title: 2011/407/EU: Rådets afgørelse af 6. juni 2011 om den holdning, som Den Europæiske Union skal indtage i Det Blandede EØS-udvalg vedrørende en ændring af bilag VI (social sikring) og protokol 37 til EØS-aftalen

text:
               12.7.2011

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 182/12

         RÅDETS AFGØRELSE
   af 6. juni 2011
   om den holdning, som Den Europæiske Union skal indtage i Det Blandede EØS-udvalg vedrørende en ændring af bilag VI (social sikring) og protokol 37 til EØS-aftalen
   (2011/407/EU)
   RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —
   under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 48 sammenholdt med artikel 218, stk. 9,
   under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 2894/94 af 28. november 1994 om visse gennemførelsesbestemmelser til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (1), særlig artikel 1, stk. 3,
   under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, og
   ud fra følgende betragtninger:

               (1)

               Bilag VI til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (»EØS-aftalen«) indeholder specifikke bestemmelser og ordninger vedrørende social sikring, og protokol 37 indeholder en liste over udvalg, som EØS/EFTA-staterne deltager i.

               (2)

               Det er relevant at indarbejde Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (2), Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 988/2009 af 16. september 2009 om ændring af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger og fastlæggelse af indholdet i bilagene (3) og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (4) i EØS-aftalen. Det er desuden relevant at indarbejde en række afgørelser og henstillinger fra Den Administrative Kommission. Protokol 37 bør endvidere ændres med henblik på optagelse af Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger, nedsat ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004, på udvalgslisten.

               (3)

               Bilag VI og protokol 37 til EØS-aftalen bør derfor ændres i overensstemmelse hermed —

         VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
   Eneste artikel
   Den holdning, som Unionen skal indtage i Det Blandede EØS-udvalg vedrørende en påtænkt ændring af bilag VI (social sikring) og af protokol 37 til EØS-aftalen, baseres på det udkast til Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse, der er knyttet til nærværende afgørelse.

      Udfærdiget i Bruxelles, den 6. juni 2011.

            På Rådets vegne

         RÉTHELYI M.

            Formand

      (1)  EFT L 305 af 30.11.1994, s. 6.

      (2)  EUT L 166 af 30.4.2004, s. 1.

      (3)  EUT L 284 af 30.10.2009, s. 43.

      (4)  EUT L 284 af 30.10.2009, s. 1.

      UDKAST TIL
      DET BLANDEDE EØS-UDVALGS AFGØRELSE NR. /2011
      af …
      om ændring af bilag VI (social sikring) og protokol 37 til EØS-aftalen
      DET BLANDEDE EØS-UDVALG HAR —
      under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, ændret ved protokollen om tilpasning af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 98 og 101, og
      ud fra følgende betragtninger:

                  (1)

                  Bilag VI til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, ændret ved protokollen om tilpasning af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (»aftalen«), blev ændret ved Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. …/… af … (1).

                  (2)

                  Protokol 37 til aftalen blev ændret ved Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. …/… af … (2).

                  (3)

                  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (3) bør indarbejdes i aftalen.

                  (4)

                  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 988/2009 af 16. september 2009 om ændring af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger og fastlæggelse af indholdet i bilagene (4) bør indarbejdes i aftalen.

                  (5)

                  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (5) bør indarbejdes i aftalen.

                  (6)

                  Afgørelse nr. A1 af 12. juni 2009 om indførelse af en dialog- og forligsprocedure om dokumenters gyldighed, fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes, og tilkendelse af ydelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 (6) bør indarbejdes i aftalen.

                  (7)

                  Afgørelse nr. A2 af 12. juni 2009 om fortolkning af artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 om den lovgivning, der finder anvendelse på udstationerede arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, som midlertidigt er beskæftiget uden for den kompetente stat (7), bør indarbejdes i aftalen.

                  (8)

                  Afgørelse nr. E1 af 12. juni 2009 om praktiske retningslinjer for overgangsperioden for den i artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 (8) omhandlede elektroniske dataudveksling bør indarbejdes i aftalen.

                  (9)

                  Afgørelse nr. F1 af 12. juni 2009 om fortolkning af artikel 68 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 om samtidig ret til familieydelser (9) bør indarbejdes i aftalen.

                  (10)

                  Afgørelse nr. H1 af 12. juni 2009 om overgangen fra Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72 til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 og (EF) nr. 987/2009 og anvendelsen af afgørelser og henstillinger fra Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger (10) bør indarbejdes i aftalen.

                  (11)

                  Afgørelse nr. H2 af 12. juni 2009 om virksomheden for og sammensætningen af Det Tekniske Udvalg for Databehandling under Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger (11) bør indarbejdes i aftalen.

                  (12)

                  Afgørelse nr. P1 af 12. juni 2009 om fortolkning af artikel 50, stk. 4, artikel 58 og artikel 87, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 i forbindelse med tilkendelse af ydelser ved invaliditet, alderdom og dødsfald (12) bør indarbejdes i aftalen.

                  (13)

                  Afgørelse nr. S1 af 12. juni 2009 om det europæiske sygesikringskort (13) bør indarbejdes i aftalen.

                  (14)

                  Afgørelse nr. S2 af 12. juni 2009 om de tekniske specifikationer for det europæiske sygesikringskort (14) bør indarbejdes i aftalen.

                  (15)

                  Afgørelse nr. S3 af 12. juni 2009 om definitionen af de ydelser, der er omfattet af artikel 19, stk. 1, og artikel 27, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 og artikel 25, afsnit A, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 (15), bør indarbejdes i aftalen.

                  (16)

                  Afgørelse nr. U1 af 12. juni 2009 om artikel 54, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 angående familietillæg til ydelser ved arbejdsløshed (16) bør indarbejdes i aftalen.

                  (17)

                  Afgørelse nr. U2 af 12. juni 2009 om rækkevidden af artikel 65, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 angående ret til ydelser ved arbejdsløshed for andre fuldtidsledige end grænsearbejdere, som under deres seneste beskæftigelse eller selvstændige virksomhed var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat (17), bør indarbejdes i aftalen.

                  (18)

                  Afgørelse nr. U3 af 12. juni 2009 om rækkevidden af udtrykket »delvis arbejdsløshed« i forbindelse med de i artikel 65, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 omhandlede arbejdsløse (18) bør indarbejdes i aftalen.

                  (19)

                  Henstilling nr. P1 af 12. juni 2009 om Gottardo-dommen, hvorefter rettigheder, som indenlandske arbejdstagere er omfattet af i henhold til en bilateral overenskomst om social sikring indgået mellem en medlemsstat og et tredjeland, også skal gælde for statsborgere fra andre medlemsstater (19), bør indarbejdes i aftalen.

                  (20)

                  Henstilling nr. U1 af 12. juni 2009 om den lovgivning, der skal finde anvendelse på arbejdsløse, der udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed på deltidsbasis i en anden medlemsstat end bopælslandet (20), bør indarbejdes i aftalen.

                  (21)

                  Henstilling nr. U2 af 12. juni 2009 om anvendelse af artikel 64, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 på arbejdsløse, som ledsager deres ægtefælle eller partner, der udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, til en anden medlemsstat end den kompetente stat (21), bør indarbejdes i aftalen.

                  (22)

                  For at aftalen kan fungere efter hensigten, bør protokol 37 til aftalen ændres med henblik på at omfatte Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikkerhedsordninger, oprettet ved forordning (EF) nr. 883/2004, og bilag VI bør ændres med henblik på at fastlægge procedurerne for samarbejde med denne kommission og dertil knyttede organer.

                  (23)

                  Forordning (EF) nr. 883/2004 ophæver Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 (22), som er indarbejdet i aftalen, og som derfor bør udgå af aftalen.

                  (24)

                  Forordning (EF) nr. 987/2009 ophæver med virkning fra den 1. maj 2010 Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 (23), som er indarbejdet i aftalen, og som derfor bør udgå af aftalen.

                  (25)

                  Alle retsakter under overskrifterne »Retsakter, som de kontraherende parter skal tage behørigt hensyn til« og »Retsakter, som de kontraherende parter skal tage i betragtning« er forældede og bør derfor udgå af aftalen —

            VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
      Artikel 1
      Bilag VI til aftalen ændres som angivet i bilaget til denne afgørelse.
      Artikel 2
      Teksten til punkt 5 »Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring« i protokol 37, som indeholder den i artikel 101 omhandlede liste til aftalen, affattes således:

         »Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger (Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004).«

      Artikel 3
      Den islandske og den norske udgave af forordning (EF) nr. 883/2004, (EF) nr. 987/2009 og (EF) nr. 988/2009, afgørelse nr. A1, A2, E1, F1, H1, H2, P1, S1, S2, S3, U1, U2 og U3 og af henstilling nr. P1, U1 og U2, der offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-tillæg, er autentiske.
      Artikel 4
      Denne afgørelse træder i kraft dagen efter, at Det Blandede EØS-udvalg har modtaget den sidste meddelelse i henhold til aftalens artikel 103, stk. 1 (24).
      Artikel 5
      Denne afgørelse offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-afsnit og EØS-tillæg.

         Udfærdiget i Bruxelles, den … .

               På Det Blandede EØS-udvalgs vegne

               Formand

               Sekretærer for

               Det Blandede EØS-udvalg

         (1)  EUT L …

         (2)  EUT L …

         (3)  EUT L 166 af 30.4.2004, s. 1.

         (4)  EUT L 284 af 30.10.2009, s. 43.

         (5)  EUT L 284 af 30.10.2009, s. 1.

         (6)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 1.

         (7)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 5.

         (8)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 9.

         (9)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 11.

         (10)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 13.

         (11)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 17.

         (12)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 21.

         (13)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 23.

         (14)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 26.

         (15)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 40.

         (16)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 42.

         (17)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 43.

         (18)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 45.

         (19)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 47.

         (20)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 49.

         (21)  EUT C 106 af 24.4.2010, s. 51.

         (22)  EFT L 149 af 5.7.1971, s. 2.

         (23)  EFT L 74 af 27.3.1972, s. 1.

         (24)  [Ingen forfatningsmæssige krav angivet.][Forfatningsmæssige krav angivet.]

