kojoj je deponiranje ili registriranje obavljeno ili se u skladu s instrumentom Zajednice ili međunarodne konvencije smatra obavljenim.

                  […]“

               6

               U skladu s člankom 23. iste uredbe:
               „1.   Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, sporazume da će sud ili sudovi države članice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, nadležan će biti taj sud ili ti sudovi. Takva nadležnost je isključiva, osim ako su stranke postigle drugačiji sporazum. […]
               […]
               5.   Dogovori ili odredbe akta o osnivanju trusta kojima se dodjeljuje nadležnost nemaju pravnu vrijednost ako su u suprotnosti s člancima 13., 17. i 21. ili ako isključuju nadležnost sudova koji imaju isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 22.“

               7

               Članak 24. Uredbe br. 44/2001 određuje:
               „Osim nadležnosti koja proizlazi iz [drugih] odredaba ove Uredbe, nadležan je i sud države članice pred kojim se tuženik pojavi [upusti u postupak]. Ovo pravilo ne vrijedi ako se tuženik pred sudom pojavio [upustio u postupak] kako bi osporio njegovu nadležnost ili ako neki drugi sud ima isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 22.“

         Rumunjsko pravo

               8

               Zakon br. 84/1998 o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla u članku 41. stavku 1. određuje:
               „Prava u vezi sa žigom mogu se prenijeti ustupanjem, neovisno o prijenosu poduzeća čiji je dio. Ugovor o ustupanju mora biti u pisanom obliku i potpisan od strane ugovornih stranka, u protivnom je ništav. […]“

               9

               U skladu s člankom 42. tog zakona:
               „(1)   Uz zahtjev za upis ustupanja mora se priložiti akt kojim se dokazuje promjena nositelja žiga.
               (2)   [Nacionalni ured za izume i žigove (OSIM)] neće upisati ustupanje ako očito proizlazi da je javnost njime dovedena u zabludu glede naravi, kakvoće i oznake zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga za koje je žig registriran, osim u slučaju da je korisnik prijenosa pristao ograničiti prijenos žiga na proizvode i usluge za koje žig nije obmanjujuć.
               (3)   Na zahtjev zainteresirane osobe uz uplatu pristojbe predviđene zakonom, OSIM ustupanje upisuje u registar žigova i objavljuje u Službenom glasniku industrijskog vlasništva. Na ustupanje se u odnosu na treće osobe može pozivati od dana njegove objave.“

               10

               Zakon br. 105/1992 o odnosima međunarodnog privatnog prava u članku 154. određuje:
               „Ako su stranke u slučaju spora koji nastane između njih ili sporova koji mogu nastati iz akta koji su zaključile ugovorile nadležnost određenog suda, taj će sud biti nadležan, osim ako je:

                        1.

                        ugovorena nadležnost stranog suda, a spor potpada pod isključivu nadležnost rumunjskog suda;

                        2.

                        ugovorena nadležnost rumunjskog suda, a jedna od stranaka ističe da je isključivo nadležan strani sud.“

               11

               Člankom 157. tog zakona predviđeno je:
               „Sud pred kojim se vodi postupak po službenoj dužnosti ocjenjuje je li nadležan odlučivati u predmetu o odnosima međunarodnog privatnog prava i, ako utvrdi da ni on niti ijedan drugi rumunjski sud nije nadležan, odbacuje zahtjev zato što ne potpada pod nadležnost rumunjskih sudova.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Taser International, čije je sjedište u Sjedinjenim Državama, zaključio je 4. travnja odnosno 12. rujna 2008. dva ugovora o neekskluzivnoj distribuciji s Gateom 4. Na temelju tih ugovora Gate 4 i njegov upravitelj, C. M. Anastasiu, obvezali su se svojim suugovarateljima ustupiti prava na žigove Taser International koje su registrirali ili čiju su registraciju zatražili u Rumunjskoj.

               13

               Nakon što su Gate 4 i C. M. Anastasiu odbili ispuniti ugovornu obvezu, Taser International je pokrenuo postupak pred Tribunalul Bucureşti (Prvostupanjski sud u Bukureštu). Unatoč tomu što u ugovorima postoje klauzule o dogovaranju nadležnosti u korist suda koji se nalazi u Sjedinjenim Državama, Gate 4 i C. M. Anastasiu upustili su se u postupak pred rumunjskim sudom a da nisu osporili njegovu nadležnost. Presudom od 31. svibnja 2011. Tribunalul Bucureşti (Prvostupanjski sud u Bukureštu) naložio im je da izvrše sve formalnosti potrebne za upis ustupanja.

               14

               Nakon što je tu presudu potvrdio Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu), Gate 4 i C. M. Anastasiu podnijeli su žalbu Înalta Curte de Casație și Justiție (Visoki kasacijski sud). Iako stranke nikada nisu osporile nadležnost rumunjskih sudova za odlučivanje u tom sporu, sud koji je uputio zahtjev smatra da on o tom pitanju mora odlučiti po službenoj dužnosti.

               15

               U tom se kontekstu taj sud pita o tome može li se Uredba br. 44/2001 primijeniti na spor koji se pred njim vodi s obzirom na to da su stranke, za rješavanje svojih sporova, izabrale sud treće zemlje u odnosu na Europsku uniju, a ne jedan od sudova države članice, kao što predviđa članak 23. stavak 1. te uredbe. On smatra da takva klauzula o dogovaranju nadležnosti u korist treće zemlje sama po sebi može biti prepreka prešutnom ugovaranju nadležnosti predviđenom u članku 24. iste uredbe.

               16

               U slučaju da je, međutim, primjenjivo potonje pravilo, sud koji je uputio zahtjev želi znati bi li se on ipak morao proglasiti nenadležnim na nekoj drugoj osnovi.

               17

               Osim toga, valja provjeriti primjenjivost članka 22. Uredbe br. 44/2001 kako bi se saznalo potpada li spor o obvezi ustupanja prava na žig, koje može dovesti do registracije u skladu s nacionalnim pravom, pod točku 4. tog članka.

               18

               U tim je okolnostima Înalta Curte de Casație și Justiție (Visoki kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 24. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da navod „nadležnost koja proizlazi iz [drugih] odredaba ove Uredbe“ uključuje i slučaj u kojemu su stranke ugovora o ustupanju prava na žig koji je registriran u jednoj državi članici Europske unije nedvojbeno i nesporno utvrdile za sve sporove koji se odnose na ispunjenje ugovornih obveza nadležnost sudova države koja nije članica Europske unije i u kojoj tužitelj ima domicil (sjedište), a tužitelj je pokrenuo postupak pred sudom države članice Europske unije na čijem području tuženik ima domicil (sjedište)?

                        2

                        U slučaju potvrdnog odgovora:

                                 a)

                                 Treba li članak 23. stavak 5. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se isti ne odnosi na klauzulu o dogovaranju nadležnosti u korist države koja nije članica Europske unije te da je sud pred kojim je pokrenut postupak sukladno članku 2. Uredbe dužan utvrditi nadležnost na temelju pravila međunarodnog privatnog prava svojeg nacionalnog prava?

                                 b)

                                 Može li se smatrati da spor, čiji je predmet ispunjenje putem pravosudnog tijela obveze ustupanja prava na žig koji je registriran u jednoj državi članici Europske unije, obveze koja je preuzeta na temelju ugovora koji su zaključile stranke istog spora, upućuje na pravo „koje mora biti deponirano ili registrirano“ u smislu članka 22. točke 4. Uredbe imajući u vidu da, sukladno zakonu države u kojoj je žig registriran, ustupanje prava na žig podliježe upisu u registar žigova i objavi u Službenom glasniku industrijskog vlasništva?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora [na prvo pitanje], je li članku 24. Uredbe br. 44/2001 protivno to da sud pred kojim je pokrenut postupak sukladno članku 2. te uredbe, u slučaju kao što je onaj opisan u [prvom] pitanju, utvrdi da nije nadležan odlučivati u predmetu čak i kada se tuženik upustio u postupak pred tim sudom, i to pred sudom koji sudi u posljednjem stupnju, a da pritom nije osporio nadležnost?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje i drugo pitanje, točka a)

               19

               Prvim pitanjem i drugim pitanjem, točkom a) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. stavak 5. i članak 24. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da, u okviru spora koji se odnosi na neispunjenje ugovorne obveze u kojem je tužitelj pokrenuo postupak pred sudovima države članice u kojoj tuženik ima sjedište, nadležnost tih sudova može proizlaziti iz članka 24. te uredbe ako tuženik ne osporava njihovu nadležnost iako ugovor između tih dviju stranaka sadržava klauzulu o dogovaranju nadležnosti u korist sudova treće zemlje.

               20

               Valja podsjetiti da je Uredba br. 44/2001 primjenjiva na spor između tuženika koji ima domicil u državi članici i tužitelja iz treće zemlje (vidjeti analogijom presudu Owusu, C‑281/02, EU:C:2005:120, t. 27.).

               21

               Osim toga, prva rečenica članka 24. Uredbe br. 44/2001 propisuje pravilo o nadležnosti koje se temelji na upuštanju tuženika za sve sporove u kojima nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak ne proizlazi iz drugih odredaba te uredbe. Ta odredba primjenjuje se i u onim slučajevima u kojima je nadležnost suda određena zbog nepoštovanja odredbi navedene uredbe te podrazumijeva kako upuštanje tuženika u postupak može biti smatrano kao prešutno prihvaćanje nadležnosti suda pred kojim je započet postupak, odnosno kao ugovorena nadležnost tog suda (presuda Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 34.).

               22

               Druga rečenica članka 24. Uredbe br. 44/2001 propisuje iznimke od tog općeg pravila. Tako određuje kako nema prešutne ugovorene nadležnosti suda pred kojim je započet postupak ako se tuženik pozove na prigovor nenadležnosti, izražavajući tako svoje stajalište o neprihvaćanju nadležnosti tog suda, ili se radi o postupcima za koje članak 22. navedene uredbe propisuje isključivu nadležnost (presuda Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 35.).

               23

               Prema tome, primjenjuje se opće pravilo o prešutnoj ugovorenoj nadležnosti suda, osim u slučajevima izričito navedenima u iznimkama predviđenima u drugoj rečenici navedenog članka 24. Budući da se ugovaranje nadležnosti sporazumom o prenošenju nadležnosti, u smislu članka 23. Uredbe br. 44/2001, ne nalazi među tim iznimkama, Sud je, uzimajući u obzir opću strukturu i ciljeve te uredbe, već presudio da ne postoje razlozi zbog kojih bi se smatralo da stranke ne bi mogle podvrgnuti spor drugom sudu koji nije onaj koji je utvrđen dogovorom (vidjeti u tom smislu presudu ČPP Vienna Insurance Group, C‑111/09, EU:C:2010:290, t. 25.).

               24

               Taj se zaključak primjenjuje kako na dogovore o nadležnosti sudova država članica tako i na dogovore o nadležnosti sudova trećih zemalja jer se prešutno prihvaćanje nadležnosti na temelju članka 24. prve rečenice Uredbe br. 44/2001 temelji na namjernom odabiru stranaka spora o toj nadležnosti (vidjeti presudu A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 54.). Stoga, kako proizlazi iz prethodne točke ove presude, pitanje koje se odnosi na primjenjivost članka 23. te uredbe nije relevantno.

               25

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje i na drugo pitanje, točku a) valja odgovoriti da članak 23. stavak 5. i članak 24. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da, u okviru spora koji se odnosi na neispunjenje ugovorne obveze u kojem je tužitelj pokrenuo postupak pred sudovima države članice u kojoj tuženik ima sjedište, nadležnost tih sudova može proizlaziti iz članka 24. te uredbe ako tuženik ne osporava njihovu nadležnost iako ugovor između tih dviju stranaka sadržava klauzulu o dogovaranju nadležnosti u korist sudova treće zemlje.

         Drugo pitanje, točka (b)

               26

               Drugim pitanjem, točkom b) sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 22. točku 4. i članak 24. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da spor koji se odnosi na neispunjenje ugovorne obveze o ustupanju prava na žigove, kakav je onaj u glavnom postupku, potpada pod područje primjene članka 22. točke 4. i prema tome pod iznimke od općeg pravila o prešutnom ugovaranju nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak iz druge rečenice članka 24. te uredbe.

               27

               Na temelju članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001, u postupcima koji se odnose na registriranje ili valjanost žigova isključivo su nadležni sudovi države članice u kojoj se zahtijeva deponiranje ili registriranje žiga. Stoga bi primjenjivost te odredbe na glavni postupak za posljedicu imala isključivu nadležnost rumunjskih sudova.

               28

               Međutim, s obzirom na okolnosti glavnog postupka, nije potrebno utvrditi potpada li zahtjev za ispunjenje ugovorne obveze za ustupanje prava na žigove pod članak 22. točku 4. Uredbe br. 44/2001 jer su rumunjski sudovi u svakom slučaju nadležni za odlučivanje u sporu. Naime, kada bi se taj članak 22. točka 4. primjenjivao na taj spor, sudovi čija bi nadležnost proizlazila iz te odredbe bili bi isti kao i oni čija bi nadležnost bila određena na temelju prve rečenice članka 24. te uredbe s obzirom na to da se tuženik u glavnom postupku upustio u postupak pred rumunjskim sudovima a da nije osporio njihovu nadležnost.

               29

               S obzirom na prethodno navedeno, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje, točku b).

         Treće pitanje

               30

               Trećim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li članak 24. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se protivi, u okviru spora između stranaka ugovora koji sadržava klauzulu o dogovaranju nadležnosti u korist sudova treće zemlje, tomu da se sud države članice u kojoj tuženik ima sjedište, pred kojim je pokrenut postupak, proglasi nenadležnim po službenoj dužnosti, iako taj tuženik ne osporava njegovu nadležnost.

               31

               Kao što proizlazi iz odgovora danog na prvo i drugo postavljeno pitanje, postojanje klauzule o dogovaranju nadležnosti u korist sudova treće zemlje ne protivi se primjenjivosti članka 24. Uredbe br. 44/2001.

               32

               Osim toga, iz druge i jedanaeste uvodne izjave Uredbe br. 44/2001 proizlazi da je njezin cilj ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima kroz propise o nadležnosti koji moraju biti iznimno predvidljivi. Uredba br. 44/2001 tako slijedi cilj pravne sigurnosti da se pojača pravna zaštita osoba sa sjedištem u Uniji, tako da se istodobno omogući i tužitelju da lako utvrdi sud pred kojim može pokrenuti postupak i tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen (presuda Falco Privatstiftung i Rabitsch, C‑533/07, EU:C:2009:257, t. 21. i 22.).

               33

               Tako je Sud presudio da se, u slučaju da se pravila o isključivoj nadležnosti u smislu članka 22. Uredbe br. 44/2001 ne primjenjuju, sud pred kojim je postupak pokrenut mora proglasiti nadležnim ako se tuženik upustio u postupak i ako nije istaknuo prigovor nenadležnosti s obzirom na to da takvo upuštanje znači prešutno ugovaranje nadležnosti u smislu članka 24. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu ČPP Vienna Insurance Group, C‑111/09, EU:C:2010:290, t. 26. i 33.).

               34

               Uostalom, drukčije ne bi bilo ni kada bi nadležnost suda pred kojim je postupak pokrenut proizlazila iz članka 22. Uredbe br. 44/2001.

               35

               Naime, uzimajući u obzir položaj koji ta odredba ima u sustavu te uredbe i cilj koji slijedi, pravila o nadležnosti predviđena u toj odredbi su isključiva i obvezna te se nameću s posebnom snagom kako pojedincima tako i sudu (vidjeti u tom smislu presudu Solvay, C‑616/10, EU:C:2012:445, t. 44.).

               36

               U svjetlu tih razmatranja na treće pitanje valja odgovoriti da članak 24. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se, u okviru spora između stranaka ugovora koji sadržava klauzulu o dogovaranju nadležnosti u korist sudova treće zemlje, protivi tomu da se sud države članice u kojoj tuženik ima sjedište i pred kojim je pokrenut postupak proglasi nenadležnim po službenoj dužnosti iako tuženik ne osporava njegovu nadležnost.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 23. stavak 5. i članak 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da, u okviru spora koji se odnosi na neispunjenje ugovorne obveze u kojem je tužitelj pokrenuo postupak pred sudovima države članice u kojoj tuženik ima sjedište, nadležnost tih sudova može proizlaziti iz članka 24. te uredbe ako tuženik ne osporava njihovu nadležnost iako ugovor između tih dviju stranaka sadržava klauzulu o dogovaranju nadležnosti u korist sudova treće zemlje.

                           2.

                           Članak 24. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se, u okviru spora između stranaka ugovora koji sadržava klauzulu o dogovaranju nadležnosti u korist sudova treće zemlje, protivi tomu da se sud države članice u kojoj tuženik ima sjedište i pred kojim je pokrenut postupak proglasi nenadležnim po službenoj dužnosti iako tuženik ne osporava njegovu nadležnost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski