title: Presuda Suda (peto vijeće) od 13. svibnja 2015.#Valerie Lyttle i dr. protiv Bluebird UK Bidco 2 Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Industrial Tribunals (Northern Ireland).#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Kolektivno otkazivanje – Direktiva 98/59/EZ – Članak 1. stavak 1. podstavak 1. točka (a) – Pojam ,pogon’ – Načini izračuna broja otpuštenih radnika.#Predmet C-182/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      13. svibnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Kolektivno otkazivanje — Direktiva 98/59/EZ — Članak 1. stavak 1. podstavak 1. točka (a) — Pojam ‚pogon’ — Načini izračuna broja otpuštenih radnika“
      U predmetu C‑182/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Industrial Tribunal (Northern Ireland), Belfast (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 26. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 12. travnja 2013., u postupku

         Valerie Lyttle,

         Sarah Louise Halliday,

         Clara Lyttle,

         Tanya McGerty

      protiv

         Bluebird UK Bidco 2 Limited,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Bluebird UK Bidco 2 Limited, D. Reade, QC,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju T. Warda, QC, i J. Holmesa, barrister,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i R. Vidal Puig kao i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. veljače 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke (ii) Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između V. Lyttle, S. L. Halliday, C. Lyttle i T. McGerty te njihovog nekadašnjeg poslodavca, Bluebird UK Bidco 2 Limiteda (u daljnjem tekstu: Bluebird), o pitanju zakonitosti njihovih otkaza.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Iz uvodne izjave 1. Direktive 98/59 proizlazi da je ta direktiva kodificirala Direktivu Vijeća 75/129/EEZ od 17. veljače 1975. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL L 48, str. 29.) [neslužbeni prijevod].

               4

               U skladu s uvodnom izjavom 2. Direktive 98/59, radnicima treba pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, uzimajući u obzir potrebu za uravnoteženim ekonomskim i socijalnim razvojem unutar Europske unije.

               5

               Uvodne izjave 3. i 4. te direktive glase:

                        „(3)

                        budući da, usprkos sve većoj usklađenosti, još uvijek postoje razlike između odredaba koje su na snazi u državama članicama u pogledu praktičnih rješenja i postupaka pri kolektivnom otkazivanju, te mjera određenih za ublažavanje posljedica od takvoga otkazivanja za radnike;

                        (4)

                        budući da ove razlike mogu imati izravni učinak na funkcioniranje unutarnjeg tržišta“.

               6

               Uvodna izjava 7. navedene direktive naglašava nužnost usklađivanja zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje.

               7

               Članak 1. iste direktive, naslovljen „Definicije i područje primjene“, propisuje:
               „1.   U smislu ove Direktive:

                        (a)

                        ,kolektivno otkazivanje' znači otkazivanje koje provodi poslodavac iz jednog ili više razloga koji se ne odnose na osobu radnika kada, prema izboru države članice, broj viška radnika iznosi:

                                 i.

                                 u razdoblju od 30 dana:

                                          —

                                          najmanje 10 u pogonima koji inače zapošljavaju više od 20, a manje od 100 radnika,

                                          —

                                          najmanje 10% od broja radnika u pogonima koji inače zapošljavaju najmanje 100, ali manje od 300 radnika,

                                          —

                                          najmanje 30 u pogonima koji inače zapošljavaju 300 ili više radnika,

                                 ii.

                                 ili, u razdoblju od 90 dana, najmanje 20, bez obzira na broj inače zaposlenih radnika u određenom pogonu;

                  [...]
               Za izračun broja viška radnika prema prvom podstavku točke (a), prestanak ugovora o radu na inicijativu poslodavca iz jednog ili više razloga, a koji se ne odnose na osobu radnika, izjednačuje se s kolektivnim otkazivanjem, pod uvjetom da postoji najmanje pet otkaza.
               2.   Ova Direktiva ne primjenjuje se na:

                        (a)

                        kolektivno otkazivanje radnicima zaposlenim temeljem ugovora o radu sklopljenih na određeno vrijeme ili za određene zadaće, osim kada takvi otkazi uslijede prije dana isteka ili izvršenja takvih ugovora;

                  [...]“

               8

               Na temelju članka 2. Direktive 98/59:
               „1.   Kada poslodavac ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, on pravodobno započinje savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma.
               2.   Ta savjetovanja obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom.
               [...]
               3.   Da bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge, poslodavci su im dužni pravodobno tijekom savjetovanja:

                        (a)

                        dati sve potrebne podatke; i

                        (b)

                        u svakom slučaju obavijestiti ih pisanim putem o:

                                 i.

                                 razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;

                                 ii.

                                 broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;

                                 iii.

                                 broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;

                                 iv.

                                 razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;

                                 v.

                                 predloženim kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje kao višku u onoj mjeri u kojoj nacionalno zakonodavstvo i/ili praksa daju za to ovlast poslodavcu;

                                 vi.

                                 načinu izračuna svih isplata naknada otpuštenim radnicima osim onih koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva i/ili prakse.

                  Poslodavac je dužan dostaviti nadležnom tijelu javne vlasti primjerak pisanog priopćenja koje barem sadrži podatke iz prvog podstavka, točke (b), podtočke i. do v.
               [...]“

               9

               Članak 3. stavak 1. te direktive predviđa:
               „Poslodavci priopćuju pisanim putem nadležnom tijelu javne vlasti svako planirano kolektivno otkazivanje.
               [...]
               Ovo priopćenje sadrži sve relevantne podatke vezane za predviđeno kolektivno otkazivanje i savjetovanje s predstavnicima radnika iz članka 2., a posebno razloge za kolektivno otkazivanje, broj radnika kojima se otkazuje, broj radnika koji su inače u radnom odnosu, te razdoblje u kojem će se provesti kolektivno otkazivanje.“

               10

               Članak 4. stavci 1. i 2. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Planirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti proizvodi učinke najranije 30 dana nakon priopćenja iz članka 3. stavka 1. i ne utječ[e] na odredbe kojima se uređuju pojedinačna prava s obzirom na obavijest o otkazu.
               Države članice mogu ovlastiti nadležno tijelo javne vlasti da skrati rok iz prethodnog podstavka.
               2.   Rok iz stavka 1. nadležno tijelo javne vlasti koriste za traženje rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem.“

               11

               Članak 5. iste direktive propisuje:
               „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise povoljnije za radnike ili da promiču ili omoguće primjenu kolektivnih ugovora koji su povoljniji za radnike.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               12

               Direktiva 98/59 prenesena je u pravni poredak Sjeverne Irske odjeljkom XIII. Naloga iz 1996. o radničkim pravima (Employment Rights (Northern Ireland) Order 1996.) i odjeljkom IV. poglavljem II. pročišćenog Zakona iz 1992. o sindikatima i radnim odnosima (Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992) što se tiče Engleske, Walesa i Škotske.

               13

               Članak 216. Naloga iz 1996. o radničkim pravima propisuje da „poslodavac provodi savjetovanje, u vezi s otkazivanjem, sa svim osobama koje su odgovarajući predstavnici radnika na koje može utjecati predviđeno otkazivanje ili na koje mogu utjecati mjere donesene u vezi s tim otkazivanjem ako namjerava u pogonu ukinuti 20 ili više radnih mjesta u razdoblju od 90 dana“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Početkom 2012. poduzeće Bonmarché imalo je 394 prodavaonice sa ženskom odjećom u cijeloj Ujedinjenoj Kraljevini, u kojima je zapošljavalo 4000 osoba. Za potrebe svojeg poslovanja u Ujedinjenoj Kraljevini poduzeće Bonmarché smatralo je sve svoje prodavaonice u Sjevernoj Irskoj i onu jedinu na otoku Man kao jedno upravno područje (u daljnjem tekstu: područje Sjeverna Irska). Početkom 2012. područje Sjeverna Irska brojilo je 20 prodavaonica sa 180 zaposlenih osoba.

               15

               Tužiteljice u glavnom postupku bili su zaposlenici poduzeća Bonmarché u četiri različite prodavaonice. Te su se prodavaonice nalazile u različitim gradovima, to jest u Lurganu, Banbridgeu, Omaghu i Belfastu, od kojih je u svakoj bilo zaposleno manje od 20 osoba.

               16

               Svaka se prodavaonica smatrala „individualnim mjestom troška“, čiji su se proračuni određivali u glavnom sjedištu smještenom u Velikoj Britaniji. Upravo je glavno sjedište određivalo zalihe i promocijske prioritete u prodaji svake prodavaonice te je vršilo opskrbu prodajnim artiklima, odnosno organiziralo njihovu isporuku. Međutim, svaki direktor podružnice mogao je utjecati na obujam i vrstu isporučene robe. Direktori prodavaonica bili su odgovorni za ostvarenje ciljeva svojih prodavaonica. U okviru dodijeljene proračunske omotnice za radne sate, koja je bila određivana centralno, direktor podružnice imao je diskrecijsku ovlast u vezi s brojem osoba zaposlenih na puno radno vrijeme i na dio radnog vremena.

               17

               Budući da je društvo Bonmarché postalo insolventno, ono je 20. siječnja 2012. preneseno u Bluebird. Odmah nakon prijenosa Bluebird je pokrenuo postupak restrukturiranja, što je podrazumijevalo zatvaranje brojnih prodavaonica, uključujući one u kojima su radile tužiteljice u glavnom postupku.

               18

               Nakon Bluebirdovih otkaza tijekom 2012. društvo Bonmarché raspolagalo je sa samo 265 prodavaonica na državnom području Ujedinjene Kraljevine, koje su zapošljavale 2900 osoba. Broj prodavaonica smještenih u području Sjeverne Irske smanjen je sa 20 na 8, u kojima je broj zaposlenih osoba smanjen sa 180 na 75 radnika.

               19

               Tužiteljicama u glavnom postupku, kao i drugim radnicima, otkazano je 12. ožujka 2012. Postupku otkazivanja nije prethodio nikakav postupak savjetovanja u smislu Direktive 98/59.

               20

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da su V. Lyttle, S. L. Halliday, C. Lyttle i T. McGerty bile raspoređene u sljedeće lokalne jedinice radi obavljanja svojih zadaća, redom: u prodavaonice u Lurganu, Banbridgeu, Omaghu i u prodavaonicu u Ann Street u Belfastu.

               21

               Tužiteljice u glavnom postupku podnijele su pred sudom koji je uputio zahtjev tužbu radi osporavanja valjanosti njihovih otkaza.

               22

               Taj je sud smatrao da je članak 1. stavak 1. podstavak 1. točku (a) podtočku ii. Direktive 98/59 moguće tumačiti u smislu da se broj 20, koji se u njemu navodi, odnosi na broj zaposlenika u okviru pojedinog pogona, ali da je također moguće smatrati i da se taj broj odnosi na osobe kojima je otkazano u cjelokupnom poduzeću poslodavca. On navodi da je u ovom slučaju prikladno teleološko tumačenje i da iz presude Rockfon (C‑449/93, EU:C:1995:420) proizlazi da je Direktivu 75/129, koju je nadomjestila Direktiva 98/59, trebalo tumačiti tako da omogućuje obuhvaćanje što je većeg mogućeg broja gospodarski uvjetovanih otkaza.