         BILAG

            TIL DET BLANDEDE EØS-UDVALG AFGØRELSE Nr. …

         Teksten til bilag VI til aftalen affattes således:

            »INDLEDNING
            Når de i dette bilag omhandlede retsakter indeholder begreber eller henvisninger til procedurer, der er specielle for Fællesskabets retsorden, som f.eks.:

                        —

                        præambler

                        —

                        hvem EF-retsakterne er rettet til

                        —

                        EF's områder og sprog

                        —

                        rettigheder og forpligtelser, som EF-medlemsstaterne eller deres offentlige organer, virksomheder eller borgere har i forhold til hinanden, og

                        —

                        informations- og notifikationsprocedurer

                  gælder protokol 1 om horisontale tilpasninger, medmindre andet er bestemt i dette bilag.
            SEKTORTILPASNINGER

                        I.

                        I dette bilag og uanset bestemmelserne i protokol 1 omfatter udtrykket »medlemsstat(er)« i de omhandlede retsakter ud over dets betydning i de pågældende EF-retsakter tillige Island, Liechtenstein og Norge.

                        II.

                        Når bestemmelserne i de i dette bilag omhandlede retsakter anvendes i forbindelse med aftalen, påtager Det Blandede EØS-udvalg sig i henhold til aftalens del VII de rettigheder og forpligtelser, der er tillagt henholdsvis Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger under EF-Kommissionen og Revisionsudvalget og Det Tekniske Udvalg for Databehandling under Den Administrative Kommission.

                  I.   KOORDINERING AF ALMINDELIGE SOCIALE SIKRINGSORDNINGER

            OMHANDLEDE RETSAKTER

                        1.

                           32004 R 0883: Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT L 166 af 30.4.2004, s. 1) ændret ved:

                                    —

                                       32009 R 0988: Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 988/2009 af 16. september 2009 (EUT L 284 af 30.10.2009, s. 43).

                              Bestemmelserne i forordning (EF) nr. 883/2004 tilpasses i forbindelse med denne aftale således:

                                    a)

                                    I artikel 87, stk. 10, tilføjes følgende afsnit:
                                    »Bestemmelserne i andet punktum i artikel 65, stk. 2 og 3, gælder i Liechtenstein med virkning fra senest den 1. maj 2012.«

                                    b)

                                    I bilag I, nr. I, tilføjes følgende:
                                    »ISLAND
                                    Forskud på underholdsbidrag i henhold til lov nr. 100/2007 om social sikring.
                                    LIECHTENSTEIN
                                    Forskud på underholdsbidrag i henhold til lov af 21. juni 1989 om ydelse af forskud på underholdsbidrag, som ændret.
                                    NORGE
                                    Forskud på børnebidrag i henhold til lov nr. 2 af 17. februar 1989 om forskud på børnebidrag.«

                                    c)

                                    I bilag I, nr. II, tilføjes følgende:
                                    »ISLAND
                                    Ydelser i form af engangsbeløb, der skal kompensere for omkostninger i forbindelse med international adoption i henhold til lov nr. 152/2006 om adoptionsydelser.
                                    NORGE
                                    Ydelser i form af engangsbeløb, der udbetales ved fødsel i henhold til den nationale lov om social sikring.
                                    Ydelser i form af engangsbeløb, der udbetales ved adoption i henhold til den nationale lov om social sikring.«

                                    d)

                                    I bilag II tilføjes følgende:
                                    »ISLAND — DANMARK
                                    Artikel 7 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring (om dækning af merudgifter som følge af sygdom under et midlertidigt ophold i et andet nordisk land, fordi der ved hjemrejsen til bopælslandet må benyttes en rejseform, der er dyrere end den, der ellers ville være blevet anvendt).
                                    ISLAND — FINLAND
                                    Artikel 7 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring (om dækning af merudgifter som følge af sygdom under et midlertidigt ophold i et andet nordisk land, fordi der ved hjemrejsen til bopælslandet må benyttes en rejseform, der er dyrere end den, der ellers ville være blevet anvendt).
                                    ISLAND — SVERIGE
                                    Artikel 7 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring (om dækning af merudgifter som følge af sygdom under et midlertidigt ophold i et andet nordisk land, fordi der ved hjemrejsen til bopælslandet må benyttes en rejseform, der er dyrere end den, der ellers ville være blevet anvendt).
                                    ISLAND — NORGE
                                    Artikel 7 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring (om dækning af merudgifter som følge af sygdom under et midlertidigt ophold i et andet nordisk land, fordi der ved hjemrejsen til bopælslandet må benyttes en rejseform, der er dyrere end den, der ellers ville være blevet anvendt).
                                    NORGE — DANMARK
                                    Artikel 7 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring (om dækning af merudgifter som følge af sygdom under et midlertidigt ophold i et andet nordisk land, fordi der ved hjemrejsen til bopælslandet må benyttes en rejseform, der er dyrere end den, der ellers ville være blevet anvendt).
                                    NORGE — FINLAND
                                    Artikel 7 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring (om dækning af merudgifter som følge af sygdom under et midlertidigt ophold i et andet nordisk land, fordi der ved hjemrejsen til bopælslandet må benyttes en rejseform, der er dyrere end den, der ellers ville være blevet anvendt).
                                    NORGE — SVERIGE
                                    Artikel 7 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring (om dækning af merudgifter som følge af sygdom under et midlertidigt ophold i et andet nordisk land, fordi der ved hjemrejsen til bopælslandet må benyttes en rejseform, der er dyrere end den, der ellers ville være blevet anvendt).«

                                    e)

                                    I bilag III tilføjes følgende:
                                    »ISLAND
                                    NORGE«

                                    f)

                                    I bilag IV tilføjes følgende:
                                    »ISLAND
                                    LIECHTENSTEIN«

                                    g)

                                    I bilag VIII, del 1, tilføjes følgende:
                                    »ISLAND
                                    Alle ansøgninger under den almindelige alderspensionsordning og ordningen med faste ydelser for statsansatte.
                                    LIECHTENSTEIN
                                    Alle ansøgninger om pensioner fra alders-, efterladte- og invalideforsikringer under den lovbestemte pensionsordning samt om alders-, efterladte- og invalidepensioner under beskæftigelsesordningen, for så vidt de pågældende pensionskassers regler ikke indeholder bestemmelser om nedsættelse.
                                    NORGE
                                    Alle ansøgninger om alderspension, undtagen pensioner anført i bilag IX.«

                                    h)

                                    I bilag VIII, del 2, tilføjes følgende:
                                    »ISLAND
                                    Alderspension under beskæftigelsesordningen.
                                    LIECHTENSTEIN
                                    Alders-, efterladte- og invalidepensioner under beskæftigelsesordningen.«

                                    i)

                                    I bilag IX, nr. I, tilføjes følgende:
                                    »ISLAND
                                    Pensionsydelser til børn i overensstemmelse med lov nr. 100/2007 om social sikring og pensionsydelser til børn i overensstemmelse med lov nr. 129/1997 om obligatorisk pensionsforsikring og om pensionskassers virksomhed.«

                                    j)

                                    I bilag IX, nr. II, tilføjes følgende:
                                    »ISLAND
                                    Invalidepension i form af en grundpension, et pensionstillæg og et aldersbestemt pensionstillæg i overensstemmelse med lov nr. 100/2007 om social sikring.
                                    Invalidepension i overensstemmelse med lov nr. 129/1997 om obligatorisk pensionsforsikring og om pensionskassers virksomhed.
                                    NORGE
                                    Norsk invalidepension, også ved overgang til alderspension ved pensionsalderen, og alle pensioner (efterladte- og alderspensioner) baseret på den afdøde persons pensionsindtægter.«

                                    k)

                                    I bilag X tilføjes følgende:
                                    »LIECHTENSTEIN

                                                a)

                                                Ydelser til blinde (lov af 17. december 1970 om tilkendelse af ydelser til blinde, som ændret).

                                                b)

                                                Moderskabsydelser (lov af 25. november 1981 om tilkendelse af moderskabsydelser, som ændret).

                                                c)

                                                Tillægsydelser til alders-, efterladte- og invalideforsikringen (lov af 10. december 1965 om tillægsydelser til alders-, efterladte- og invalideforsikringen, som ændret).

                                          NORGE

                                                a)

                                                Garanteret minimumstillægspension til personer, der er født med handicap, eller som er blevet invalideret i en ung alder, i henhold til lov om nationale pensioner.

                                                b)

                                                Særlige ydelser i overensstemmelse med lov nr. 21 af 29. april 2005 om tillægsydelser til personer, der kortvarigt opholder sig i Norge.«

                                    l)

                                    I bilag XI tilføjes følgende:
                                    »ISLAND

                                                1.

                                                            a)

                                                            Uanset bestemmelserne i artikel 6 har personer, der ikke har haft lønnet beskæftigelse i en eller flere EU-medlemsstater eller EFTA-stater, kun ret til islandsk social pension, hvis de har haft eller tidligere har haft fast bopæl i Island i mindst tre år, inden for de aldersgrænser, der gælder i henhold til islandsk lovgivning.

                                                            b)

                                                            Ovennævnte bestemmelser finder ikke anvendelse på ret til islandsk social pension for familiemedlemmer til personer, der har eller har haft lønnet beskæftigelse i Island, og heller ikke for studerende og deres familiemedlemmer.

                                                2.

                                                Såfremt beskæftigelse eller selvstændigt erhverv er ophørt i Island, og forsikringsbegivenheden indtræder ved beskæftigelse eller selvstændigt erhverv i en anden stat, som er omfattet af denne forordning, og såfremt invalidepensionen i henhold til ordningerne for social sikring eller for tillægspensioner (pensionskasser) i Island ikke længere omfatter tidsrummet mellem forsikringsbegivenhedens indtræden og pensionsalderen (fremtidige perioder), skal der i forbindelse med de fremtidige perioder tages hensyn til forsikringsperioder henhørende under lovgivningen i en anden stat, der er omfattet af denne forordning, som var de forsikringsperioder i Island.

                                          LIECHTENSTEIN

                                                1.

                                                Tvungen forsikring efter den liechtensteinske sygeforsikringsordning vedrørende naturalydelser (»Krankenpflegeversicherung«) og mulige undtagelser:

                                                            a)

                                                            Følgende personer, som ikke er bosat i Liechtenstein, er omfattet af liechtensteinsk lovgivning om tvungen sygeforsikring vedrørende naturalydelser:

                                                                        i)

                                                                        personer, der er omfattet af liechtensteinsk lovgivning i henhold til forordningens afsnit II

                                                                        ii)

                                                                        personer, for hvem Liechtenstein skal afholde udgifterne til ydelser i henhold til forordningens artikel 24, 25 og 26

                                                                        iii)

                                                                        personer, der modtager liechtensteinske arbejdsløshedsydelser

                                                                        iv)

                                                                        familiemedlemmer til personer, der er omhandlet i nr. i) og iii), eller til en arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, der har bopæl i Liechtenstein, og som er forsikret i henhold til den liechtensteinske sygeforsikringsordning

                                                                        v)

                                                                        familiemedlemmer til personer, der er omhandlet i nr. ii), eller til en pensionist, der har bopæl i Liechtenstein, og som er forsikret i henhold til den liechtensteinske sygeforsikringsordning.

                                                                  Ved familiemedlemmer forstås personer, der er defineret som familiemedlemmer i henhold til lovgivningen i bopælslandet.

                                                            b)

                                                            Personer, der er omhandlet i litra a), kan efter anmodning fritages for den tvungne forsikring vedrørende naturalydelser, hvis og så længe de er bosat i Østrig og kan dokumentere, at de er berettiget til dækning i tilfælde af sygdom i henhold til en lovpligtig eller tilsvarende sygeforsikring. Fritagelsen kan kun ophæves ved skift af arbejdsgiver.

                                                      Denne anmodning

                                                            i)

                                                            skal indgives inden for tre måneder efter det tidspunkt, hvor pligten til at tegne en forsikring i Liechtenstein indtræder; når anmodningen i begrundede tilfælde indgives efter denne frist, træder fritagelsen i kraft med virkning fra det tidspunkt, hvor forsikringspligten indtræder. Personer, der ved forordningens ikrafttræden i EØS allerede er forsikret i Østrig, betragtes som undtaget fra den tvungne liechtensteinske forsikring vedrørende naturalydelser

                                                            ii)

                                                            gælder alle familiemedlemmer, der er bosat i den samme stat.

                                                2.

                                                Personer, der er beskæftiget, men ikke bosat i Liechtenstein, og som er omfattet af den lovbestemte eller en tilsvarende forsikring i deres bopælsland i henhold til punkt 1, litra b), samt deres familiemedlemmer er omfattet af bestemmelserne i forordningens artikel 19 under deres ophold i Liechtenstein.

                                                3.

                                                Ved anvendelsen af forordningens artikel 18, 19, 20 og 27 i Liechtenstein afholder den kompetente forsikringsinstitution samtlige fakturerede omkostninger.

                                                4.

                                                Såfremt en person, som i henhold til forordningens afsnit II er omfattet af liechtensteinsk lovgivning, ved anvendelsen af punkt 1, litra b), for så vidt angår sygeforsikring, er omfattet af lovgivningen i en anden stat, som er omfattet af denne aftale, afholder den liechtensteinske forsikringsinstitution for arbejds- og fritidsulykker samt erhvervssygdomme og den kompetente sygeforsikringsinstitution hver især halvdelen af udgifterne til naturalydelser ved fritidsulykker, når der består en ret til naturalydelser fra begge institutioner. Selv hvor en sygeforsikringsinstitution i bopælslandet er forpligtet til at udrede ydelser i anledning af en arbejdsulykke eller en ulykke på vej til eller fra arbejde eller ved erhvervssygdom, afholder den liechtensteinske forsikringsinstitution for arbejds- og fritidsulykker samt erhvervssygdomme alene disse udgifter.

                                          NORGE

                                                1.

                                                Overgangsbestemmelserne i den norske lovgivning, som medfører en begrænsning af den forsikringsperiode, som kræves for en fuld tillægspension for personer, der er født før 1937, finder anvendelse på personer, der er omfattet af forordningen, forudsat at de har haft bopæl i Norge eller har haft indtægter som arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i Norge i det antal år, der kræves efter det fyldte 16. år og før 1. januar 1967. Der kræves et år for hvert år, den pågældende person er født før 1937.

                                                2.

                                                En person, der er forsikret i henhold til den nationale lov om social sikring, og som yder pleje til forsikrede ældre, handicappede eller syge med plejebehov, skal i henhold til de gældende bestemmelser tildeles pensionspoint for sådanne perioder. På lignende måde og med forbehold af bestemmelserne i artikel 44 i forordning (EF) nr. 987/2009 tildeles en person, der passer små børn, pensionspoint, når vedkommende opholder sig i en anden stat, hvor denne forordning finder anvendelse, forudsat at den pågældende person har forældreorlov i henhold til den norske arbejdslovgivning.

                                                3.

                                                            a)

                                                            Uanset bestemmelserne i artikel 6 har personer, der ikke har haft lønnet beskæftigelse i en eller flere EU-medlemsstater eller EFTA-stater, kun ret til norsk social pension, hvis de har haft eller tidligere har haft fast bopæl i Norge i mindst tre år, inden for de aldersgrænser, der gælder i henhold til norsk lovgivning.

                                                            b)

                                                            Ovennævnte bestemmelser finder ikke anvendelse på ret til norsk social pension for familiemedlemmer til personer, der har eller har haft lønnet beskæftigelse i Norge, og heller ikke for studerende og deres familiemedlemmer.«

                              VILKÅR FOR EFTA-STATERNES DELTAGELSE I DEN ADMINISTRATIVE KOMMISSION FOR KOORDINERING AF SOCIALE SIKRINGSORDNINGER OG I DET TEKNISKE UDVALG FOR DATABEHANDLING OG I REVISIONSUDVALGET, BEGGE UNDER DEN ADMINISTRATIVE KOMMISSION, I OVERENSSTEMMELSE MED AFTALENS ARTIKEL 101:
                        Island, Liechtenstein og Norge kan hver især lade en repræsentant med beføjelse som rådgiver (observatør) deltage i møderne i Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger under Europa-Kommissionen og i møderne i Det Tekniske Udvalg for Databehandling og i Revisionsudvalget, begge under Den Administrative Kommission.

                        2.

                           32009 R 0987: Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT L 284 af 30.10.2009, s. 1).
                        Bestemmelserne i forordning (EF) nr. 987/2009 tilpasses i forbindelse med denne aftale således:

                                    a)

                                    I bilag 1 tilføjes følgende:
                                    »ISLAND — DANMARK
                                    Artikel 15 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring: Aftale om gensidigt afkald på refusion af udgifter efter artikel 36, 63 og 70 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (udgifter til naturalydelser ved sygdom, moderskab, arbejdsulykker og erhvervssygdomme og ydelser ved arbejdsløshed) og artikel 105 i forordning (EØF) nr. 574/72 (udgifter til administrativ og lægelig kontrol).
                                    ISLAND — LUXEMBOURG
                                    Aftale af 30. november 2001 om refusion af udgifter på socialsikringsområdet.
                                    ISLAND — FINLAND
                                    Artikel 15 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring: Aftale om gensidigt afkald på refusion af udgifter efter artikel 36, 63 og 70 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (udgifter til naturalydelser ved sygdom, moderskab, arbejdsulykker og erhvervssygdomme og ydelser ved arbejdsløshed) og artikel 105 i forordning (EØF) nr. 574/72 (udgifter til administrativ og lægelig kontrol).
                                    ISLAND — SVERIGE
                                    Artikel 15 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring: Aftale om gensidigt afkald på refusion af udgifter efter artikel 36, 63 og 70 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (udgifter til naturalydelser ved sygdom, moderskab, arbejdsulykker og erhvervssygdomme og ydelser ved arbejdsløshed) og artikel 105 i forordning (EØF) nr. 574/72 (udgifter til administrativ og lægelig kontrol).
                                    ISLAND — NORGE
                                    Artikel 15 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring: Aftale om gensidigt afkald på refusion af udgifter efter artikel 36, 63 og 70 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (udgifter til naturalydelser ved sygdom, moderskab, arbejdsulykker og erhvervssygdomme og ydelser ved arbejdsløshed) og artikel 105 i forordning (EØF) nr. 574/72 (udgifter til administrativ og lægelig kontrol).
                                    NORGE — DANMARK
                                    Artikel 15 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring: Aftale om gensidigt afkald på refusion af udgifter efter artikel 36, 63 og 70 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (udgifter til naturalydelser ved sygdom, moderskab, arbejdsulykker og erhvervssygdomme og ydelser ved arbejdsløshed) og artikel 105 i forordning (EØF) nr. 574/72 (udgifter til administrativ og lægelig kontrol).
                                    NORGE — LUXEMBOURG
                                    Artikel 2 til 4 i aftale af 19. marts 1998 om refusion af udgifter på området social sikring.
                                    NORGE — NEDERLANDENE
                                    Aftale af 23. januar 2007 om refusion af udgifter til naturalydelser, der er tilkendt i henhold til forordning (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72.
                                    NORGE — PORTUGAL
                                    Aftale af 24. november 2000 efter artikel 36, stk. 3, og artikel 63, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 1408/71 og artikel 105, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 574/72 vedrørende gensidigt afkald på refusion af udgifter til naturalydelser ved sygdom og moderskab, arbejdsulykker og erhvervssygdomme og udgifter ved administrativ og lægelig kontrol i medfør af disse forordninger.
                                    NORGE — FINLAND
                                    Artikel 15 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring: Aftale om gensidigt afkald på refusion af udgifter efter artikel 36, 63 og 70 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (udgifter til naturalydelser ved sygdom, moderskab, arbejdsulykker og erhvervssygdomme og ydelser ved arbejdsløshed) og artikel 105 i forordning (EØF) nr. 574/72 (udgifter til administrativ og lægelig kontrol).
                                    NORGE — SVERIGE
                                    Artikel 15 i den nordiske konvention af 18. august 2003 om social sikring: Aftale om gensidigt afkald på refusion af udgifter efter artikel 36, 63 og 70 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (udgifter til naturalydelser ved sygdom, moderskab, arbejdsulykker og erhvervssygdomme og ydelser ved arbejdsløshed) og artikel 105 i forordning (EØF) nr. 574/72 (udgifter til administrativ og lægelig kontrol).
                                    NORGE — DET FORENEDE KONGERIGE
                                    Brevveksling af 20. marts 1997 og 3. april 1997 vedrørende artikel 36, stk. 3, og artikel 63, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 1408/71 (refusion eller afkald på refusion af udgifter til naturalydelser) og artikel 105 i forordning (EØF) nr. 574/72 (afkald på udgifter ved administrativ og lægelig kontrol).«

                                    b)

                                    I bilag 3 tilføjes følgende:
                                    »NORGE«

                                    c)

                                    I bilag 5 tilføjes følgende:
                                    »LIECHTENSTEIN
                                    NORGE«.

                  RETSAKTER, SOM DE KONTRAHERENDE PARTER SKAL TAGE BEHØRIGT HENSYN TIL

                        3.1.

                           32010 D 0424(01): Afgørelse nr. A1 af 12. juni 2009 om indførelse af en dialog- og forligsprocedure om dokumenters gyldighed, fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes, og tilkendelse af ydelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 1).

                        3.2.

                           32010 D 0424(02): Afgørelse nr. A2 af 12. juni 2009 om fortolkning af artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 om den lovgivning, der finder anvendelse på udstationerede arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, som midlertidigt er beskæftiget uden for den kompetente stat (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 5).

                        4.1.

                           32010 D 0424(03): Afgørelse nr. E1 af 12. juni 2009 om praktiske retningslinjer for overgangsperioden for den i artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 omhandlede elektroniske dataudveksling (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 9).

                        5.1.

                           32010 D 0424(04): Afgørelse nr. F1 af 12. juni 2009 om fortolkning af artikel 68 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 om samtidig ret til familieydelser (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 11).

                        6.1.

                           32010 D 0424(05): Afgørelse nr. H1 af 12. juni 2009 om overgangen fra Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72 til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 og (EF) nr. 987/2009 og anvendelsen af afgørelser og henstillinger fra Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 13).

                        6.2.

                           32010 D 0424(06): Afgørelse nr. H2 af 12. juni 2009 om virksomheden for og sammensætningen af Det Tekniske Udvalg for Databehandling under Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 17).

                        7.1.

                           32010 D 0424(07): Afgørelse nr. P1 af 12. juni 2009 om fortolkning af artikel 50, stk. 4, artikel 58 og artikel 87, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 i forbindelse med tilkendelse af ydelser ved invaliditet, alderdom og dødsfald (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 21).

                        8.1.

                           32010 D 0424(08): Afgørelse nr. S1 af 12. juni 2009 om det europæiske sygesikringskort (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 23).

                        8.2.

                           32010 D 0424(09): Afgørelse nr. S2 af 12. juni 2009 om de tekniske specifikationer for det europæiske sygesikringskort (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 26).
                        Bestemmelserne i afgørelse nr. S2 gælder i forbindelse med denne aftale med følgende tilpasning:
                        Uanset bestemmelserne i punkt 3.3.2 i bilaget til afgørelsen har EFTA-staterne mulighed for at anvende europaflagets stjerner på de europæiske sygesikringskort, som de udsteder.

                        8.3.

                           32010 D 0424(10): Afgørelse nr. S3 af 12. juni 2009 om definitionen af de ydelser, der er omfattet af artikel 19, stk. 1, og artikel 27, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 og artikel 25, afsnit A, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 40).

                        9.1.

                           32010 D 0424(11): Afgørelse nr. U1 af 12. juni 2009 om artikel 54, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 angående familietillæg til ydelser ved arbejdsløshed (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 42).

                        9.2.

                           32010 D 0424(12): Afgørelse nr. U2 af 12. juni 2009 om rækkevidden af artikel 65, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 angående ret til ydelser ved arbejdsløshed for andre fuldtidsledige end grænsearbejdere, som under deres seneste beskæftigelse eller selvstændige virksomhed var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 43).

                        9.3.

                           32010 D 0424(13): Afgørelse nr. U3 af 12. juni 2009 om rækkevidden af udtrykket delvis arbejdsløshed i forbindelse med de i artikel 65, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 omhandlede arbejdsløse (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 45).

                  RETSAKTER, SOM DE KONTRAHERENDE PARTER SKAL TAGE I BETRAGTNING

                        10.1.

                           32010 H 0424(01): Henstilling nr. P1 af 12. juni 2009 om Gottardo-dommen, hvorefter rettigheder, som indenlandske arbejdstagere er omfattet af i henhold til en bilateral overenskomst om social sikring indgået mellem en medlemsstat og et tredjeland, også skal gælde for statsborgere fra andre medlemsstater (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 47).

                        11.1.

                           32010 H 0424(02): Henstilling nr. U1 af 12. juni 2009 om den lovgivning, der skal finde anvendelse på arbejdsløse, der udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed på deltidsbasis i en anden medlemsstat end bopælslandet (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 49).

                        11.2.

                           32010 H 0424(03): Henstilling nr. U2 af 12. juni 2009 om anvendelse af artikel 64, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 på arbejdsløse, som ledsager deres ægtefælle eller partner, der udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, til en anden medlemsstat end den kompetente stat (EUT C 106 af 24.4.2010, s. 51).

                  II.   BESKYTTELSE AF SUPPLERENDE PENSIONSRETTIGHEDER

            OMHANDLEDE RETSAKTER

                        12.

                           398 L 0049: Rådets direktiv 98/49/EF af 29. juni 1998 om beskyttelse af supplerende pensionsrettigheder for arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 209 af 25.7.1998, s. 46).«


title: Kommissionens afgørelse (EU) 2016/2042 af 1. september 2016 om Tysklands påtænkte støtteordning SA.38418 — 2014/C (ex 2014/N) for filmproduktion og –distribution (meddelt under nummer C(2016) 5551) (EØS-relevant tekst )

text:
               22.11.2016

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 314/63

         KOMMISSIONENS AFGØRELSE (EU) 2016/2042
   af 1. september 2016
   om Tysklands påtænkte støtteordning SA.38418 — 2014/C (ex 2014/N) for filmproduktion og –distribution

         (meddelt under nummer C(2016) 5551)

   (Kun den tyske udgave er autentisk)
   (EØS-relevant tekst)
   EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
   under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlige artikel 108, stk. 2, første afsnit,
   under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
   efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler (1), under henvisning til disse bemærkninger, og
   ud fra følgende betragtninger:
   1.   SAGSFORLØB

               (1)

               Ved brev af 4. marts 2014 anmeldte Tyskland en ændring af støtteordningen for filmproduktion og -distribution (Filmförderungsgesetz (herefter »FFG«)). Ved brev af 17. april 2014 og 16. juli 2014 fremsendte Tyskland supplerende oplysninger til Kommissionen.

               (2)

               Ved brev af 17. oktober 2014 meddelte Kommissionen Tyskland, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde over for ovennævnte støtteforanstaltning.

               (3)

               Kommissionens beslutning om at indlede proceduren (herefter »åbningsafgørelsen«) blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende
                   (2). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger.

               (4)

               Ved brev af 11. december 2014 fremsatte Tyskland bemærkninger til åbningsafgørelsen.

               (5)

               Derudover modtog Kommissionen bemærkninger fra de interesserede parter. Kommissionen videresendte disse til Tyskland, som dermed fik mulighed for at fremsætte bemærkninger. Tysklands bemærkninger blev modtaget ved brev af 5. marts 2015.

         2.   DETALJERET BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN

   2.1.   Ordningens betegnelse og indhold

               (6)

               Retsgrundlaget for ordningen er FFG som indført ved den syvende ændringslov, hvor forudsætningerne for det tyske forbundsstatslige filminstituts (Filmförderungsanstalt (herefter »FFA«)) støtte til audiovisuelle programmer er indeholdt. Ordningen blev godkendt af Kommissionen ved afgørelse i sag SA.36753 af 3. december 2013 for perioden indtil den 31. december 2016. Den anmeldte planlagte ændring af denne ordning vedrører den finansielle støtte til video on demand-distributører, som er etableret uden for Tyskland, og opkrævningen af en afgift hos distributører af sådanne tjenester.

               (7)

               Den eksisterende nationale støtteordning for filmproduktion, -distribution og -forevisning finansieres via en særafgift, der skal betales af virksomheder i biograf- og videobranchen samt af tv-stationerne. Afgiftspligten gælder for biografoperatører samt for distributører af billedmedier og video on demand-tjenester. Størrelsen af den filmafgift, der skal betales til FFA, er baseret på den omsætning, som filmanvendelsen genererer. Biografoperatører betaler en afgift, der er baseret på kasseomsætningen pr. spillested. Distributører af billedmedier og video on demand-tjenester betaler en afgift på basis af deres nettoårsomsætning, såfremt denne overstiger 50 000 EUR (3).

               (8)

               Ændringen af ordningen sker på baggrund af den hastige teknologiske udvikling, navnlig på filmdistributionsområdet. I private husstande ses film i stigende grad ved hjælp af onlineadgang. Udlejningen af fysiske medier mister derimod betydning. Etableringsstedet for distributørerne af de relevante tjenester — i dette tilfælde tilrådighedsstillelse af film til privat visning — mister relevans for udviklingen af en vellykket forretningsmodel. En distributør kan levere tjenesteydelser fra et udvalgt sted og stille dem til rådighed i andre områder. Der opstår ingen væsentlige transportomkostninger eller omkostninger til fysisk tilstedeværelse. Det er ikke påkrævet at være etableret i medlemsstaten for at kunne stille on demand-tjenester til rådighed for forbrugerne i en modtagermedlemsstat. Den foranstaltning, som Tyskland påtænker at indføre med den foreslåede ændring af den nationale ordning, vedrører den finansielle støtte til filmdistribution via video on demand-tjenester. Indtil nu har det kun været video on demand-distributører, der var etableret i Tyskland, som var støtteberettiget. I fremtiden skal også distributører af video on demand-tjenester, som ikke er etableret i Tyskland, være støtteberettiget i forbindelse med deres internettilbud på tysk, som er rettet mod kunder i Tyskland.

               (9)

               Endvidere tilpasses artikel 66a, stk. 2, i FFG for så vidt angår finansieringen af ordningen for at tage hensyn til denne ændring og sikre, at distributører af video on demand-tjenester, der ikke er etableret i Tyskland, sideløbende med anerkendelsen af deres støtteberettigelse også pålægges afgiftspligten. Afgiften pålægges den omsætning, som de pågældende virksomheder med støtteberettigede produkter opnår, dvs. med tilbud via et websted på tysk til kunder i Tyskland, såfremt denne omsætning ikke i etableringslandet er pålagt en sammenlignelig afgift til fremme af biograffilm.

               (10)

               For det første begrunder Tyskland inddragelsen af video on demand-distributører, der er etableret i udlandet, med den totalt set stærkt stigende andel af video on demand-tjenester af filmdistribution og -anvendelse og for det andet med det nye fænomen, at store internationale video on demand-distributører kun etablerer én filial i EU, hvorfra de betjener flere eller alle medlemsstater. Formålet med udvidelsen er fortsat at forfølge systemet og filosofien bag FFG. Filmforbruget i Tyskland — via et hvilket som helst medium — sikrer indtægter til en statslig fond til fremme af forskellige kulturelle formål, herunder filmproduktion og -distribution.

               (11)

               Hvad angår anvendelsen af indtægterne fra den afgift, der pålægges inden- og udenlandske videodistributører, er 30 % heraf forbeholdt fremme af filmdistribution via billedmedier eller video on demand-tjenester. Den resterende del vil sammen med afgifterne fra biografoperatører og tv-stationer via andre kanaler blive anvendt til fremme af filmproduktion og -distribution. I forbindelse med disse formålsbestemte 30 % er der tale om de eneste støttemidler til videodistribution.

               (12)

               Den anmeldte foranstaltning træder i kraft på dagen for Kommissionens godkendelse heraf og gælder indtil den 31. december 2016. Med pålæggelsen af afgiften for tilrådighedsstillelse af billedmedier ville der årligt kunne opnås indtægter på ca. 13 mio. EUR.

         2.2.   Forekomst af statsstøtte

               (13)

               Som det fremgår af åbningsafgørelsen, udgør den beskrevne foranstaltning statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF. Efter artikel 107, stk. 1, i traktaten er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med det indre marked, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. Den beskrevne foranstaltning opfylder de kumulative forudsætninger, der skal foreligge for, at en foranstaltning kan betragtes som støtte. Den finansielle støtte til fremme af filmdistribution ydes ved hjælp af statsmidler, den begunstiger visse virksomheder, fordelen er selektiv, og foranstaltningen kan fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene og samhandelen i det indre marked.

               (14)

               Den i FFG fastsatte statsstøtte ydes af midler, som omfatter forskellige i FFG fastlagte skattelignende afgifter. Indtægterne fra afgifterne tildeles af FFA, en offentligretlig myndighed, som støttemidler til filmproduktion og -distribution.. Foranstaltningen finansieres således ved hjælp af statsmidler og skal tilregnes staten.

               (15)

               Støttemodtagerne inden for rammerne af den omhandlede ordning — filmproducenter, drejebogsforfattere, filmdistributører og biografoperatører — udøver en økonomisk aktivitet og skal derfor betragtes som virksomheder. Statsstøtten udgør en fordel, som støttemodtagerne ikke ville have opnået under normale markedsvilkår. Ordningen er desuden selektiv, idet det kun er virksomheder, der er aktive inden for produktion, distribution og forevisning af film, som kan modtage støtte.

               (16)

               Markedet for filmproduktion og -distribution er et internationalt marked. Støttemodtagerne konkurrerer internationalt med producenter og distributører i andre medlemsstater. Derfor påvirker denne foranstaltning til støtte for filmproduktion, -distribution og -fremme konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne og udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.

         2.3.   Begrundelse for indledning af proceduren

   2.3.1.   Forenelighed af den ændrede støtteordning for video on demand-tjenester med artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF

               (17)

               I forbindelse med den planlagte foranstaltning — finansiel støtte til video on demand-distributører, som er etableret uden for Tyskland, og opkrævningen af en afgift hos distributører af sådanne tjenester — drejer det sig om ændring af en ordning, der blev godkendt af Kommissionen for perioden indtil den 31. december 2016. Kriterierne for vurderingen af statsstøtte har ikke ændret sig siden den seneste godkendelse af ordningen. Den planlagte ændring vedrører udelukkende støtte til filmdistribution via video on demand-tjenester og den afgift, som udenlandske distributører skal betale.

               (18)

               Kommissionen har allerede fastslået, at støtte til filmdistribution via video on demand-tjenester er forenelig med artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF (4). Udvidelsen af rækken af mulige støttemodtagere til også at omfatte virksomheder, der er etableret andetsteds, har ikke en negativ indvirkning på vurderingen af foreneligheden i henhold til denne artikel.

         2.3.2.   Mulig overtrædelse af andre bestemmelser i EU-retten

               (19)

               I sin analyse af statsstøtten skal Kommissionen også vurdere foreneligheden af støtteforanstaltningens finansiering med andre bestemmelser i EU-retten ud over konkurrencereglerne, hvis finansieringen udgør en integreret del af støtteforanstaltningen. Dette er tilfældet, hvis der foreligger en sådan forbindelse mellem afgiften og støtten, at afgiftsindtægterne nødvendigvis anvendes til at finansiere støtten, og at afgiftens størrelse har direkte indvirkning på støttebeløbets størrelse (5). Hvis afgiften i et sådant tilfælde er i modstrid med andre bestemmelser i traktaten, kan Kommissionen erklære støtteordningen, hvortil denne afgift også hører, for uforenelig med det indre marked (6).

               (20)

               I henhold til den anmeldte ordning anvendes 30 % af indtægterne fra den afgift, der pålægges videodistributører, til finansiering af støtten til videodistribution af film. Derudover er der ingen andre finansieringskilder til denne form for støtte. Således er der en forbindelse mellem den finansielle støtte til videodistributionen og indtægterne fra afgiften på denne aktivitet, hvorved indtægten fra afgiften er den eneste finansieringskilde i forbindelse med støtten til videodistributionen og har en direkte indvirkning på støttens størrelse. Dermed består der en tvungen forbindelse mellem afgiften og støtten, og det skal undersøges, om foranstaltningen også er i overensstemmelse med andre bestemmelser i EU-retten ud over konkurrencereglerne.

               (21)

               Det skal derfor undersøges, om udvidelsen af afgiftspligten til distributører af video on demand-tjenester uden for Tyskland er forenelig med artikel 110 i TEUF, i henhold til hvilken medlemsstaterne ikke må pålægge varer fra andre medlemsstater afgifter, som de ikke pålægger lignende indenlandske varer. Desuden skal det undersøges, om afgiften er i strid med bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/13/EU (7) vedrørende jurisdiktion over distributører af video on demand-tjenester, der er etableret i andre medlemsstater.

         2.3.2.1.   Artikel 110 i TEUF

               (22)

               En afgift er i så fald uforenelig med artikel 110 og således forbudt i det omfang, den indebærer en forskelsbehandling af den importerede vare, dvs. i det omfang, den delvis udligner den byrde, der belaster den tilsvarende (8) indenlandske vare.

               (23)

               I overensstemmelse hermed kan skattelignende afgifter såsom den, der pålægges inden for rammerne af den beskrevne ordning, være uforenelig med artikel 110 i TEUF, hvis der udelukkende ydes støtte til indenlandske distributører, og hvis indenlandske distributører modtager større støtte end konkurrenter i andre medlemsstater. I et sådant tilfælde må importerede tjenesteydelser ikke pålægges en afgift, idet der hermed ville være tale om en overtrædelse af TEUF. Hvis de importerede tjenesteydelser fra distributører i andre medlemsstater, som er underlagt den obligatoriske afgift, derimod modtager støtte inden for rammerne af ordningen på samme måde som indenlandske distributørers tjenesteydelser, foreligger der ingen overtrædelse af artikel 110 i TEUF.

               (24)

               Selv om en ordning som i det foreliggende tilfælde fastsætter, at udenlandske distributører ligeledes skal kunne modtage støtte uden forskelsbehandling, er dette alene ikke tilstrækkeligt. Det skal endvidere udelukkes, at indenlandske operatører i praksis begunstiges strukturelt på grund af støttebetingelserne.

               (25)

               Kommissionen har opfordret Tyskland og alle interesserede parter til at fremsætte bemærkninger og fremsende relevante oplysninger vedrørende ordningens forenelighed med artikel 110 i TEUF.

         2.3.2.2.   Direktiv 2010/13/EU

               (26)

               I kraft af den anmeldte foranstaltning bliver video on demand-distributører, der er etableret i andre medlemsstater, pålagt en afgift, hvis størrelse fastsættes efter deres omsætning af sådanne tjenester på det tyske marked. Det er derfor spørgsmålet, om direktiv 2010/13/EU kan anvendes i forbindelse med denne afgift.

               (27)

               I henhold til artikel 13 i direktiv 2010/13/EU sikrer medlemsstaterne, at on-demand audiovisuelle medietjenester fra medietjenesteudbydere under deres jurisdiktion, når det er muligt, ved passende midler fremmer produktion af og adgang til europæiske programmer. Som eksempel på en sådan fremme nævner artikel 13 et finansielt bidrag til produktion af europæiske programmer og erhvervelse af rettigheder hertil samt fastlæggelsen af den andel og fremtrædende plads, som europæiske programmer indtager i on demand-distributørernes kataloger. I henhold til betragtning 19 heri berører direktiv 2010/13/EU ikke medlemsstaternes og disses myndigheders beføjelser »vedrørende organisation — herunder koncessionsordninger, administrative tilladelser og beskatning — samt finansiering af udsendelserne og programindhold«.

               (28)

               Det bør bemærkes, at på tidspunktet for ikrafttræden af direktiv 2010/13/EU havde video on demand-tjenester, hvor distributøren ikke var etableret i modtagermedlemsstaten, stadig lille betydning. Siden dengang er deres markedsandel imidlertid øget betydeligt. I 2014 havde markedet for video on demand-tjenester i EU en værdi på 2,501 mia. EUR, hvilket er en vækst på 272 % siden 2010. I Tyskland blev dette marked i 2014 anslået til 315,2 mio. EUR, hvilket udgør en stigning på 172 % siden 2010 (9).

               (29)

               Hvis FFG skulle betragtes som en foranstaltning til gennemførelse af artikel 13 i direktiv 2010/13/EU, ville Tysklands udøvelse af jurisdiktion over video on demand-distributører, der er etableret i andre medlemsstater, skulle vurderes i lyset af de i direktivet indeholdte bestemmelser vedrørende jurisdiktion. I henhold til artikel 2, stk. 1, stk. 2, litra a), og stk. 3 i direktiv 2010/13/EU har medlemsstaterne — i overensstemmelse med de i direktivet fastlagte specifikke bestemmelser — jurisdiktion over de audiovisuelle medietjenester, der udsendes af tjenesteudbydere, som er etableret på deres respektive område. I henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2010/13/EU »sikrer [medlemsstaterne] modtagefrihed og må ikke hindre retransmissioner på deres område af audiovisuelle medietjenester fra andre medlemsstater af grunde, der falder inden for områder, der samordnes ved dette direktiv«.

               (30)

               Finder direktiv 2010/13/EU anvendelse, ville det således påhvile den medlemsstat, i hvilken medietjenesteudbyderen er etableret, at sikre overholdelsen af de forskrifter, der gælder for audiovisuelle tjenester, som falder ind under dennes jurisdiktion. Mulige årsager til en afvigelse fra dette princip med hensyn til on-demand audiovisuelle medietjenester er udtømmende anført i artikel 3, stk. 4, litra a), i direktiv 2010/13/EU.

               (31)

               Følgelig havde Kommissionen i sin åbningsafgørelse udtrykt tvivl om foreneligheden af den anmeldte ændring af den eksisterende statsstøtteforanstaltning FFG med det indre marked. Tvivlen vedrørte navnlig foreneligheden af filmdistributionsstøtten, der finansieres via en fond, og som bl.a. omfatter afgifter fra video on demand-distributører, der er etableret uden for Tyskland, med direktiv 2010/13/EU.

         3.   PARTERNES BEMÆRKNINGER

               (32)

               Kommissionen har modtaget bemærkninger fra 10 interesserede parter: Bemærkninger er fremsat af de tyske public service-selskaber ARD og ZDF, Verband Privater Rundfunk und Telemedien e.V. (herefter »VPRT«), European Digital Media (herefter »EDiMA«), Verband Deutscher Kabelnetzbetreiber (herefter »ANGA«), den offentlige filmfond Mitteldeutsche Medienförderung GmbH (herefter »MDM«) og Spitzenorganisation der Deutschen Filmwirtschaft e.V. (herefter »SPIO«) som repræsentant for sine medlemmer inden for områderne filmproduktion, -teknik og -distribution, biografoperatørerne (AG Kino og HDF Kino) samt alliancen af tyske producenter (herefter »producentalliancen«). En interesseret part har anmodet om at få sit navn hemmeligholdt.

         3.1.   Mulig overtrædelse af artikel 110 i TEUF

               (33)

               Den interesserede part, hvis navn er hemmeligholdt (herefter »virksomhed X«), udtrykker bekymring for, at artikel 110 i TEUF overtrædes. Selv om der ifølge ordningen ligeledes kan ydes støtte til udenlandske distributører uden forskelsbehandling, ville støttebetingelserne i praksis begunstige indenlandske operatører.

               (34)

               Der vil blive tale om forskelsbehandling, da medlemmerne af det organ, som træffer afgørelse om tildeling af statsstøtte, i det mindste på daværende tidspunkt udelukkende bestod af tyskere. Tildelingen af støttemidler er skønsmæssig, således at midlerne efter al sandsynlighed ville tilflyde tyske virksomheder. Endvidere gør virksomhed X gældende, at udenlandske distributører tilbyder en højere andel af udenlandsk indhold, også selv om de henvender sig til en tysk kundekreds. Da de kun har et lille antal tyske film i deres sortiment, er det også kun et lille antal af deres film, som kommer i betragtning til distributionsstøtte. Desuden skulle udenlandske video on demand-distributører overvinde en sprogbarriere, fordi de relevante bestemmelser udelukkende forelå på tysk og ansøgningerne også skulle indgives på tysk.

               (35)

               Virksomhed X kritiserer den begrænsede størrelse af den pr. film ydede distributionsstøtte samt den totalt set lave distributionsandel via video on demand ved denne form for støtte i forhold til salg af videoer på dvd eller Blu-Ray. Ydermere gøres det gældende, at afgiften pålægges den opnåede omsætning for alle film, uafhængigt af, om de ville komme i betragtning til distributionsstøtte som tyske eller europæiske film eller ej. Derudover er indenlandske distributører af video on demand-tjenester i mindre grad berørt af afgiften, idet der blandt nogle heraf er tale om vertikalt integrerede distributører af video on demand-tjenester og tv- eller kabeloperatører, som også ville kunne komme i betragtning til produktionsstøtte fra den tyske filmstøttefond, hvis midler er tilvejebragt ved bidrag fra distributører af video on demand-tjenester.

               (36)

               Ifølge ANGA, som også repræsenterer video on demand-distributører i Tyskland, udsættes indenlandske distributører derimod for forskelsbehandling, idet de skal betale en obligatorisk afgift på deres indenlandske sortiment, hvorimod udenlandske konkurrenter, som konkurrerer med dem med skræddersyede tilbud til det samme marked, alene på grund af, at de er etableret i udlandet, ikke skal betale afgifter af deres relevante omsætning. SPIO, VPRT, producentalliancen og MDM går desuden ud fra, at afgiften vil sætte en stopper for forskelsbehandlingen af indenlandske distributører. Ifølge SPIO's oplysninger genereres den største omsætning med video on demand-tjenester i Tyskland af 13 virksomheder, hvoraf 6 er etableret i udlandet. I forbindelse med disse tal er der ikke taget hensyn til det faktum, at der for nylig er kommet en førende video on demand-distributør fra USA ind på markedet, som er etableret i Nederlandene. Efter SPIO's opfattelse bør den afgørende faktor for pålæggelse af en afgift ikke være distributørens mere eller mindre tilfældige etableringssted. I den digitale tidsalder behøver en distributør ikke andet end en filial i det indre marked. Af større relevans for afgiftsopkrævningen er spørgsmålet om, hvorvidt distributøren erhverver filmlicenser for det tyske marked, som gør det muligt for denne at gennemføre forretninger med slutforbrugerne. SPIO henviser i øvrigt til sine indsamlede oplysninger, hvoraf det fremgår, at udenlandske video on demand-distributører i sine tilbud giver tyske programmer en prioritering, der kan sammenlignes med indenlandske distributørers.

         3.2.   Forenelighed med direktiv 2010/13/EU

               (37)

               Med hensyn til direktiv 2010/13/EU mener virksomhed X og EDiMA, at den anmeldte ordning udgør en foranstaltning til fremme af adgangen til europæiske programmer i henhold til artikel 13, stk. 1, i dette direktiv og er i strid med oprindelseslandsprincippet.

               (38)

               De øvrige interesserede parter tilslutter sig det tyske forslag og finder, at afgiften ikke er i strid med artikel 13, stk. 1, sammenholdt med artikel 2 og 3 i direktiv 2010/13/EU.

         4.   BEMÆRKNINGER FRA TYSKLAND

               (39)

               Tyskland anfører, at det generelt er i alle medlemsstaters interesse at forhindre, at virksomheder først og fremmest vælger forretningssted af skatte- eller afgiftsretlige årsager, og at der dermed foregår en konkurrencefordrejning i forhold til virksomhedernes placering. En udelukkelse af distributører af video on demand-distributører, der er etableret uden for Tyskland og henvender sig til tyske kunder, vil have negativ indvirkning på fremme af europæiske programmer.

         4.1.   Mulig overtrædelse af artikel 110 i TEUF

               (40)

               Tyskland erklærer på ny, at den planlagte afgift for udenlandske distributører af video on demand-tjenester heller ikke i praksis begunstiger indenlandske distributører i forhold til udenlandske distributører. Påstanden fra virksomhed X om, at støttemidlerne ville tilflyde tyske virksomheder, fordi tildelingsorganet er sammensat af tyskere, holder ikke ifølge Tyskland. Kriteriet for støtte er ikke ansøgerens forretningssted, men derimod den kulturelle og kreative kvalitet af de audiovisuelle programmer, der kunne komme i betragtning til distributionsstøtte. Tyskland anerkender udtrykkeligt, at udenlandske distributører af video on demand-tjenester tilbyder et betydeligt antal støtteberettigede tyske film og hilser dette velkommen.

               (41)

               Argumentet om, at udenlandske virksomheder distributører tilbyder en større andel af udenlandsk indhold og dermed også færre film, som kunne komme i betragtning til distributionsstøtte, er heller ikke holdbart, selv om afgiften pålægges den samlede omsætning for alle film. For det første skelnes der ikke mellem indenlandske og udenlandske distributører. Indenlandske distributører med et for størstedelens vedkommende ikke støtteberettiget filmsortiment befandt sig i samme situation. For det andet er der ikke her tale om indirekte forskelsbehandling, idet udenlandske virksomheder faktisk ikke tilbyder færre støtteberettigede film end deres indenlandske konkurrenter, men sågar flere, hvilket bekræftedes af oplysningerne fra Det Europæiske Observationsorgan for det Audiovisuelle Område, der var indeholdt i Kommissionens meddelelse »Europæisk film i den digitale tidsalder« (10).

               (42)

               Tyskland afviser desuden argumentet om, at udenlandske distributører af video on demand-tjenester skal overvinde en sprogbarriere. Den obligatoriske afgift gælder udelukkende for distributører, som markedsfører deres tilbud aktivt på tysk på det tyske marked, og de burde være fortrolige med gældende ret. I øvrigt stiller fonden også oplysninger på engelsk til rådighed for distributørerne, når det er relevant.

               (43)

               Hvad angår den angiveligt begrænsede størrelse af den distributionsstøtte, der ydes pr. film, samt den totalt set lave distributionsandel via video on demand i forbindelse med denne form for statsstøtte, er Tyskland af den opfattelse, at betingelserne for tildeling af distributionsstøtte ikke adskiller sig fra dem, der gælder for tildeling af forskellige former for teknisk bistand. Under ingen omstændigheder støtteberettiget er eksempelvis omkostninger til etablering af den almindelige tekniske infrastruktur for tilrådighedsstillelse af film på de forskellige medier. Støtten ydes til et bestemt støtteberettiget program.

               (44)

               Med hensyn til argumentet om, at indenlandske distributører af video on demand-tjenester i mindre grad er berørt af afgiften, idet der blandt nogle heraf er tale om vertikalt integrerede distributører af video on demand-tjenester og tv- eller kabeloperatører, præciserer Tyskland, at dette for det første kun gælder for nogle distributører, og at det for det andet i forbindelse med denne argumentation bliver overset, at disse virksomheders radioområde også må betale bidrag til filmfonden.

         4.2.   Forenelighed med direktiv 2010/13/EU

               (45)

               Tyskland mener, at den planlagte afgift ikke falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 2010/13/EU. Dermed er den ikke i modstrid med artikel 13, stk. 1, sammenholdt med artikel 2 og 3 i dette direktiv. Afgiften kan ikke betragtes som en reguleringsforanstaltning, der har indvirkning på medietjenester, deres programmer og distribution. Filmstøtten er ikke harmoniseret på unionsplan. En pålæggelse af afgiften på brugsstedet eller på tidspunktet for modtagelsen af medietjenesten følger også den logik, der er lagt til grund i EU siden den 1. januar 2015, hvor momsbeskatning af tjenesteydelser trådte i kraft.

               (46)

               I lyset af udenlandske distributørers hurtigt voksende markedsandel udgør det en konkurrenceulempe for de tyske distributører, hvis de fortsat skal betale en afgift, som deres udenlandske konkurrenter ikke er underlagt på det tyske marked. Således er f.eks. iTunes, som ikke er etableret i Tyskland, allerede i dag den førende distributør af video on demand-tjenester for tyske film.

         5.   VURDERING AF FORANSTALTNINGEN

   5.1.   Forekomst af statsstøtte

               (47)

               Som det fremgår af betragtning 13-16 i denne afgørelse, udgør den beskrevne foranstaltning statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF. Den finansielle støtte til fremme af filmdistribution ydes ved hjælp af statsmidler, den begunstiger visse virksomheder, fordelen er selektiv, og foranstaltningen kan fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene og samhandelen i det indre marked.

         5.2.   Forenelighed af den ændrede støtteordning for video on demand-tjenester med artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF

               (48)

               I forbindelse med den planlagte foranstaltning — finansiel støtte til video on demand-distributører, som er etableret uden for Tyskland, og opkrævningen af en afgift hos distributører af sådanne tjenester — drejer det sig om ændring af en ordning, der blev godkendt af Kommissionen for perioden indtil den 31. december 2016. Kriterierne for vurdering af statsstøtte har ikke ændret sig siden den seneste godkendelse af ordningen.

               (49)

               Kommissionen har allerede fastslået, at støtte til filmdistribution via video on demand-tjenester er forenelig med artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF. (11) Derfor har den allerede i åbningsafgørelsen fastslået, at udvidelsen af rækken af mulige støttemodtagere til også at omfatte virksomheder, der er etableret andetsteds, ikke som sådan har en negativ indvirkning på vurderingen af foreneligheden i henhold til denne artikel.

         5.3.   Mulig overtrædelse af andre bestemmelser i EU-retten

   5.3.1.   Forenelighed med artikel 110 i TEUF

               (50)

               Den nye afgift er ikke i strid med artikel 110 i TEUF. I praksis kan udenlandske distributører af video on demand-tjenester udnytte støtten på samme måde. Som Tyskland bemærker, fastsætter ordningen effektive foranstaltninger, der gør det muligt for udenlandske video on demand-distributører at ansøge om distributionsstøtte på samme måde som deres tyske konkurrenter.

               (51)

               Udenlandske virksomheder kan ligesom virksomheder, der er etableret i Tyskland, søge oplysninger om støttemulighederne. Under alle omstændigheder modtager de individuelt meddelelse om, hvis de skal betale bidrag til en fond, via hvilken der stilles støttemidler til rådighed for filmdistribution. Desuden ydes støtten kun på grundlag af den pågældende ansøgning herom, og ansøgninger fra udenlandske virksomheder behandles på samme måde som tyske virksomheders. Tildelingsorganet er forpligtet til udelukkende at vurdere ansøgninger på baggrund af den kulturelle kvalitet af de film, for hvilke der ansøges om støtte. I henhold hertil er distributørens etableringssted ikke blandt de kriterier, som tildelingsorganet må anvende i forbindelse med sin afgørelse.

               (52)

               Desuden profiterer udenlandske distributører af tyske film også indirekte — ligesom deres tyske konkurrenter — af støtte til filmproduktion i Tyskland. Ved hjælp af denne støtte sikres der et varigt udbud af film. som støttes af Tyskland, som de udenlandske distributører kan optage i deres sortiment. Dette bekræftes også af den kendsgerning, at andelen af tyske film i deres kataloger kan sammenlignes med andelen i indenlandske distributørers kataloger.

               (53)

               Virksomhed X har fremført det argument, at indenlandske video on demand-distributører kun i mindre grad er berørt af afgiften, idet der blandt nogle heraf er tale om vertikalt integrerede distributører af video on demand-tjenester og tv- eller kabeloperatører, som også kunne komme i betragtning til produktionsstøtte. I forbindelse med denne argumentation tages der ikke højde for, at en sådan differentiering mellem integrerede og ikke-integrerede virksomheder ikke hænger sammen med etableringsstedet. Konsekvenserne for de tyske distributører af tv- og video on demand-tjenester ville også være forskellige. Endelig overses det, at også distributører af video on demand-tjenester producerer støtteberettigede film.

         5.3.2.   Forenelighed med direktiv 2010/13/EU

               (54)

               Spørgsmålet er, hvorvidt den omhandlede afgift, som med sin udformning pålægges tjenester, der er rettet mod en tysk kundekreds, falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 2010/13/EU. Den omhandlede afgift tilfalder en offentlig fond (FFA), som anvendes til fremme af forskellige kulturelle formål i den audiovisuelle sektor. 30 % af de indtægter, som genereres ved hjælp af afgiften, anvendes til fremme af filmdistribution af billedmedier eller video on demand-tjenester. Den resterende del vil sammen med afgifterne fra biografoperatører og tv-stationer via andre kanaler blive anvendt til generel fremme af filmproduktion og -distribution.

               (55)

               I artikel 13, stk. 1, i direktiv 2010/13/EU er der fastsat foranstaltninger i forbindelse med fremme af europæiske programmer via on-demand audiovisuelle medietjenester, og det fastsættes desuden, at det er medlemsstaten med jurisdiktion over distributører af sådanne tjenester, som sikrer denne fremme. Dette kan eksempelvis ske via et finansielt bidrag fra sådanne tjenester til produktion af europæiske programmer.

               (56)

               Den kendsgerning, at den omhandlede afgift tjener til finansiering af et offentligt organ, som bl.a. har til opgave at fremme produktionen og distributionen af europæiske programmer, rejser tvivl om, hvorvidt den falder ind under artikel 13, stk. 1, i direktiv 2010/13/EU. I artikel 13, stk. 1, i direktiv 2010/13/EU er det ikke angivet, om fremme af europæiske programmer skal ske uden deltagelse af andre parter end distributøren af on demand-tjenester.

               (57)

               Desuden vil pålæggelsen af en afgift som den omhandlede på tjenester fra en medlemsstat, som er målrettet mod en anden medlemsstats marked, kunne afføde spørgsmålet om, hvorvidt der med denne afgift ikke stilles spørgsmål ved det princip, der er forankret i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2010/13/EU om, at den medlemsstat, hvori distributøren af medietjenester er etableret, har jurisdiktionen over denne distributør.

               (58)

               Der blev foreslået en ændring af direktiv 2010/13/EU for at sikre, at der i direktivet på en hensigtsmæssig måde tages hensyn til den lineære og ikke-lineære markedsudvikling i forbindelse med audiovisuelle medietjenester. Forslaget til denne ændring blev vedtaget af Kommissionen den 25. maj 2016. (12) Det fastsættes heri, at medlemsstaterne har ret til at forpligte de on-demand audiovisuelle medietjenester, der er underlagt deres jurisdiktion, til at bidrage til produktion af europæiske programmer. Med den foreslåede ændring af artikel 13 præciseres det navnlig, at medlemsstaterne gerne må pålægge distributører af on-demand audiovisuelle medietjenester, der er etableret i en anden medlemsstat, men som målretter deres tjenester mod den pågældende medlemsstats territorium, at betale sådanne bidrag. I dette tilfælde fastsætter den foreslåede ændring, at det finansielle bidrag kun baseres på de indtægter, der opnås i modtagermedlemsstaten. Hvis den medlemsstat, hvor distributøren er etableret, pålægger et finansielt bidrag, tager denne hensyn til eventuelle finansielle forpligtelser, der er pålagt af modtagermedlemsstater.

               (59)

               Kommissionen betragter den foreslåede ordlyd af artikel 13 i direktiv 2010/13/EU som en præcisering af det, der allerede var muligt inden for rammerne af det gældende direktiv. Denne artikel skal heller ikke i den version, der skal anvendes i forbindelse med nærværende afgørelse, forstås således, at den medlemssat, hvori distributøren er etableret, gives enekompetencen til at pålægge on demand-udbydere af medietjenester en afgift for at yde et bidrag til produktionen af europæiske programmer, til erhvervelse af rettigheder til disse europæiske programmer eller til fastlæggelse af andelen og/eller en fremtrædende placering i on-demand audiovisuelle medietjenesters programkataloger. For artiklens ordlyd er hverken kategorisk eller ubegrænset. Desuden er pålæggelsen af en afgift på on-demand audiovisuelle medietjenester kun et eksempel på mulige foranstaltninger, som medlemsstaten kan træffe under sin jurisdiktion.

               (60)

               En fortolkning, hvorefter oprindelseslandsprincippet finder anvendelse i henhold til artikel 2, stk. 1, i direktiv 2010/13/EU på en afgift såsom den i det foreliggende tilfælde, medfører situationer, hvor distributører, der er aktive på det samme marked, er underlagt forskellige forpligtelser. I realiteten ville en fortolkning, i henhold til hvilken en medlemsstat skulle fritage video on demand-distributører, der er etableret i en anden medlemsstat, men som retter sine tilbud mod kunder i førstnævnte medlemsstat, for et bidrag til fremme af europæiske programmer, medføre en forskelsbehandling af distributører, der er etableret i førstnævnte medlemsstat og er underlagt en afgift, mens begge distributører er konkurrenter på det samme marked.

               (61)

               Derudover kunne omfanget af stigningen i markedsandelen af den grænseoverskridende tilrådighedsstillelse af video on demand-tjenester og dermed betydningen af dens bidrag til filmfonden, som det er nævnt i betragtning 28, endnu ikke registreres på tidspunktet for ikrafttræden af direktiv 2010/13/EU. Kommissionen bemærker navnlig, at den af Tyskland anmeldte foranstaltning udtrykkeligt begrænser de afgiftspligtige indtægter til de i modtagermedlemsstaten opnåede indtægter, for hvilke der ikke allerede opkræves et beløb i etableringsmedlemsstaten.

               (62)

               Følgelig sættes der navnlig ikke i direktiv 2010/13/EU spørgsmålstegn ved lovligheden af at pålægge bestemte distributører af video on demand-tjenester, som ikke er etableret i Tyskland, en afgift.

         6.   KONKLUSION

               (63)

               Kommissionen konkluderer derfor, at ændringen af støtteordningen FFG, som Tyskland påtænker at gennemføre til fremme af video on demand-distributionen, er forenelig med artikel 107, stk. 3, litra d), og artikel 110 i TEUF og heller ikke er i modstrid med direktiv 2010/13/EU —

         VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
   Artikel 1
   Den foranstaltning, som Tyskland påtænker at gennemføre med FFG som indført ved den syvende ændringslov, er forenelig med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, litra d), i TEUF.
   Foranstaltningens gennemførelse godkendes i overensstemmelse hermed.
   Artikel 2
   Denne afgørelse er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

      Udfærdiget i Bruxelles, den 1. september 2016.

            På Kommissionens vegne

         Margrethe VESTAGER

            Medlem af Kommissionen

      (1)  EUT C 437 af 5.12.2014, s. 57.

      (2)  Jf. fodnote 1.

      (3)  Afgiften for videobranchen udgør 1,8 % ved en omsætning på op til 30 mio. EUR, 2,0 % ved en omsætning på mellem 30 og 60 mio. EUR og 2,3 % ved en omsætning på over 60 mio. EUR.

      (4)  Kommissionens afgørelse af 3. december 2013 i statsstøttesag SA.36753 — Tyskland, FFG, under henvisning til betragtning 80-95 i Kommissionens afgørelse af 10. december 2008 i sag N 477/2008 — Tyskland, FFG.

      (5)  Régie Networks-dommen, C333/07, EU:C:2008:764, præmis 99; dom af 11. juli 2014, DTS Distribuidora de Televisión Digital mod Kommissionen, T533/10, Sml., under appel, EU:T:2014:629, præmis 51, og dom i sag Telefónica de España et Telefónica Móviles España mod Kommissionen, T151/11, Sml., under appel, EU:T:2014:631, præmis 101.

      (6)  Domme i sag DTS Distribuidora de Televisión Digital mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 5, EU:T:2014:629, præmis 50, og Telefónica de España et Telefónica Móviles España mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 5, EU:T:2014:631, præmis 100.

      (7)  Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/13/EU af 10. marts 2010 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester (direktiv om audiovisuelle medietjenester) (EUT L 95 af 15.4.2010, s. 1).

      (8)  Kommissionens afgørelse 2000/116/EF i sag C-34/1997 om statsstøtte, der er finansieret ved skattelignende afgifter, og som Nederlandene har til hensigt at yde til salgsfremme for prydplanter (EFT L 34 af 9.2.2000, s. 20), betragtning 63.

      (9)  European Audiovisual Observatory — Trends in Video-on-Demand revenues, s. 3-4, https://ec.europa.eu/digital-single-market/en/news/study-data-and-information-costs-and-benefits-audiovisual-media-service-directive-avmsd.

      (10)  COM(2014) 272 final, s. 4 og 5: »For så vidt angår europæiske films tilstedeværelse viser de foreliggende data, at en global aktør (som er repræsenteret i 26 EU-lande) udbyder flere europæiske succesfilm og europæiske filmprisvindere i de største nationale butikker end nationale VoD-leverandører«.

      (11)  Se fodnote 4.

      (12)  Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 2010/13/EU om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester i betragtning af de ændrede markedsforhold (COM(2016) 287 final), http://eur-lex.europa.eu/legal-content/DE/TXT/HTML/?uri=CELEX:52016PC0287&from=DE.


               12.2.2016

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               C 55/133

         P7_TA(2013)0197
   Anmodning om ophævelse af Spyros Danellis’ parlamentariske immunitet (II)
   Europa-Parlamentets afgørelse af 21. maj 2013 om anmodning om ophævelse af Spyros Danellis’ immunitet (II) (2013/2028(IMM))
   (2016/C 055/25)

      Europa-Parlamentet,

               —

               der henviser til anmodning om ophævelse af Spyros Danellis' immunitet, som er fremsendt af viceanklageren ved Den Hellenske Republiks højesteret den 11. december 2012 (ref.nr. 4825/2012) i forbindelse med Kreta appelrets afgørelse af 9. og 16. oktober 2012 (ref.nr. 1382/2012), og hvorom der blev givet meddelelse på plenarmødet den 6. februar 2013,

               —

               der har hørt Spyros Danellis, jf. forretningsordenens artikel 7, stk. 3,

               —

               der henviser til artikel 9 i protokol nr. 7 vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, artikel 6, stk. 2, i akten af 20. september 1976 om almindelige direkte valg af medlemmerne af Europa-Parlamentet og artikel 62 i Den Hellenske Republiks forfatning,

               —

               der henviser til Den Europæiske Unions Domstols domme af 12. maj 1964, 10. juli 1986, 15. og 21. oktober 2008, 19. marts 2010 og 6. september 2011 (1),

               —

               der henviser til forretningsordenens artikel 6, stk. 2, og artikel 7,

               —

               der henviser til betænkning fra Retsudvalget (A7-0160/2013),

               A.

               der henviser til, at Den Hellenske Republiks højesteret har anmodet om ophævelse af medlem af Europa-Parlamentet Spyros Danellis' parlamentariske immunitet i forbindelse med eventuelle retslige skridt angående en påstået lovovertrædelse;

               B.

               der henviser til, at, Europa-Parlamentets medlemmer i henhold til artikel 9 i protokol nr. 7 vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter på deres eget lands område nyder de immuniteter, der tilstås medlemmerne af deres lands lovgivende forsamling;

               C.

               der henviser til, at det fastslås i artikel 62 i Den Hellenske Republiks forfatning, at et parlamentsmedlem under sit mandat ikke kan retsforfølges, fastholdes eller fængsles eller på anden måde berøves sin frihed uden parlamentets samtykke;

               D.

               der henviser til, at Spyros Danellis er tiltalt for at have indgivet falsk anmeldelse mod tredjemand for en ulovlig handling med den hensigt, at den pågældende skulle retsforfølges, og for bevidst at have rettet falske beskyldninger mod tredjemand, der vil kunne skade dennes omdømme;

               E.

               der henviser til, at de påståede falske beskyldninger vedrører salg af frugten fra oliventræer og andre træer, der er ryddet fra eksproprieret jord, foretaget af en entreprenør under udførelsen af offentlige arbejder i forbindelse med opførelsen af en dæmning i Hersonissos kommune, præfekturet Iraklion, hvor Spyros Danellis var borgmester;

               F.

               der henviser til, at de påståede handlinger ikke udgør meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under udøvelsen af hvervet som medlem af Europa-Parlamentet som omhandlet i artikel 8 i protokol nr. 7 vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter;

               G.

               der henviser til, at anklagen klart ikke har forbindelse til Spyros Danellis’ hverv som medlem af Europa-Parlamentet, men til hans tidligere hverv som borgmester i Hersonissos;

               H.

               der henviser til, at der ikke er nogen grund til at formode, at der foreligger fumus persecutionis, navnlig i betragtning af at Spyros Danellis langt fra er den eneste tiltalte i den pågældende sag;

               1.

               vedtager at ophæve Spyros Danellis’ immunitet;

               2.

               pålægger sin formand straks at sende denne afgørelse og det kompetente udvalgs betænkning til anklageren ved Den Hellenske Republiks højesteret og til Spyros Danellis.

      (1)  Dom af 12. maj 1964, sag 101/63, Wagner mod Fohrmann og Krier (Sml. 1964, s. 483), dom af 10. juli 1986, sag 149/85, Wybot mod Faure m.fl. (Sml. 1986, s. 2391), dom af 15. oktober 2008, sag T-345/05, Mote mod Parlamentet (Sml. 2008 II, s. 2849), dom af 21. oktober 2008, forenede sager C-200/07 og C-201/07, Marra mod De Gregorio og Clemente (Sml. 2008 I, s. 7929), dom af 19. marts 2010, sag T-42/06, Gollnisch mod Parlamentet (Sml. 2010 II, s. 1135), og dom af 6. september 2011, sag C-163/10, Patriciello (Sml. 2011 I, s. 7565).


Avis juridique important

|

31979D0707

79/707/EØF: Kommissionens afgørelse af 26. juli 1979 om udnævnelse af vicedirektøren for Det europæiske institut til forbedring af leve- og arbejdsvilkårene

EF-Tidende nr. L 209 af 18/08/1979 s. 0024 - 0024

++++   ( 1 ) EFT nr . L 139 af 30 . 5 . 1975 .  KOMMISSIONENS BESLUTNING  af 26 . juli 1979  om udnaevnelse af vicedirektoeren for Det europaeiske institut til forbedring af leve - og arbejdsvilkaarene   ( 79/707/EOEF )  KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR _  under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab ,  under henvisning til Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1365/75 af 26 . maj 1975 om oprettelse af et europaeisk institut til forbedring af leve - og arbejdsvilkaarene ( 1 ) , saerlig artikel 8 , og  ud fra foelgende betragtninger :  Det er noedvendigt at udnaevne en afloeser for vicedirektoer Giuseppe Querenghi , der har taget sin afsked pr . 31 . august 1978 ;  instituttets bestyrelse har forelagt en kandidatliste ;  valget boer falde paa den kandidat , der har alle de fornoedne evner og kvalifikationer _  TRUFFET FOELGENDE AFGOERELSE :  Eneste artikel  Hr . Bent Pedersen udnaevnes til vicedirektoer for Det europaeiske institut til forbedring af leve - og arbejdsvilkaarene for tidsrummet 1 . september 1979 til 31 . august 1984 .  Paa Kommissionens vegne  Henk VREDELING  Naestformand