               23

               U tim je uvjetima Industrial Tribunal (Northern Ireland), Belfast (radni sud (Sjeverna Irska), Belfast), odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ima li riječ ,[pogon]' u okviru članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke ii. Direktive 98/59 isto značenje kao i u okviru članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke i. te direktive?

                        2.

                        U slučaju niječnog odgovora, može li organizacijska podjedinica poduzeća, koje se sastoji od, ili koje uključuje, više od jedne lokalne jedinice zapošljavanja, biti ,[pogon]' u smislu članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke ii. te direktive?

                        3.

                        Odnosi li se izraz ,najmanje 20' u članku 1. stavku 1. podstavku 1. točki (a) podtočki ii. navedene direktive na broj otkazivanja u svim pogonima poslodavca ili se ipak odnosi na broj otkazivanja po pogonu? Drugim riječima, odnosi li se broj ,20' na 20 ,u određenom pogonu' ili na 20 sveukupno?“

         O prethodnim pitanjima

               24

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, u biti pita, s jedne strane, treba li pojam „[pogon]“ iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke ii. Direktive 98/59 tumačiti na isti način kao i pojam „[pogon]“ iz točke (a) podtočke i. istog podstavka i, s druge strane, treba li članak 1. stavak 1. podstavak 1. točku (a) podtočku ii. Direktive 98/59 tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom propisu koji predviđa obvezu obavješćivanja i savjetovanja radnika u slučaju davanja otkaza tijekom razdoblja od 90 dana najmanje 20-orici radnika u pojedinom pogonu poduzeća, a ne u slučaju kad ukupan broj otkazivanja u svim pogonima ili u određenim pogonima poduzeća tijekom istog razdoblja doseže ili premašuje prag od 20 radnika.

               25

               Kao što to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva i očitovanja podnesenih Sudu, Ujedinjena Kraljevina je prilikom prenošenja Direktive 98/59 za njezinu primjenu odabrala prag koji se nalazi u članku 1. stavku 1. podstavku 1. točki (a) podtočki ii. te direktive. Na temelju primjenjivog nacionalnog prava, kad poslodavac namjerava u pogonu ukinuti najmanje 20 radnih mjesta u razdoblju od 90 dana, on je dužan poštovati postupak obavješćivanja i savjetovanja radnika o tom pitanju.

               26

               U tom pogledu odmah valja navesti da u skladu sa sudskom praksom Suda pojam „[pogon]“, koji nije definiran u Direktivi 98/59, predstavlja pojam prava Unije i ne može se definirati upućivanjem na zakonodavstva država članica (vidjeti u tom smislu presudu Rockfon, C‑449/93, EU:C:1995:420, t. 25.). Stoga se taj pojam mora tumačiti autonomno i ujednačeno u pravnom poretku Unije (vidjeti u tom smislu presudu Athinaïki Chartopoiïa, C‑270/05, EU:C:2007:101, t. 23.).

               27

               Sud je već tumačio pojam „[pogon]“ ili „[pogoni]“ iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) Direktive 98/59.

               28

               Sud je u točki 31. presude Rockfon (C‑449/93, EU:C:1995:420), upućujući na točku 15. presude Botzen i dr. (186/83, EU:C:1985:58), primijetio da je radni odnos u bitnome obilježen vezom koja postoji između radnika i dijela poduzeća u koji je on raspoređen za obavljanje svoje zadaće. Sud je stoga u točki 32. presude Rockfon odlučio da pojam „[pogon]“ u članku 1. stavku 1. podstavku 1. točki (a) Direktive 98/59 valja tumačiti na način da se, ovisno o okolnostima, odnosi na jedinicu u koju su radnici koji su obuhvaćeni otkazivanjem raspoređeni za obavljanje svoje zadaće. Za definiciju pojma „[pogon]“ nije bitna činjenica raspolaže li predmetna jedinica upravom koja može na samostalan način provesti kolektivna otkazivanja.

               29

               Iz točke 5. presude Rockfon (C‑449/93, EU:C:1995:420) proizlazi da se Kraljevina Danska, u kojoj se nalazio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u predmetu koji je doveo do te presude, odlučila za mogućnost predviđenu u članku 1. stavku 1. točki (a) podtočki i. navedene direktive.

               30

               Sud je u presudi Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05, EU:C:2007:101) dao dodatna pojašnjenja pojma „[pogon]“, osobito ocjenjujući u točki 27. te presude da u svrhe primjene Direktive 98/59 „[pogon]“ može u okviru poduzeća biti zasebno tijelo koje ima određenu trajnost i stabilnost, kojemu je povjereno izvršavanje jedne ili više određenih zadaća i koje raspolaže cjelinom radnika i tehničkih sredstava te određenom organizacijskom strukturom koja omogućuje ispunjenje tih zadaća.

               31

               Sud je uporabom izraza „zasebno tijelo“ i „u okviru poduzeća“ pojasnio da su pojmovi „poduzeće“ i „[pogon]“ različiti te da pogon uobičajeno čini dio poduzeća. To ipak ne isključuje mogućnost podudaranja pogona i poduzeća u slučaju kad poduzeće nema više zasebnih jedinica.

               32

               Sud je u točki 28. presude Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05, EU:C:2007:101) smatrao da s obzirom na društveno‑gospodarske učinke koje kolektivna otkazivanja mogu uzrokovati u lokalnom kontekstu i određenom društvenom okružju, tijelo o kojem je riječ ne mora nužno posjedovati nikakvu pravnu autonomiju, kao ni gospodarsku, financijsku, upravnu ili tehnološku autonomiju, da bi se moglo okarakterizirati kao „[pogon]“.

               33

               Stoga iz sudske prakse Suda proizlazi da kad „poduzeće“ obuhvaća više tijela koja odgovaraju kriterijima navedenima u točkama 28., 30. i 32. ove presude, tada je „[pogon]“ u smislu članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) Direktive 98/59 ono tijelo u kojem su radnici, koji su obuhvaćeni otkazivanjem, raspoređeni za obavljanje svojih zadaća.

               34

               Ta je sudska praksa primjenjiva na ovaj predmet.

               35

               Valja navesti da je značenje izraza „[pogon]“ ili „[pogoni]“ iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke i. Direktive 98/59 isto kao i značenje izraza „[pogon]“ ili „[pogoni]“ iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke ii. te direktive.

               36

               U tom pogledu nije bitna okolnost, koja je istaknuta tijekom rasprave pred Sudom, prema kojoj se izraz „[pogon]“ koristi u množini, među ostalim, u verziji te odredbe na engleskom, španjolskom, francuskom i talijanskom jeziku. Naime, u tim je jezičnim verzijama pojam „[pogoni]“ u množini kako u točki (a) podtočki i., tako i u točki (a) podtočki ii. navedene odredbe. Usto, kao što je to naglasio nezavisni odvjetnik u točki 15. svojeg mišljenja, veći broj drugih jezičnih verzija članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke ii. Direktive 98/59 upotrebljava taj pojam u jednini, što isključuje tumačenje prema kojem prag predviđen tom odredbom obuhvaća sve „[pogone]“ jednog „poduzeća“.

               37

               Mogućnost koja se nalazi u članku 1. stavku 1. podstavku 1. točki (a) podtočki ii. Direktive 98/59, osim razlike u razdobljima tijekom kojih dolazi do otkazivanja, javlja se u biti kao istovrsna alternativa mogućnosti koja se nalazi u točki (a) podtočki i. te iste odredbe.

               38

               Nijedan element u tekstu članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) Direktive 98/59 ne upućuje na to da je izrazima „[pogon]“ ili „[pogoni]“, koji se nalaze u istom podstavku te odredbe, potrebno dati drukčije značenje.

               39

               U tom pogledu valja podsjetiti da Sud u predmetu koji je doveo do presude Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05, EU:C:2007:101) nije ispitivao je li Helenska Republika odabrala mogućnost predviđenu u točki (a) podtočki i. ili u točki (a) podtočki ii. članka 1. stavka 1. podstavka 1. Direktive 98/59. Izreka te presude odnosi se na članak 1. stavak 1. točku (a), bez razlikovanja između mogućnosti koje se nalaze u točki (a) podtočki i. ili u točki (a) podtočki ii. te odredbe.

               40

               Činjenica da zakonodavac državama članicama nudi izbor između mogućnosti koje se nalaze u članku 1. stavku 1. podstavku 1. točki (a) podtočki i. i u točki (a) podtočki ii. Direktive 98/59 znači da pojam „[pogon]“ ne može imati potpuno drukčiji opseg ovisno o tome je li dotična država članica odabrala jednu ili drugu ponuđenu alternativu.

               41

               Usto, tako široko razlikovanje bilo bi protivno nužnosti usklađivanja zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje, koje naglašava uvodna izjava 7. Direktive 98/59.

               42

               Što se tiče pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, naime zahtijeva li članak 1. stavak 1. podstavak 1. točka (a) podtočka ii. Direktive 98/59 uzimanje u obzir otkazivanja u svakom pogonu promatranom odvojeno, tumačenje prema kojem bi ta odredba zahtijevala uzimanje u obzir svih provedenih otkazivanja u svim pogonima poduzeća zasigurno bi značajno povećalo broj radnika koji bi mogao ostvarivati zaštitu Direktive 98/59, što odgovara jednom od njezinih ciljeva.

               43

               Međutim, valja podsjetiti da cilj te direktive nije samo radnicima pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, već također, s jedne strane, osigurati usporedivu zaštitu prava radnika u različitim državama članicama i, s druge strane, ujednačiti troškove koje takva pravila zaštite uzrokuju poduzetnicima Unije (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑383/92, EU:C:1994:234, t. 16.; Komisija/Portugal, C‑55/02, EU:C:2004:605, t. 48., i Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 43.).

               44

               Ipak, tumačenje pojma „[pogon]“ kao što je to navedeno u točki 42. ove presude bilo bi, s jedne strane, protivno cilju osiguranja u svim državama članicama usporedive zaštite radničkih prava i, s druge strane, podrazumijevalo bi vrlo različite terete za poduzeća koja bi morala ispuniti obveze obavješćivanja i savjetovanja na temelju članaka 2. do 4. te direktive, ovisno o izboru dotične države članice, što bi također bilo protivno cilju koji slijedi zakonodavac Unije, a koji se sastoji u tome da se težina tereta učini usporedivom u svim državama članicama.

               45

               Valja dodati da bi se tim tumačenjem u područje primjene Direktive 98/59 stavila ne samo grupa radnika na koju se odnosi kolektivno otkazivanje, nego, ako je primjenjivo, i jedan radnik jednog pogona – pogona koji se možda nalazi u aglomeraciji koja je odvojena i udaljena od drugih pogona istog poduzeća – što bi bilo protivno pojmu „kolektivnog otkazivanja“ u uobičajenom smislu tog izraza. Štoviše, otkazivanje tom jednom radniku pokrenulo bi postupke obavješćivanja i savjetovanja predviđene odredbama Direktive 98/59, a koje nisu prilagođene za takav pojedini slučaj.

               46

               Međutim, valja podsjetiti da Direktiva 98/59 uspostavlja minimalnu zaštitu u vezi s obavješćivanjem i savjetovanjem radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja (vidjeti presudu Confédération générale du travail i dr., C‑385/05, EU:C:2007:37, t. 44.). U tom pogledu valja navesti da je članak 5. te direktive državama članicama dodijelio mogućnost da primijene ili donesu zakone ili druge propise povoljnije za radnike ili da promiču ili omoguće primjenu kolektivnih ugovora koji su povoljniji za radnike.

               47

               U okviru te mogućnosti članak 5. Direktive 98/59 omogućava državama članicama da odobre zaštitu predviđenu tom direktivom ne samo radnicima jednog pogona, u smislu članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) navedene direktive, kojima je otkaz već dan ili će se tek dati, nego i svim radnicima koji su obuhvaćeni otkazivanjem od strane poduzeća ili dijela poduzeća istog poslodavca, s time da se pojam „poduzeće“ shvaća na način da obuhvaća sve zasebne jedinice zapošljavanja tog poduzeća ili tog dijela poduzeća.

               48

               Iako na taj način države članice imaju pravo predvidjeti povoljnija pravila za radnike na temelju članka 5. Direktive 98/59, one su ipak vezane autonomnim i ujednačenim tumačenjem pojma prava Unije, kao što je to „[pogon]“ iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke i. te podtočke ii. te direktive, kao što to proizlazi iz točke 33. ove presude.

               49

               Iz prethodno navedenog proizlazi da definicija iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke i. te točke (a) podtočke ii. Direktive 98/59 zahtijeva da se provedena otkazivanja razmotre odvojeno za svaki pogon.

               50

               Tumačenje koje je Sud dao pojmu „[pogon]“, na koje se podsjeća u točkama 28., 30. i 32. ove presude, potvrđuju odredbe Direktive 2002/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2002. o uspostavljanju općeg okvira za obavješćivanje i savjetovanje s radnicima u Europskoj zajednici (SL L 80, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 182.), čiji članak 2. točke (a) i (b) također utvrđuje jasnu razliku između pojma „poduzeće“ i pojma „[pogon]“.

               51

               U ovom slučaju, na temelju informacija kojima Sud raspolaže, a koje su navedene u točki 16. ove presude, proizlazi da je svaka od prodavaonica o kojima je riječ u glavnom postupku zasebno tijelo koje je u načelu trajno, zaduženo za izvršavanje određenih zadaća, tj. uglavnom za prodaju robe, i koje u tu svrhu raspolaže s više radnika, tehničkih sredstava i organizacijskom strukturom jer je prodavaonica individualno mjesto troška kojim upravlja direktor.

               52

               Stoga takva prodavaonica može ispuniti kriterije iz sudske prakse, navedene u točkama 28., 30. i 32. ove presude, u vezi s pojmom „[pogon]“ iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. Direktive 98/59, a što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri u odnosu na konkretne okolnosti predmeta u glavnom postupku.

               53

               U tim uvjetima na postavljena pitanja valja odgovoriti da, s jedne strane, pojam „[pogon]“ iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke ii. Direktive 98/59 treba tumačiti na isti način kao i pojam iz točke (a) podtočke i. istog podstavka i, s druge strane, da članak 1. stavak 1. podstavak 1. točku (a) podtočku ii. Direktive 98/59 treba tumačiti u smislu da se ne protivi nacionalnom propisu koji predviđa obvezu obavješćivanja i savjetovanja radnika u slučaju davanja otkaza tijekom razdoblja od 90 dana najmanje 20-orici radnika u pojedinom pogonu poduzeća, a ne u slučaju kad ukupan broj otkazivanja u svim pogonima ili u određenim pogonima poduzeća tijekom istog razdoblja doseže ili prelazi prag od 20 radnika.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Pojam „[pogon]“ iz članka 1. stavka 1. podstavka 1. točke (a) podtočke ii. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na isti način kao i pojam iz točke (a) podtočke i. istog podstavka.

                     Članak 1. stavak 1. podstavak 1. točku (a) podtočku ii. Direktive 98/59 treba tumačiti u smislu da se ne protivi nacionalnom propisu koji predviđa obvezu obavješćivanja i savjetovanja radnika u slučaju davanja otkaza tijekom razdoblja od 90 dana najmanje 20-orici radnika u pojedinom pogonu poduzeća, a ne u slučaju kad ukupan broj otkazivanja u svim pogonima ili u određenim pogonima poduzeća tijekom istog razdoblja doseže ili prelazi prag od 20 radnika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. lipnja 2014.#P. J. Vonk Noordegraaf protiv Staatssecretaris van Economische Zaken.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio College van Beroep voor het bedrijfsleven.#Poljoprivreda – Zajednička poljoprivredna politika – Program jedinstvenih plaćanja – Uredba (EZ) br. 73/2009 – Članci 34., 36. i 137. – Prava na plaćanje – Osnova za izračun – Premije isplaćene za stoku i parcele koje su tijekom referentnog razdoblja u posjedu poljoprivrednika – Izmjena podrobnih pravila za određivanje površine poljoprivrednih parcela – Smanjenje broja hektara za koje se može dodijeliti potpora – Zahtjev poljoprivrednika za smanjenje broja prava na plaćanje i povećanje njihove pojedinačne vrijednosti – Uredba (EZ) br. 796/2004 – Članak 73.a stavak 2.a – Dopustivost.#Predmet C‑105/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      5. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Poljoprivreda — Zajednička poljoprivredna politika — Program jedinstvenih plaćanja — Uredba (EZ) br. 73/2009 — Članci 34., 36. i 137. — Prava na plaćanje — Osnova za izračun — Premije isplaćene za stoku i parcele koje su tijekom referentnog razdoblja u posjedu poljoprivrednika — Izmjena podrobnih pravila za određivanje površine poljoprivrednih parcela — Smanjenje broja hektara za koje se može dodijeliti potpora — Zahtjev poljoprivrednika za smanjenje broja prava na plaćanje i povećanje njihove pojedinačne vrijednosti — Uredba (EZ) br. 796/2004 — Članak 73.a stavak 2.a — Dopustivost“
      U predmetu C‑105/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nizozemska), odlukom od 27. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 4. ožujka 2013., u postupku

         P. J. Vonk Noordegraaf

      protiv

         Staatssecretaris van Economische Zaken,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, H. Kranenborg i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 34., 36. i 137. Uredbe (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni i dopuni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006 i (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 (SL L 30, str. 16. i ispravak SL 2010, L 43, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između P. J. Vonka Noordegraafa i Staatssecretaris van Economische Zaken (državni tajnik za gospodarstvo, u daljnjem tekstu: Staatssecretaris) o izmjeni prava na jedinstveno plaćanje nakon promjene podrobnih pravila za određivanje površine za koju se može dodijeliti potpora.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1782/2003

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima, o izmjeni i dopuni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL L 270, str. 1. i ispravak SL 2004, L 94, str. 70.) osobito je uspostavila program potpore prihodu poljoprivrednika koji nije vezan za proizvodnju. Taj sustav, koji je u drugom podstavku članka 1. te uredbe definiran kao „program jedinstvenih plaćanja“, objedinjuje određen broj izravnih plaćanja koja su se dodjeljivala poljoprivrednicima na temelju različitih programa potpore koji su dotad postojali.

               4

               Države članice su se prilikom implementacije programa jedinstvenih plaćanja mogle odlučiti za takozvani „povijesni“ili takozvani „regionalni“ model.

               5

               U okviru takozvanog „povijesnog“modela poljoprivrednici, koji su tijekom referentnog razdoblja koje uključuje kalendarske godine od 2000. do 2002. primili plaćanje na temelju najmanje jednog programa potpore iz Priloga VI. Uredbi 1782/2003, ostvarili su „prava na plaćanje“ izračunata na temelju referentnog iznosa koji se za svakog poljoprivrednika određivao iz godišnjeg prosjeka svih plaćanja koja su mu za to razdoblje dodijeljena na temelju navedenih programa.

               6

               Članak 43. te uredbe, naslovljen „Određivanje prava na plaćanje“, glasio je:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 48., svaki poljoprivrednik ostvaruje pravo na plaćanje po hektaru koje se izračunava tako da se referentni iznos podijeli s trogodišnjim prosječnim brojem svih hektara na temelju kojih je poljoprivrednik tijekom referentnog razdoblja imao pravo na izravna plaćanja navedena u Prilogu VI.
               Ukupni broj prava na plaćanje jednak je gore navedenom prosječnom broju hektara.
               [...]
               2.   Broj hektara naveden u stavku 1. osim toga uključuje i:
               [...]

                        b)

                        sve površine pod krmnim biljem tijekom referentnog razdoblja.

                  3.   Za potrebe stavka 2. točke (b) ovog članka „površina pod krmnim biljem” odnosi se na površinu gospodarstva koja je tijekom cijele kalendarske godine, u skladu s člankom 5. Uredbe Komisije (EZ) br. 2419/2001, [...] dostupna za uzgoj životinja, uključujući površine u zajedničkoj uporabi i površine koje su se koristile za uzgoj miješanih kultura. U nju ne spadaju:

                        —

                        zgrade, šume, ribnjaci, staze,

                        —

                        površine koje se koriste za druge kulture koje su stekle pravo na potporu Zajednice ili za trajne nasade ili hortikulturne nasade,

                        —

                        površine koje ispunjavaju uvjete u sustavu potpora proizvođačima nekih ratarskih kultura koje se koriste u programu potpore za sušenu krmu ili one koje podliježu nacionalnom programu ili programu Zajednice za zemljište na ugaru;

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 73/2009

               7

               Uredba br. 73/2009 stavlja izvan snage i zamjenjuje Uredbu br. 1782/2003 od 1. siječnja 2009. Njezina uvodna izjava 49. određuje:
               „Prilikom prve dodjele prava na plaćanje od strane država članica, određene su pogreške dovele do posebno visokih plaćanja u korist poljoprivrednika. Ovakva se nesukladnost obično uklanja putem financijskog ispravka do poduzimanja korektivnih mjera. Međutim, s obzirom na vrijeme koje je proteklo od prve dodjele prava na plaćanje, potrebno bi ispravljanje imalo za posljedicu pojavu nerazmjernih pravnih i administrativnih ograničenja za države članice. U interesu je pravne sigurnosti dodjelu tih plaćanja urediti propisima.“

               8

               U skladu s člankom 2. točkom (h) Uredbe br. 73/2009 „‚poljoprivredna površina’ znači bilo koja površina koja se koristi kao obradivo zemljište, trajni pašnjak ili trajni nasad.“

               9

               Članak 14. te uredbe predviđa:
               „Svaka je država članica dužna uspostaviti i provoditi integrirani administrativni i kontrolni sustav (dalje u tekstu: ,integrirani sustav').
               [...]“

               10

               Sukladno članku 33. stavku 1. Uredbe br. 73/2009:
               „Potpora u okviru programa jedinstvenih plaćanja raspoloživa je poljoprivrednicima ako:

                        a)

                        su ostvarili pravo na plaćanje u skladu s Uredbom (EZ) br. 1782/2003;

                  [...]“

               11

               Članak 34. Uredbe br. 73/2009 određuje:
               „1.   Potpora u okviru programa jedinstvenih plaćanja dodjeljuje se poljoprivrednicima nakon aktiviranja prava na plaćanje po prihvatljivom hektaru. Aktiviranjem se prava na plaćanje ostvaruje pravo na isplatu utvrđenih iznosa.
               2.   Za potrebe ove glave „prihvatljivi hektar” znači:

                        a)

                        bilo koju poljoprivrednu površinu na gospodarstvu te bilo koju površinu zasađenu kulturama kratkih ophodnji (oznaka KN ex 0602 90 41) koje se koriste za obavljanje poljoprivredne aktivnosti ili, ako se površina koristi i za nepoljoprivredne aktivnosti, koje se pretežito koriste za obavljanje poljoprivredne aktivnosti [...]“

               12

               Članak 36. navedene uredbe predviđa:
               „Prava na plaćanje po hektaru ne mogu se izmijeniti, osim ako nije drukčije predviđeno ovom Uredbom.
               U skladu s postupkom iz članka 141. stavka 2. Komisija utvrđuje podrobna pravila za izmjenu prava na plaćanje od 2010., a posebno u slučaju dijela prava.“

               13

               U skladu s člankom 137. Uredbe br. 73/2009:
               „1.   Prava na plaćanje dodijeljena poljoprivrednicima prije 1. siječnja 2009. smatraju se zakonitima i redovitima od 1. siječnja 2010.
               2.   Stavak 1. ne primjenjuje se na prava na plaćanje dodijeljena poljoprivrednicima na temelju činjenično netočnih zahtjeva, osim u slučajevima u kojima poljoprivrednik opravdano nije bio u stanju zamijetiti pogrešku.
               3.   Stavkom 1. ovog članka ne dovodi se u pitanje ovlast Komisije da donosi odluke iz članka 31. Uredbe (EZ) br. 1290/2005 u pogledu izdataka za plaćanja dodijeljena za bilo koju kalendarsku godinu do 2009. uključivo s tom godinom.“

         Uredba (EZ) br. 796/2004

               14

               U skladu s člankom 73.a Uredbe Komisije (EZ) br. 796/2004 od 21. travnja 2004. o detaljnim pravilima za provedbu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih uredbama Vijeća (EZ) br. 1782/2003 i (EZ) br. 73/2009 kao i višestruke sukladnosti predviđene Uredbom Vijeća br. 479/2008 (SL L 141, str. 18. i ispravci SL 2005, L 37, str. 22. i SL 2006, L 144, str. 30.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 380/2009 od 8. svibnja 2009. (SL L 116, str. 9., u daljnjem tekstu: Uredba br. 796/2004):
               „1.   Ako se, nakon dodjeljivanja prava na plaćanje poljoprivrednicima u skladu s Uredbom (EZ) br. 795/2004 utvrdi da su neka prava na plaćanje bila neopravdano dodijeljena, dotični poljoprivrednik vraća neopravdano dodijeljena prava nacionalnoj rezervi u skladu s člankom 42. Uredbe (EZ) br. 1782/2003.
               [...]
               Neopravdano dodijeljena prava smatraju se nedodijeljenima ab initio.
               2.   Ako se nakon dodjeljivanja prava na plaćanje poljoprivrednicima u skladu s Uredbom (EZ) br. 795/2004 utvrdi da je vrijednost prava na plaćanje previsoka, ta se vrijednost na primjeren način usklađuje. Usklađivanje se također obavlja u odnosu na prava na plaćanje koja su u međuvremenu prenesena na druge poljoprivrednike. Vrijednost umanjenja vraća se u nacionalnu rezervu u skladu s člankom 42. Uredbe (EZ) br. 1782/2003.
               Dodijeljena prava smatraju se dodijeljenima ab initio u vrijednosti koja se dobiva usklađivanjem.
               2.a   Kada se, u skladu sa stavcima 1. i 2., utvrdi da je broj prava dodijeljenih poljoprivredniku u skladu s Uredbom (EZ) br. 795/2004 netočan, a neopravdano dodjeljivanje ne utječe na ukupnu vrijednost prava koja je poljoprivrednik dobio, država članica ponovno obračunava prava na plaćanje i, prema potrebi, ispravlja vrstu prava dodijeljenih poljoprivredniku. Međutim, ta se odredba ne primjenjuje ako je razumno očekivati da je poljoprivrednik mogao otkriti pogreške.“

               15

               Stavak 2.a članka 73. Uredbe br. 796/2004 dodan je Uredbom Komisije (EZ) br. 972/2007 od 20. kolovoza 2007. (SL L 216, str. 3.), čija uvodna izjava 19. glasi kako slijedi:
               „U određenim slučajevima neopravdana dodjela prava nije utjecala na ukupnu vrijednost, nego samo na broj prava poljoprivrednika. U tim slučajevima države članice trebaju ispraviti dodjelu ili, prema potrebi, vrstu prava ne smanjujući pritom njihovu vrijednost. Ta se odredba primjenjuje samo u slučaju kada poljoprivrednik nije mogao otkriti pogrešku.“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba (EZ) br. 1122/2009

               16

               U skladu s člankom 81. Uredbe Komisije (EZ) br. 1122/2009 od 30. studenoga 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 u pogledu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava u okviru programa izravne potpore za poljoprivrednike predviđenih u navedenoj Uredbi kao i za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu višestruke sukladnosti u okviru programa potpore predviđenoga za sektor vina (SL L 316, str. 65. i ispravak SL 2013, L 246, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 20., str. 231.):
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 137. Uredbe (EZ) br. 73/2009, ako se, nakon dodjeljivanja prava na plaćanje poljoprivrednicima u skladu s Uredbom (EZ) br. 795/2004 ili Uredbom (EZ) br. 1120/2009, utvrdi da su neka prava na plaćanje bila neopravdano dodijeljena, dotični poljoprivrednik vraća neopravdano dodijeljena prava nacionalnoj rezervi u skladu s člankom 41. Uredbe (EZ) br. 73/2009.
               [...]
               2.   Ne dovodeći u pitanje članak 137. Uredbe (EZ) br. 73/2009, ako se, nakon dodjeljivanja prava na plaćanje poljoprivrednicima u skladu s Uredbom (EZ) br. 795/2004 ili Uredbom (EZ) br. 1120/2009, utvrdi da je vrijednost prava na plaćanje prevelika, ta se vrijednost na primjeren način usklađuje. Usklađivanje se također obavlja za prava na plaćanje koja su u međuvremenu prenesena na druge poljoprivrednike. Vrijednost umanjenja vraća se u nacionalnu rezervu u skladu s člankom 41. Uredbe (EZ) br. 73/2009.
               Dodijeljena prava smatraju se dodijeljenim ab initio u vrijednosti koja se dobiva usklađivanjem.
               3.   Kada se, u skladu sa stavcima 1. i 2., utvrdi da je broj prava dodijeljenih poljoprivredniku u skladu s Uredbom (EZ) br. 795/2004 ili Uredbom (EZ) br. 1120/2009 netočan, a neopravdano dodjeljivanje ne utječe na ukupnu vrijednost prava koja je poljoprivrednik dobio, država članica ponovno obračunava prava na plaćanja i, prema potrebi, ispravlja vrstu prava dodijeljenih poljoprivredniku.
               Međutim, prvi se podstavak ne primjenjuje ako je razumno očekivati da bi poljoprivrednik mogao otkriti pogreške.“

               17

               U skladu s člankom 86. stavkom 1. Uredbe br. 1122/2009:
               „Uredba (EZ) br. 796/2004 stavlja se izvan snage s učinkom od 1. siječnja 2010.
               Međutim, ona se i dalje primjenjuje na zahtjeve za potporu koji se odnose na tržišne godine ili premijska razdoblja koji počinju prije 1. siječnja 2010.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               18

               Staatssecretaris je, primjenjujući članak 43. Uredbe br. 1782/2003, odlukom od 18. srpnja 2006. utvrdio broj i vrijednost prava na plaćanje dodijeljenih P. J. Vonku Noordegraafu.

               19

               U tu je svrhu prosječna vrijednost svih iznosa premija koje su mu isplaćene za njegova goveda tijekom razdoblja 2000. – 2002. podijeljena s prosječnim brojem svih hektara kojima je raspolagao, izračunatim za to razdoblje, pri čemu je tako dobiven rezultat činio njegovo „pravo na plaćanje po hektaru“.

               20

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev utvrđeno je da je prosječni broj hektara kojima je P. J. Vonk Noordegraaf raspolagao tijekom navedenog razdoblja iznosio 10,76 hektara.

               21

               P. J. Vonk Noordegraaf je 2009. imao 9,79 prava na plaćanje te je u svojem zahtjevu za jedinstveno plaćanje za istu godinu prijavio površinu od 10,76 hektara.

               22

               Međutim, Staatssecretaris je u odluci od 30. lipnja 2010. utvrdio manji broj hektara od broja koji je u svojem zahtjevu naveo P. J. Vonk Noordegraaf. Naime, nizozemske su vlasti nakon napomena Komisije tijekom 2009. izmijenile podrobna pravila za određivanje površine poljoprivrednih parcela u Nizozemskoj. Tako je odlučeno da se, počevši od 2009., upotrebljava registar parcela koji uzima u obzir njihovu „neto površinu“, odnosno obradiva zemljišta, a više ne uzima u obzir neodgovarajuće dijelove kao što su jarci, riječne obale i putovi.

               23

               Zbog te je odluke iznos potpore koji je P. J. Vonku Noordegraafu isplaćen na temelju programa jedinstvenih plaćanja za 2009. bio niži od iznosa koji su mu bili isplaćeni prethodnih godina.

               24

               Nakon toga je P. J. Vonk Noordegraaf pred Staatssecretaris pobijao odluku od 30. lipnja 2010. te je potonji odlukom od 29. listopada 2010. utvrdio da je pritužba P. J. Vonka Noordegraafa djelomično osnovana.

               25

               P. J. Vonk Noordegraaf je protiv te odluke podnio žalbu te je Staatssecretaris izmijenjenom odlukom od 19. svibnja 2011. (u daljnjem tekstu: odluka od 19. svibnja 2011.) utvrdio da je određena površina parcela P. J. Vonka Noordegraafa za 2009. 8,34 hektara.

               26

               Stranke u glavnom postupku slažu se oko te površine kao i oko činjenice da je njezino smanjenje u odnosu na površine utvrđene za prethodne godine jedino rezultat izmjene načina mjerenja predmetnih parcela.

               27

               Međutim pred sudom koji je uputio zahtjev P. J. Vonk Noordegraaf tvrdi da je uvođenje novog sustava identifikacije parcela imalo za posljedicu smanjenje poljoprivredne površine koju on odsad može isticati radi aktiviranja svojih prava na plaćanje. Posljedično, on zahtijeva da se broj i vrijednost njegovih prava na plaćanje ponovno obračunaju na temelju broja hektara koji su utvrđeni u odluci od 19. svibnja 2011.

               28

               U tim je okolnostima College van Beroep voor het bedrijfsleven odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Primjenjuje li se ispravno Uredba (EZ) br. 73/2009 i osobito njezini članci 34., 36. i 137. ako poljoprivredniku, prilikom korištenja prava na plaćanje koja su stečena na temelju proizvodnje koja nije vezana uz zemlju i koja su pripisana površini koju on posjeduje, nije isplaćen značajan dio njegovih prava, iako je on u dobroj vjeri, u skladu s načinom mjerenja koji je država članica primjenjivala u okviru aktiviranja prava na plaćanje na temelju članka 34. te uredbe, ali koji je Komisija potom odbila, prijavio nepromijenjenu prihvatljivu površinu hektara koje posjeduje, i to samo zato što je prihvatljiva površina određena za plaćanje manja zbog izmjene načina izračuna?“

         O prethodnom pitanju

               29

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti u smislu da poljoprivrednikova prava na plaćanje trebaju biti predmet novog izračuna ako je, u okviru prvotnog određivanja njegovih prava na plaćanje, referentni iznos tog poljoprivrednika podijeljen s prevelikim brojem hektara zbog podrobnih pravila o određivanju površine poljoprivrednih parcela koja su se tada primjenjivala u predmetnoj državi članici.

               30

               Najprije valja podsjetiti na to da se, nakon što su Uredbom br. 1782/2003 stari programi potpore uključeni u program jedinstvene potpore, vrijednost prava na plaćanje svakog poljoprivrednika u državama članicama koje su odabrale „povijesni“ model izračunavala na temelju iznosa potpora koje je predmetni poljoprivrednik primio tijekom referentnog razdoblja koje se odnosi na godine 2000. do 2002.

               31

               Svakom poljoprivredniku koji je imao na to pravo dodijeljen je određen broj prava na plaćanje čiji su broj i vrijednost dobiveni tako da je prosjek plaćanja na koje je ostvario pravo tijekom navedenog referentnog razdoblja podijeljen s prosječnim brojem hektara na temelju kojih ima pravo na ta plaćanja, izračunatima za isto razdoblje, ili, u skladu s onim što određuje članak 43. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 1782/2003, prosječnim brojem hektara dostupnih za uzgoj životinja.

               32

               U skladu s onim što određuje članak 34. Uredbe br. 73/2009, potpora se dodjeljuje poljoprivrednicima nakon aktiviranja prava na plaćanje po prihvatljivom hektaru i samo se aktiviranjem prava na plaćanje ostvaruje pravo na isplatu utvrđenih iznosa.

               33

               U glavnom predmetu P. J. Vonku Noordegraafu su tijekom 2006. dodijeljena prava na plaćanje izračunata na temelju premija koje su mu tijekom referentnog razdoblja bile isplaćene za njegova goveda i parcele kojima je raspolagao tijekom istog razdoblja.

               34

               Međutim, nakon izmjene podrobnih pravila za određivanje površine poljoprivrednih parcela u Nizozemskoj tijekom 2009., nizozemske su vlasti površinu parcela P. J. Vonka Noordegraafa smanjile prilikom njezina utvrđivanja, što je za posljedicu imalo to da je broj hektara za koje se može dodijeliti potpora, a koje je on otad mogao isticati radi aktiviranja svojih prava na plaćanje, postao manji od broja prava na plaćanje kojima je raspolagao.

               35

               Budući da P. J. Vonk Noordegraaf više ne može primati potporu na temelju svih svojih prava na plaćanje, on od nizozemskih vlasti zahtijeva da povećaju njihovu pojedinačnu vrijednost uz proporcionalno smanjenje njihovog broja kako bi ukupna vrijednost njegovih prava na plaćanje ostala nepromijenjena.

               36

               Drugim riječima, P. J. Vonk Noordegraaf od nadležne vlasti zahtijeva da ponovno izračuna broj i vrijednost njegovih prava na plaćanje temeljeći se pritom na neto površini njegovih parcela, kako je definirana u odluci od 19. svibnja 2011.

               37

               U tom smislu najprije valja podsjetiti na to da članak 36. Uredbe br. 73/2009 određuje da se prava na plaćanje po hektaru ne mogu izmijeniti osim ako nije drukčije predviđeno tom uredbom.

               38

               Naime, s obzirom na to da svako aktivirano pravo na plaćanje daje pravo na plaćanje iznosa koji utvrđuje, izmjena tog iznosa imala bi za posljedicu smanjenje ili povećanje iznosa potpore isplaćene predmetnom poljoprivredniku. Međutim, kao što proizlazi iz uvodne izjave 29. Uredbe 1782/2003, jedan od ciljeva programa jedinstvenih plaćanja jest svakom poljoprivredniku omogućiti da nastavi primati iznos potpore koji odgovara iznosima koji su mu bili dodijeljeni tijekom referentnog razdoblja.

               39

               Upravo to zahtijeva P. J. Vonk Noordegraaf u sporu protiv Staatssecretarisa.

               40

               Međutim, potrebno je ustvrditi da nijedna odredba Uredbe br. 73/2009 izričito ne predviđa mogućnost izmjene prava na plaćanje poljoprivrednika koji se nalazi u situaciji koja je usporediva s onom P. J. Vonka Noordegraafa.

               41

               Ipak, Komisija je, u okviru izvršavanja provedbenih ovlasti koje ima na temelju članka 36. stavka 2. navedene uredbe, donijela Uredbu br. 796/2004, čiji članak 73.a stavak 2.a određuje da, kada su poljoprivredniku neopravdano dodijeljena određena prava na plaćanja, ali takvo dodjeljivanje ne utječe na ukupnu vrijednost prava koja je poljoprivrednik dobio, ta se prava moraju ponovo izračunati osim ako je bilo razumno očekivati da je poljoprivrednik mogao otkriti pogreške.

               42

               U glavnom postupku nije sporno da ukupna vrijednost prava na plaćanje koja su dodijeljena P. J. Vonku Noordegraafu odgovara prosjeku potpora koje je on primio prije uspostave programa jedinstvenih plaćanja.

               43

               Međutim nizozemska vlada ističe da odluka od 18. srpnja 2006. u kojoj je Staatssecretaris utvrdio broj i vrijednost prava na plaćanje dodijeljenih P. J. Vonku Noordegraafu nije neispravna s obzirom na to da je sastavljena sukladno pravilima i zahtjevima koji su bili na snazi u vrijeme njezinog donošenja.

               44

               Najprije u tom smislu valja podsjetiti na to da je P. J. Vonku Noordegraafu prvotno dodijeljen određen broj prava na plaćanje izračunat na temelju „bruto“ površine parcela koje je posjedovao tijekom referentnog razdoblja i to u skladu s metodom koju su tada primjenjivale nizozemske vlasti.

               45

               Nizozemske vlasti su naknadno, u okviru donošenja odluke od 30. lipnja 2010., iznova izmjerile parcele P. J. Vonka Noordegraafa. One su tada, radi dobivanja „neto“ površine parcela o kojima je riječ, prilikom mjerenja isključile određene krajobrazne elemente kao što su riječne obale, jarci i putovi.

               46

               Nadalje valja ustvrditi da, sukladno članku 43. stavku 3. Uredbe br. 1782/2003, površine pod krmnim biljem ne podrazumijevaju osobito ribnjake i putove. Osim toga iz a contrario tumačenja članka 30. stavka 2. Uredbe br. 796/2004 proizlazi da krajobrazni elementi kao što su žive ograde, jarci i zidovi u načelu nisu dio površina za koje se može dodijeliti potpora.

               47

               Stoga se krajobrazni elementi kao što su riječne obale, putovi i jarci u načelu ne mogu uzeti u obzir radi određivanja površine za koju se može dodijeliti potpora.

               48

               Iz toga logično slijedi da se takvi krajobrazni elementi isto tako ne mogu uzeti u obzir radi određivanja prava na plaćanje poljoprivrednika jer bi u suprotnome on, poput P. J. Vonka Noordegraafa, raspolagao većim brojem prava na plaćanje od broja hektara na koji bi se kasnije mogao pozivati radi aktiviranja svojih prava.

               49

               Stoga, kada su, kao u glavnom postupku, nadležne vlasti te elemente uzele u obzir radi određivanja poljoprivrednih parcela poljoprivrednika, valja smatrati da je broj njemu dodijeljenih prava na plaćanje bio „netočan“ u smislu članka 73.a stavka 2.a Uredbe br. 796/2004.

               50

               Napokon, valja pretpostaviti da nije razumno očekivati da bi poljoprivrednik u situaciji P. J. Vonka Noordegraafa mogao otkriti pogrešku kada je riječ o određivanju površine njegovih parcela s obzirom na to da je ta pogreška bila izravna posljedica metode koju su tada primjenjivale nadležne nacionalne vlasti.

               51

               Posljedično, valja smatrati da, sukladno članku 73.a stavku 2.a Uredbe br. 796/2004, poljoprivrednikova prava na plaćanje trebaju biti predmet novog izračuna s obzirom na to da je poljoprivredniku, zbog neispravnih podrobnih pravila o određivanju površine poljoprivrednih parcela koja se primjenjuju u predmetnoj državi članici, neopravdano dodijeljen određen broj prava na plaćanje jer je njegov referentni iznos podijeljen s prevelikim brojem hektara.

               52

               Suprotno tvrdnjama nizozemske vlade, članak 137. stavak 1. Uredbe br. 73/2009, u skladu s kojim se prava na plaćanje dodijeljena poljoprivrednicima prije 1. siječnja 2009. smatraju zakonitima i redovitima od 1. siječnja 2010., ne utječe na ovu ocjenu.

               53

               Kao što proizlazi iz uvodne izjave 49. Uredbe br. 73/2009, svrha te odredbe je zapravo državama članicama omogućiti da odustanu od povrata plaćanja koja su neopravdano isplaćena određenim poljoprivrednicima, uzimajući u obzir nerazmjerna pravna i administrativna ograničenja koja bi podrazumijevalo poduzimanje korektivnih mjera. Osim toga, članak 137. stavak 2. Uredbe br. 73/2009 ograničava opseg stavka 1. isključujući iz njegovog područja primjene prava na plaćanje dodijeljena na temelju činjenično netočnih zahtjeva.

               54

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je svrha članka 173. stavka 1. Uredbe br. 73/2009, zbog razloga koji se odnose na načelo pravne sigurnosti, zaštititi poljoprivrednike u dobroj vjeri koji su primili neopravdana plaćanja i u budućnosti ne kažnjavati poljoprivrednike poput P. J. Vonka Noordegraafa kojemu je dodijeljen prevelik broj prava na plaćanje jer je njihov referentni iznos zbog netočnih podrobnih pravila za određivanje površine poljoprivrednih parcela koja su se tada primjenjivala u predmetnoj državi članici podijeljen s prevelikim brojem hektara.

               55

               Stoga valja smatrati da članak 73.a stavak 2.a Uredbe br. 796/2004 ne ulazi u područje primjene članka 137. stavka 1. Uredbe br. 73/2009.

               56

               To je tumačenje potvrđeno Uredbom br. 1122/2009, koja je stavila izvan snage i zamijenila Uredbu br. 796/2004, koja je primjenjiva ratione temporis na činjenično stanje u glavnom postupku, a osobito strukturom njezinog članka 81.

               57

               Naime, u skladu sa stavcima 1. i 2. tog članka, zakonodavac Unije izričito upućuje na to da se pravila koja utvrđuju te dvije odredbe, odnosno da neopravdano dodijeljena prava na plaćanja trebaju biti vraćena nacionalnoj rezervi te da se vrijednost prava na plaćanja, ako se utvrdi da je prevelika, treba uskladiti, primjenjuju ne dovodeći u pitanje članak 137. Uredbe br. 73/2009.

               58

               S druge strane, stavak 3. članka 81. Uredbe br. 1122/2009, čiji sadržaj odgovara sadržaju članka 73.a stavka 2.a Uredbe br. 796/2004, nipošto ne upućuje na članak 137. Uredbe br. 73/2009, tako da ta odredba ne ulazi u područje primjene potonjeg članka.

               59

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 73.a stavak 2.a Uredbe br. 796/2004 treba tumačiti u smislu da poljoprivrednikova prava na plaćanje trebaju biti predmet novog izračuna kada je u okviru prvotnog određivanja njegovih prava na plaćanje referentni iznos tog poljoprivrednika podijeljen s prevelikim brojem hektara zbog podrobnih pravila za određivanje površine poljoprivrednih parcela koja su se tada primjenjivala u predmetnoj državi članici. Članak 137. Uredbe br. 73/2009 ne može se primijeniti na ispravak na temelju članka 73.a stavka 2.a Uredbe br. 796/2004.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 73.a stavak 2.a Uredbe Komisije (EZ) br. 796/2004 od 21. travnja 2004. o detaljnim pravilima za provedbu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih uredbama Vijeća (EZ) br. 1782/2003 i (EZ) br. 73/2009 kao i višestruke sukladnosti previđene Uredbom Vijeća br. 479/2008, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 380/2009 od 8. svibnja 2009. treba tumačiti u smislu da poljoprivrednikova prava na plaćanje trebaju biti predmet novog izračuna kada je u okviru prvotnog određivanja njegovih prava na plaćanje referentni iznos tog poljoprivrednika podijeljen s prevelikim brojem hektara zbog podrobnih pravila za određivanje površine poljoprivrednih parcela koja su se tada primjenjivala u predmetnoj državi članici. Članak 137. Uredbe (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni i dopuni uredbi (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 ne može se primijeniti na ispravak na temelju članka 73.a stavka 2.a Uredbe br. 796/2004.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 24. lipnja 2015.#Hotel Sava Rogaška, Gostinstvo, turizem in storitve, d.o.o. protiv Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Prirodne mineralne vode – Direktiva 2009/54/EZ – Članak 8. stavak 2. – Prilog I. – Zabrana stavljanja na tržište ,prirodne mineralne vode iz jednog te istog izvoraʾ s različitim trgovačkim nazivima – Pojam.#Predmet C-207/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      24. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Prirodne mineralne vode — Direktiva 2009/54/EZ — Članak 8. stavak 2. — Prilog I. — Zabrana stavljanja na tržište ‚prirodne mineralne vode iz jednog te istog izvora‘ s različitim trgovačkim nazivima — Pojam“
      U predmetu C‑207/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputilo Vrhovno sodišče (Slovenija), odlukom od 16. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 25. travnja 2014., u postupku

         Hotel Sava Rogaška, gostinstvo, turizem in storitve, d.o.o.

      protiv

         Republike Slovenije,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca trećeg vijeća, A. Ó Caoimh, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. ožujka 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Hotel Sava Rogaška, gostinstvo, turizem in storitve, d.o.o., I. Dobravc Tatalovič i M. Kač, odvetnika,

               —

               za slovensku vladu, A. Vran i N. Pintar Gosenca, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, I. Chalkias kao i E. Leftheriotou i A.‑E. Vasilopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid kao i E. Manhaeve i M. Žebre, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. travnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o iskorištavanju i stavljanju na tržište prirodnih mineralnih voda (SL L 164, str. 45., i ispravak SL 2014, L 306, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 43., str. 150.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Hotela Sava Rogaška, gostinstvo, turizem in storitve, d.o.o. (u daljnjem tekstu: HSR) i Republike Slovenije, koju zastupa ministarstvo poljoprivrede i okoliša (u daljnjem tekstu: Ministarstvo), povodom odbijanja potonjeg da prizna trgovački naziv koji je HSR želio koristiti za prirodnu mineralnu vodu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2009/54

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 5., 7. i 9. Direktive 2009/54:

                        „(5)

                        Glavna svrha svih pravila o prirodnim mineralnim vodama treba biti zaštita zdravlja potrošača, sprečavanje dovođenja potrošača u zabludu i osiguranje poštene trgovine.

                  [...]

                        (7)

                        Potrebno je voditi računa da se osigura da u fazi prodaje prirodne mineralne vode zadrže ona svojstva na temelju kojih su priznate kao takve. [...]

                  [...]

                        (9)

                        Kako bi se osigurala obaviještenost potrošača, navođenje analitičkog sastava prirodne mineralne vode treba biti obvezno.“

               4

               U članku 1. stavku 1. te direktive propisano je:
               „Ova se Direktiva odnosi na vode koje se crpu iz tla države članice i koje je odgovorno tijelo te države članice priznalo kao prirodne mineralne vode koje zadovoljavaju odredbe Priloga I. odjeljka I.“

               5

               U članku 4. te direktive navedene su obrade kojima se prirodna mineralna voda, onakva kakva je na izvoru, eventualno smije podvrgnuti. Tako je u stavku 1. tog članka, u točkama (a) do (c), propisano da se obrade koje dopušta mogu provoditi samo „u mjeri u kojoj [one] ne mijenja[ju] sastav vode u pogledu bitnih sastojaka koji joj daju karakteristična svojstva“.

               6

               Članak 6. Direktive 2009/54 propisuje da je ambalaža koja se koristi za pakiranje prirodne mineralne vode opremljena zatvaračima koji su osmišljeni tako da sprečavaju svaku mogućnost krivotvorenja ili onečišćenja.

               7

               Članak 7. stavak 2. te uredbe glasi:
               „Deklaracije na prirodnim mineralnim vodama sadržavaju [...] sljedeće obvezne podatke:

                        a)

                        izjavu o analitičkom sastavu, uz navođenje karakterističnih sastojka;

                        b)

                        mjesto iskorištavanja izvora i naziv izvora;

                  [...]“

               8

               Članak 8. navedene direktive određuje:
               „1.   Trgovački naziv prirodne mineralne vode može sadržavati naziv lokaliteta, sela ili mjesta pod uvjetom da se taj naziv odnosi na prirodnu mineralnu vodu čiji se izvor iskorištava u mjestu navedenom u tom nazivu i pod uvjetom da ne stvara zabunu s obzirom na mjesto iskorištavanja izvora.
               2.   Zabranjeno je stavljati na tržište prirodnu mineralnu vodu iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima.
               3.   Ako je na deklaraciji ili natpisu na ambalaži u kojoj se prirodna mineralna voda nudi na prodaju naveden trgovački naziv koji je drukčiji od naziva izvora ili mjesta iskorištavanja, tada se mjesto iskorištavanja ili naziv izvora moraju navesti slovima koja su najmanje jedan i pol puta viša i šira od najvećih slova korištenih za taj trgovački naziv.
               Prvi se podstavak primjenjuje mutatis mutandis, i s istom namjerom u pogledu važnosti koja se daje nazivu izvora ili mjestu iskorištavanja, na trgovački naziv koji se koristi za bilo koji oblik oglašavanja u vezi s prirodnim mineralnim vodama.“

               9

               Članak 12. točke (a) i (b) Direktive 2009/54 propisuje da Europska komisija donosi granične vrijednosti koncentracije sastojaka prirodnih mineralnih voda i sve potrebne odredbe o navođenju velikih koncentracija određenih sastojaka na deklaraciji.

               10

               Prilog I. toj direktivi sadrži u svom odjeljku I. pod nazivom „Definicije“ sljedeće točke:

                        „1.

                        ‚Prirodna mineralna voda‘ znači mikrobiološki zdravstveno ispravna voda u smislu članka 5., koja potječe iz podzemnog vodonosnika, a izvire iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora.
                        Prirodna mineralna voda jasno se razlikuje od obične vode za piće:

                                 a)

                                 po svojoj prirodi koju karakteriziraju sadržaj mineralnih tvari, elementi u tragovima ili drugi sastojci te, ovisno o slučaju, određeni učinci;

                                 b)

                                 po svojoj izvornoj čistoći,

                           pri čemu su obje značajke sačuvane zbog podzemnog podrijetla takve vode [...]

                        2.

                        Značajke iz točke 1., koje prirodnoj mineralnoj vodi mogu dati svojstva korisna za zdravlje, moraju biti ocijenjene:

                                 a)

                                 sa sljedećih stajališta:

                                          i)

                                          geološkog i hidrološkog;

                                          ii)

                                          fizikalnog, kemijskog i fizikalno‑kemijskog;

                                          iii)

                                          mikrobiološkog;

                                          iv)

                                          prema potrebi, farmakološkog, fiziološkog i kliničkog;

                                 b)

                                 u skladu s kriterijima navedenim u odjeljku II.;

                           [...]

                        3.

                        Sastav, temperatura i druga bitna svojstva prirodne mineralne vode moraju ostati stabilna unutar granica prirodne fluktuacije; na njih posebno ne smiju utjecati moguće oscilacije u protoku vode.
                        [...]“

               11

               Odjeljak II. tog priloga pod nazivom „Zahtjevi i kriteriji za primjenu definicije“ navodi zahtjeve i kriterije u pogledu geoloških i hidroloških, fizikalnih, kemijskih i fizikalno‑kemijskih, mikrobioloških, kao i kliničkih i farmakoloških ispitivanja koja se moraju provesti, u skladu s točkom 2.(b) odjeljka I. tog priloga, kako bi se ocijenile značajke prirodne mineralne vode iz točke 1. tog odjeljka I.

               12

               Prilog II. Direktivi 2009/54 pod nazivom „Uvjeti za iskorištavanje i stavljanje na tržište prirodne mineralne vode“ propisuje u svojoj točki 2. da „[o]prema za iskorištavanje [prirodne mineralne] vode mora biti tako postavljena da se [...] sačuvaju svojstva koja voda ima na izvoru i koja odgovaraju onima koja joj se pripisuju“.

         Direktiva 2000/60/EZ

               13

               Članak 1. Direktive 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (SL L 327, str. 1., i ispravak SL 2006, L 113, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.) propisuje:
               „Svrha je ove Direktive uspostava okvira za zaštitu kopnenih površinskih voda, prijelaznih voda, obalnih voda i podzemnih voda koji:

                        a)

                        sprječava daljnju degradaciju i štiti i učvršćuje stanje vodnih ekosustava [...], kopnenih ekosustava i močvarnih područja [...];

                        b)

                        obećava održivo korištenje voda na osnovu dugoročne zaštite raspoloživih vodnih resursa;

                        c)

                        ima za cilj bolju zaštitu i poboljšanje vodnog okoliša [...];

                        d)

                        osigurava progresivno smanjenje onečišćenja podzemnih voda i sprečava njihovo daljnje onečišćenje, te

                        e)

                        doprinosi ublažavanju posljedica poplavi i suša

                  i na taj način doprinosi:

                        —

                        osiguravanju dostatnih količina površinskih i podzemnih voda dobre kvalitete potrebnih za održivo, uravnoteženo i pravično korištenje voda,

                        —

                        znatnom smanjenju onečišćenja podzemnih voda,

                        —

                        zaštiti kopnenih površinskih voda i morskih voda, i

                        —

                        postizanju ciljeva relevantnih međunarodnih ugovora, uključujući i one koji su usmjereni na eliminaciju onečišćenja morskog okoliša [...]“

               14

               U skladu s člankom 2. te direktive:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        11)

                        ‚Vodonosnik‘ znači podzemni sloj ili slojeve stijena ili drugih geoloških naslaga dovoljne poroznosti i propusnosti da omogućuju znatan protok podzemnih voda ili zahvaćanje znatnih količina podzemnih voda.

                        12)

                        ‚Tijelo podzemne vode‘ znači određen volumen podzemnih voda u vodonosniku ili vodonosnicima.

                  [...]“

         Slovensko pravo

               15

               Direktiva Vijeća 80/777/EEZ od 15. srpnja 1980. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na iskorištavanje i stavljanje na tržište prirodnih mineralnih voda (SL L 229, str. 1.), kako je izmijenjena, sada zamijenjena Direktivom 2009/54, prenesena je u slovensko pravo Pravilnikom o prirodnim mineralnim vodama, izvorskim vodama i stolnim vodama (Pravilnik o naravni mineralni vodi, izvirski vodi in namizni vodi, Uradni list RS, br. 50/04, 75/05, 45/08, u daljnjem tekstu: Pravilnik).

               16

               Članak 4. stavak 1. tog Pravilnika propisuje da je mineralna voda ona voda koja, osim određenih mikrobioloških zahtjeva ispunjava, među ostalim, uvjet da potječe iz podzemnog vodonosnika zaštićenog od svakog mogućeg oblika onečišćenja, a izvire iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora. Članak 12. stavak 4. tog Pravilnika propisuje da prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora na tržištu može nositi samo jedan trgovački naziv.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Iz spisa podnesenog sudu proizlazi da je HSR 18. srpnja 2011. Ministarstvu podnio zahtjev za priznavanje trgovačkog naziva „ROI Roitschocrene“ u Sloveniji za prirodnu mineralnu vodu koja se crpi iz bušotine RgS-2/88.

               18

               Odlukom od 26. veljače 2012. Ministarstvo je odbilo taj zahtjev zbog toga što prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora, u skladu s člankom 12. stavkom 4. Pravilnika i člankom 8. stavkom 2. Direktive 2009/54, može biti stavljena na tržište samo s jednim trgovačkim nazivom i zbog toga što je prirodna mineralna voda koja se crpi iz istog vodonosnika kao voda o kojoj je riječ, ali iz druge bušotine, pod nazivom „V‑3/66‑70“, već bila priznata kao prirodna mineralna voda s trgovačkim nazivom „Donat Mg“ odlukom od 3. srpnja 2001. te kao takva stavljena na tržište.

               19

               HSR je podnio tužbu za poništenje odluke od 26. veljače 2012. pred Upravno sodišče Republike Slovenije (Upravni sud Republike Slovenije), držeći, s jedne strane, da bušotina RgS‑2/88 ne proizvodi istu vodu kao bušotina V‑3/66‑70 i, s druge strane, da treba razlikovati pojmove „izvor“ i„vodonosnik“. Budući da je ta tužba odbijena, HSR je podnio reviziju pred sudom koji je uputio zahtjev, ističući osobito da je Upravni sud Republike Slovenije pogrešno tumačio pojam „izvor“ iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54.

               20

               Podsjetivši da je vezano činjenicama utvrđenima u prvostupanjskom postupku, Vrhovno sodišče (Vrhovni sud) navodi da iz njih proizlazi da, na prvom mjestu, bušotine V‑3/66‑70 i RgS‑2/88 dijele isti podzemni vodonosnik i u tom smislu pojašnjava da pojam „zajednički podzemni vodonosnik“ treba shvatiti na način da znači „tijelo vode iz istog vodonosnika“. Zatim navodi da je odlukom od 3. srpnja 2001. Ministarstvo priznalo vodu koja se crpi iz bušotina RgS-2/88 i V-3/66‑70 kao mineralnu vodu s trgovačkim nazivom „Donat Mg“ iako društvo u čiju je korist ta odluka donesena, to jest Droga Kolinska d.d., nema koncesiju za korištenje vode koja se crpi iz bušotine RgS-2/88 – jer ta koncesija pripada HSR‑u na temelju naknadne odluke od 14. veljače 2008. – te da stoga Droga Kolinska d.d. ne može tu vodu stavljati na tržište pod trgovačkim nazivom „Donat Mg“. Konačno navodi da je prirodna mineralna voda Donat Mg upisana u upisnik prirodnih mineralnih voda priznatih u Sloveniji kao i na popis prirodnih mineralnih voda koje su priznale države članice (SL 2013, C 95, str. 38.), pri čemu je kao izvor naveden izvor Donat.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev, utvrdivši nepostojanje sudske prakse Suda u tom području, postavlja pitanje o tumačenju koje treba dati izrazu „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ u smislu članka 8. Direktive 2009/54. Primjećuje da izraz „izvor“ koji se u navedenoj direktivi koristi u više navrata tamo nije definiran. S obzirom na nepodudarnost u različitim jezičnim verzijama definicije “prirodne mineralne vode“ iz Priloga I. odjeljka I. točke 1. iste direktive, moguće je više različitih tumačenja tog izraza. Ako je glavni cilj sprječavanje dovođenja u zabludu potrošača, pojam „jedan te isti izvor“ treba shvatiti kao „jedna te ista bušotina“, s obzirom na to da samo voda koja se crpi iz iste bušotine može, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, imati isti kemijski i mikrobiološki sastav. Međutim, također je moguće prihvatiti šire tumačenje u skladu s kojim je riječ o vodi koja se crpi iz više mjesta izviranja, pri čemu ima zajednički vodonosnik u smislu članka 2. točke 11) Direktive 2000/60, odnosno o vodi koja čini dio istog tijela podzemne vode u smislu točke 12) te iste odredbe.

               22

               U tim je okolnostima Vrhovno sodišče odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 8. stavak 2. Direktive [2009/54] tumačiti na način da ‚prirodnom mineralnom vodom iz jednog te istog izvora’ treba smatrati:

                                 a)

                                 vodu iz iste pojedinačne bušotine, a ne vodu koja se crpi iz druge bušotine iako je riječ o vodi koja ima svoj izvor u istom vodonosniku istog tijela podzemne vode u smislu definicije pojmova ‚vodonosnik’ i ‚tijelo podzemne vode’ Direktive [2000/60];

                                 b)

                                 vodu iz iste pojedinačne bušotine, a ne vodu koja se crpi iz druge bušotine iako je riječ o vodi koja ima svoj izvor u istom vodonosniku istog tijela podzemne vode u smislu definicije pojmova ‚vodonosnik’ i ‚tijelo podzemne vode’ Direktive [2000/60], pri čemu je za potrebe te definicije potrebno voditi računa o okolnostima poput udaljenosti između bušotina, dubini bušotina, specifičnoj kakvoći vode pojedinačnih bušotina (kao što su kemijski i mikrobiološki sastav), hidrauličkoj povezanosti bušotina, otvorenosti ili zatvorenosti vodonosnika;

                                 c)

                                 svu vodu koja ima svoj izvor u istom vodonosniku istog tijela podzemne vode u smislu definicije pojmova ‚vodonosnik’ i „tijelo podzemne vode’ Direktive [2000/60], bez obzira na to što dolazi na površinu iz više bušotina;

                                 d)

                                 svu vodu koja ima svoj izvor u istom vodonosniku istog tijela podzemne vode u smislu definicije pojmova ‚vodonosnik’ i ‚tijelo podzemne vode’ Direktive [2000/60], bez obzira na to što dolazi na površinu iz više bušotina, pri čemu je za potrebe te definicije potrebno voditi računa o okolnostima poput udaljenosti između bušotina, dubini bušotina, specifičnoj kakvoći vode pojedinačnih bušotina (kao što su kemijski i mikrobiološki sastav), hidrauličkoj povezanosti bušotina, otvorenosti ili zatvorenosti vodonosnika?

                        2.

                        Treba li u slučaju kada nije moguće potvrditi nijedno stajalište iz prvog pitanja tumačenje pojma ‚prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora’ temeljiti na određenim okolnostima poput udaljenosti između bušotina, dubini bušotina, specifičnoj kakvoći vode pojedinačnih bušotina (kao što su kemijski i mikrobiološki sastav), hidrauličkoj povezanosti bušotina, otvorenosti ili zatvorenosti vodonosnika?“

         O prethodnim pitanjima

               23

               Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita kako treba tumačiti pojam „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54.

               24

               Sukladno toj odredbi, „[z]abranjeno je stavljati na tržište prirodnu mineralnu vodu iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima“. Iako je u Prilogu I. odjeljku I. točki 1. prvom podstavku te direktive „prirodna mineralna voda“ definirana kao „mikrobiološki zdravstveno ispravna voda [...] koja potječe iz podzemnog vodonosnika, a izvire iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora“, nijedna odredba te direktive izričito ne definira značenje pojma „izvor“ ili izraza „iz jednog te istog izvora“.

               25

               Sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, utvrđivanje značenja i dosega pojmova za koje pravo Unije ne daje nikakvu definiciju treba provesti u skladu s njihovim uobičajenim smislom u jeziku koji se u danom trenutku koristi, uzimajući u obzir kontekst u kojem se oni koriste i ciljeve postavljene propisom kojem pripadaju (presude EasyCar, C‑336/03, EU:C:2005:150, t. 21. i navedena sudska praksa, kao i Partena, C‑137/11, EU:C:2012:593, t. 56.).

               26

               Tumačenje odredbe prava unije podrazumijeva, među ostalim, usporedbu njezinih jezičnih verzija (presude Cilfit i dr., 283/81, EU:C:1982:335, t. 18. i Španjolska/Vijeće, C‑36/98, EU:C:2001:64, t. 47. i navedena sudska praksa). U slučaju razlika između jezičnih verzija predmetnu odredbu treba tumačiti u skladu s općom sistematikom i ciljem uredbe koje je ona sastavni dio (presude Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, t. 14. i Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 74. i navedena sudska praksa).

               27

               U predmetnom slučaju ni uobičajeni smisao pojma „izvor“, kojim mogu biti obuhvaćeni i mjesto izviranja vode i njezin širi izvor, ni usporedba različitih jezičnih verzija članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54 ili definicije prirodne mineralne vode iz Priloga 1. toj uredbi ne omogućavaju otklanjanje sumnji suda koji je uputio zahtjev kad je riječ o načinu na koji treba tumačiti pojam „izvor“ i opseg izraza „iz jednog te istog izvora“ u smislu spomenutog članka 8. stavka 2. Osobito, kako u bitnome ističe nezavisni odvjetnik u točkama 33. i 34. svog mišljenja, na temelju usporedbe različitih jezičnih verzija te definicije nije moguće utvrditi odnosi li se taj pojam na podzemno podrijetlo predmetne vode ili na mjesto kroz koje ili na kojem voda izbija na površinu.

               28

               Stoga u svrhu traženog tumačenja treba promotriti kontekst u kojem se nalazi članak 8. stavak 2. Direktive 2009/54 kao i, općenitije, opću sistematiku i cilj te direktive.

               29

               U tom smislu, iako se na temelju same definicije prirodne mineralne vode određene u odjeljku I. točki 1. prvom podstavku Priloga I. Direktive 2009/54 ne može razjasniti opseg pojma „izvor“ ni značenje izraza „iz jednog te istog izvora“ u smislu članka 8. stavka 2. te direktive, ipak se iz sadržaja te definicije može zaključiti da pojam „izvor“ ne treba izjednačavati s pojmom „podzemni vodonosnik“, s obzirom na to da taj tekst jasno razlikuje ta dva pojma. S tim u vezi, s obzirom na navedeni tekst, kako bi se moglo smatrati da prirodna mineralna voda potječe „iz jednog te istog izvora“ nužno je da potječe iz jednog te istog „podzemnog vodonosnika“.

               30

               Iz tog se teksta također može zaključiti da pojam „izvor“ ne treba izjednačavati ni s pojmom „bušotina“, kako predlaže HSR, s obzirom na to da taj tekst jasno navodi da se izvorska voda može crpiti iz „jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora“. Međutim, kako bi bila riječ o prirodnoj mineralnoj vodi „iz jednog te istog izvora“ u smislu članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54 proizlazi da je bez utjecaja činjenica da ona izvire iz jedne ili više bušotina.

               31

               Međutim, kako nezavisni odvjetnik ističe u točki 48. svog mišljenja, činjenica da prirodna mineralna voda izvire iz jednog te istog podzemnog vodonosnika nužan je, ali nedovoljan uvjet da bi se smatralo da je ta voda iz jednog te istog izvora u smislu članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54. Naime, treba istaknuti da je definicija prirodne mineralne vode, navedena u točki 24. ove presude, dopunjena drugim podstavkom u kojem se pojašnjava da se „[p]rirodna mineralna voda jasno [...] razlikuje od obične vode za piće [...] po svojoj prirodi koju karakteriziraju sadržaj mineralnih tvari, elementi u tragovima ili drugi sastojci te, ovisno o slučaju, određeni učinci [kao i] po svojoj izvornoj čistoći, pri čemu su obje značajke sačuvane zbog podzemnog podrijetla takve vode [...]“. Budući da su prirodne mineralne vode tako definirane i u odnosu na njihov sastav, valja utvrditi da svojstva prirodne mineralne vode imaju odlučujuće značenje u identificiranju te vode.

               32

               Nadalje, treba podsjetiti da članak 8. Direktive 2009/54 ne propisuje samo, u svom stavku 2., zabranu stavljanja na tržište prirodne mineralne vode iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima, nego i, u svom stavku 1, to da trgovački naziv prirodne mineralne vode može sadržavati naziv lokaliteta, sela ili mjesta samo pod uvjetom da se taj naziv odnosi na prirodnu mineralnu vodu čiji se izvor iskorištava u mjestu navedenom u tom nazivu i pod uvjetom da ne stvara zabunu s obzirom na mjesto iskorištavanja izvora. Tim su člankom među ostalim, u stavku 3., uređene deklaracije i reklame za prirodnu mineralnu vodu ako je na njoj naveden trgovački naziv koji je drukčiji od naziva izvora ili mjesta iskorištavanja tako što je propisano da se to mjesto iskorištavanja ili naziv izvora moraju navesti „slovima koja su najmanje jedan i pol puta viša i šira od najvećih slova korištenih za taj trgovački naziv“.

               33

               Cilj cijelog članka 8. Direktive 2009/54 je dakle osigurati da, u svakom slučaju, naziv izvora prirodne mineralne vode ili navođenje njezinog mjesta iskorištavanja omogući potrošaču prilikom kupnje da nedvosmisleno utvrdi podrijetlo predmetne vode i da, zahvaljujući tom nazivu ili tom navodu razlikuje određenu prirodnu mineralnu vodu od svih ostalih prirodnih mineralnih voda. Naime, na temelju tog članka, taj trgovački naziv preuzima naziv izvora ili mjesto njegova iskorištavanja te se stoga kao takav može koristiti za identifikaciju predmetne vode, ili se taj trgovački naziv razlikuje od tog naziva ili tog mjesta, pa se taj naziv ili to mjesto moraju navesti, na deklaracijama i u reklamama, većim slovima od slova koja su korištena za trgovački naziv. Taj članak dakle dodjeljuje odlučujuću ulogu u identificiranju prirodne mineralne vode, nazivu njezinog izvora ili, ovisno o slučaju, navodu njezina mjesta iskorištavanja.

               34

               Važnost uloge dodijeljene nazivu izvora i njezinom mjestu iskorištavanja u identificiranju prirodne mineralne vode proizlazi također iz članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 2009/54, koji propisuje da deklaracije na prirodnim mineralnim vodama obvezno sadržavaju podatak o mjestu iskorištavanja izvora i naziv izvora.

               35

               Međutim, budući da naziv izvora prirodne mineralne vode ima odlučujuću ulogu u identificiranju te vode od strane potrošača i budući da se identifikacija predmetne prirodne mineralne vode obavlja, kako je utvrđeno u točki 31. ove presude, ponajprije u pogledu njezinih svojstava, svojstva prirodne mineralne vode nužno su ta koja u bitnome određuju identitet izvora iz kojeg potječe. Stoga, pojam prirodna mineralna voda „iz jednog te istog izvora“ treba u biti shvatiti na način da se odnosi na prirodnu mineralnu vodu koja ne samo da potječe iz jednog te istog podzemnog vodonosnika, nego k tome ima i ista svojstva.

               36

               To je tumačenje, s jedne strane, sukladno općoj sistematici Direktive 2009/54. Čitanje cijele te direktive pokazuje naime odlučujuće značenje dodijeljeno svojstvima prirodnih mineralnih voda u njezinoj primjeni.

               37

               U tom smislu može se osobito navesti članak 4. Direktive 2009/54, kojim su obuhvaćene obrade kojima prirodna mineralna voda, onakva kakva je na izvoru, može biti podvrgnuta i koji ne dopušta obrade čiji se popis nalazi u stavku 1. točkama (a) do (c) tog članka, osim „u mjeri u kojoj [one] ne mijenja[ju] sastav vode u pogledu bitnih sastojaka koji joj daju karakteristična svojstva“, kao i članak 6. te direktive koji, propisujući da je ambalaža za pakiranje opremljena zatvaračima koji su osmišljeni tako da sprečavaju svaku mogućnost krivotvorenja ili onečišćenja prirodne mineralne vode, osigurava da kvalitativna i sanitarna svojstva prirodne mineralne vode budu očuvana tijekom cijelog lanca njezine proizvodnje i prodaje.

               38

               Također se može spomenuti članak 7. stavak 2. točka (a) Direktive 2009/54, koji propisuje da deklaracije na prirodnim mineralnim vodama obvezno sadržavaju „izjavu o analitičkom sastavu, uz navođenje karakterističnih sastojka“ predmetne vode, članak 12. točke (a) i (b) te direktive, u skladu s kojim Komisija donosi granične vrijednosti koncentracije sastojaka prirodnih mineralnih voda i sve potrebne odredbe o navođenju velikih koncentracija određenih sastojaka na deklaraciji, ili k tome Prilog II. toj direktivi koji određuje u svojoj točki 2. da oprema za iskorištavanje prirodne mineralne vode mora biti tako postavljena da se „sačuvaju svojstva koja voda ima na izvoru i koja odgovaraju onima koja joj se pripisuju“.

               39

               Tumačenje izloženo u točki 35. ove presude, s druge strane, jedino može jamčiti ostvarenje ciljeva Direktive 2009/54.

               40

               U tom smislu, u skladu s petom uvodnom izjavom Direktive 2009/54, glavna svrha svih pravila o prirodnim mineralnim vodama treba biti zaštita zdravlja potrošača, sprečavanje dovođenja potrošača u zabludu i osiguranje poštene trgovine. U tom smislu sedma uvodna izjava te direktive propisuje da je potrebno voditi računa da se osigura da u fazi prodaje prirodne mineralne vode zadrže ona svojstva na temelju kojih su priznate kao takve, a njezina deveta uvodna izjava određuje da, kako bi se osigurala obaviještenost potrošača, navođenje analitičkog sastava prirodne mineralne vode treba biti obvezno.

               41

               Međutim, budući da je trgovački naziv prirodne mineralne vode, s obzirom na utvrđenja u točkama 29. do 35. ove presude, nužno povezan sa svojstvima te vode, potrošači bi bili dovedeni u zabludu i ne bi mogli izvršiti jasan odabir na temelju eventualnih značajki prirodne mineralne vode, a s obzirom na zaštitu zdravlja, kada bi bilo moguće prodavati pod različitim trgovačkim nazivima mineralne vode istog podrijetla koje imaju ista svojstva.

               42

               Nadalje, Prilog I. Direktivi 2009/54 navodi koja su svojstva relevantna za identificiranje prirodne mineralne vode, odnosno osobito sadržaj mineralnih tvari, elemenata u tragovima ili drugih sastojaka kao i stajališta i kriterije na temelju kojih navedena svojstva moraju biti ocijenjena, s time da su ti kriteriji navedeni u odjeljku II. tog priloga iz kojeg među ostalim proizlazi da su za geološka i hidrološka ispitivanja potrebni ponajprije podaci o točnom položaju zahvata izvora i stratigrafija hidrogeološkog sloja i da fizikalna, kemijska i fizikalno‑kemijska ispitivanja koja se moraju provesti sadrže osobito utvrđivanje veza između naravi terena i naravi i vrste mineralnih tvari u vodi. U tom je prilogu također propisano da „[s]astav, temperatura i druga bitna svojstva prirodne mineralne vode moraju ostati stabilna unutar granica prirodne fluktuacije“.

               43

               U tom smislu nije potrebno, kako bi se ocijenila ta svojstva i kako bi se zatim protumačio članak 8. stavak 2. Direktive 2009/54, pozivati se na pojmove „vodonosnik“ i „tijelo podzemne vode” iz Direktive 2000/60. Naime, iz članka 1. potonje direktive kao i iz sudske prakse Suda proizlazi (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Luksemburg, C‑32/05, EU:C:2006:749, t. 41. i Komisija/Njemačka, C‑525/12, EU:C:2014:2202, t. 50.) da se ciljevi Direktive 2000/60 razlikuju od ciljeva Direktive 2009/54. Naime, dok se ciljevi prve direktive prvenstveno odnose na okoliš, drugom se direktivom nastoji zaštititi zdravlje potrošača i izbjeći dovođenje potrošača u zabludu, kao i osigurati poštenu trgovinu. Stoga odredbe Direktive 2000/60 ne treba smatrati relevantnima za tumačenje zatraženo u ovom postupku (vidjeti analognu presudu Møller, C‑585/10, EU:C:2011:847, t. 37.).

               44

               Stoga se samo na temelju odredbi Direktive 2009/54 može utvrditi potječe li određena prirodna mineralna voda „iz jednog te istog izvora“ u smislu članka 8. stavka 2. te direktive.

               45

               Iz svega navedenog proizlazi da, uzimajući u obzir definiciju prirodne mineralne vode iz Priloga I. Direktivi 2009/54., njezinu opću sistematiku i cilj te uredbe, na postavljena pitanja treba odgovoriti na način da pojam „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ iz članka 8. stavka 2. te direktive treba tumačiti na način da označava prirodnu mineralnu vodu iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora, koja potječe iz jednog te istog podzemnog vodonosnika ako u svim tim prirodnim ili bušenim izvorima ta voda ima identična svojstva, s obzirom na kriterije navedene u Prilogu I. toj direktivi, koja ostaju stabilna unutar granica prirodne fluktuacije.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Pojam „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o iskorištavanju i stavljanju na tržište prirodnih mineralnih voda treba tumačiti na način da označava prirodnu mineralnu vodu iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora koja potječe iz jednog te istog podzemnog vodonosnika ako, u svim tim prirodnim ili bušenim izvorima, ta voda ima identična svojstva, s obzirom na kriterije navedene u Prilogu I. toj direktivi, koja ostaju stabilna unutar granica prirodne fluktuacije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovenski