title: Kommissionens afgørelse (EU) 2015/1075 af 19. januar 2015 om statsstøtteforanstaltning SA.35843 (2014/C) (ex 2012/NN) iværksat af Italien — Yderligere kompensation for offentlig tjeneste til Buonotourist (meddelt under nummer C(2015) 75) (Kun den italienske udgave er autentisk)EØS-relevant tekst

text:
               8.7.2015

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 179/128

         KOMMISSIONENS AFGØRELSE (EU) 2015/1075
   af 19. januar 2015
   om statsstøtteforanstaltning SA.35843 (2014/C) (ex 2012/NN)
   iværksat af Italien — Yderligere kompensation for offentlig tjeneste til Buonotourist
   (meddelt under nummer C(2015) 75)
   (Kun den italienske udgave er autentisk)
   (EØS-relevant tekst)
   EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
   under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,
   under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
   efter at have opfordret interesserede parter til i overensstemmelse med nævnte artikler at fremsætte bemærkninger, under hensyntagen til disse bemærkninger, og
   ud fra følgende betragtninger:
   1.   SAGSFORLØB

               (1)

               Ved e-mail af 5. december 2012 anmeldte de italienske myndigheder i overensstemmelse med traktatens artikel 108, stk. 3, den yderligere kompensation, der som følge af en dom afsagt af Consiglio di Stato (Italiens øverste forvaltningsdomstol) blev ydet til Buonotourist S.r.l. (»Buonotourist«) for personbefordring med bus på basis af koncessioner indgået med den italienske Campania-region (»regionen«) i perioden 1996-2002 (»den relevante periode«).

               (2)

               Anmeldelsen blev registreret under statsstøttenummer SA.35843 og betragtes siden den 13. december 2012 som en ikke-anmeldt foranstaltning, eftersom regionen ifølge de oplysninger, som Kommissionen råder over, først fik pålagt at betale den yderligere kompensation til Buonotourist fra den 7. december 2012, dvs. efter at de italienske myndigheder havde anmeldt foranstaltningen til Kommissionen, men før Kommissionen havde vedtaget en afgørelse.

               (3)

               Ved brev af 20. februar 2014 meddelte Kommissionen Italien, at den havde besluttet at indlede proceduren efter traktatens artikel 108, stk. 2 (»åbningsafgørelsen«).

               (4)

               Åbningsafgørelsen blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende
                   (1). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til foranstaltningen.

               (5)

               De italienske myndigheder fremsatte deres bemærkninger til åbningsafgørelsen ved breve af 21. og 24. marts 2014.

               (6)

               Den eneste interesserede part, der fremsatte bemærkninger til åbningsafgørelsen, var støttemodtageren, Buonotourist. Bemærkningerne blev modtaget den 25. marts 2014.

               (7)

               Den 11. juli 2014 indsendte de italienske myndigheder kommentarer til den interesserede parts bemærkninger samt, efter at være blevet anmodet herom den 11. juni 2014, yderligere oplysninger om sagen.

               (8)

               Efter at Kommissionen havde godkendt en forlængelse af fristen, indsendte de italienske myndigheder de resterende oplysninger ved brev af 15. september 2014.

         2.   BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN

   2.1.   VIRKSOMHEDEN

               (9)

               Buonotourist er en privat virksomhed, der leverer lokal offentlig personbefordring på grundlag af regionale og kommunale koncessioner. Nærmere bestemt drev Buonotourist ifølge de italienske myndigheder som regionens koncessionshaver et busrutenet i hele den relevante periode og tilbagelagde ca. 1,8 mio. km om året.

               (10)

               Det fremgår af myndighedernes oplysninger, at regionen allerede har betalt Buonotourist 1 9 5 07  121,54 EUR for ovennævnte tjenesteydelse i den relevante periode, hvoraf 1 7 0 36  021,13 EUR gik til drift og forvaltning, og 2 4 71  100,41 gik til investeringer. Eftersom det lader til, at Buonotourist modtog denne kompensation mere end ti år, før Kommissionen sendte sin første anmodning om oplysninger til Italien, vil denne kompensation ikke være genstand for vurderingen i denne sag (2).

               (11)

               Foruden ovennævnte beløb, som Buonotourist allerede har modtaget, anmodede selskabet på grundlag af Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 (3) regionen om yderligere kompensation på 5 5 67  582,57 EUR for de økonomiske ulemper, som forpligtelsen til offentlig tjeneste angiveligt havde medført. Ifølge regionen blev denne anmodning indgivet i januar 2007, hvor Buonotourist allerede havde indbragt sagen for de italienske forvaltningsdomstole.

               (12)

               I 2008 afviste den regionale forvaltningsdomstol i Salerno Buonotourists krav om yderligere kompensation på basis af forordning (EØF) nr. 1191/69. Den fastholdt, at Buonotourist i henhold til artikel 4 i forordning (EØF) nr. 1191/69 (4) ikke kunne anmode om kompensation for økonomiske ulemper som følge af forpligtelsen til offentlig tjeneste, uden forinden at have anmodet om ophævelse af denne forpligtelse.

         2.2.   AFGØRELSER FRA CONSIGLIO DI STATO

               (13)

               Ved dom af 27. juli 2009 (dom nr. 4683/09) gav Consiglio di Stato Buonotourist medhold i selskabets anke af den regionale forvaltningsdomstols dom og fastslog, at Buonotourist havde ret til en yderligere kompensation for de leverede offentlige tjenesteydelse i overensstemmelse med artikel 6, 10 og 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69. Dommen indeholdt ikke en klar definition af, hvilken retsakt der lå til grund for forpligtelserne til offentlig tjeneste, og i hvilken form de blev pålagt, men understreger, at et selskab, der yder offentlig tjeneste, ikke kan få afvist kravet om tilbagebetaling af de omkostninger, der følger af at yde denne tjeneste. Consiglio di Stato fandt desuden, at Buonotourist havde ret til at modtage kompensation for leveringen af den offentlige tjeneste, selv om der ikke var indgivet en forudgående anmodning om ophævelse af forpligtelsen til offentlig tjeneste.

               (14)

               Ifølge Consiglio di Stato skulle den præcise størrelse af den yderligere kompensation til Buonotourist fastsættes af regionen på basis af pålidelige data fra selskabets regnskaber, som viser forskellen mellem de omkostninger, der kan tilskrives Buonotourists aktiviteter under forpligtelsen til offentlig tjeneste, og de deraf følgende indtægter. Regionen anførte dog, at dette ikke var muligt på grund af manglen på klare og pålidelige data.

               (15)

               Ved kendelse nr. 8737/2010 af 13. december 2010 udpegede Consiglio di Stato en sagkyndig til at varetage denne opgave. Ifølge de italienske myndigheder kunne den sagkyndige heller ikke bestemme størrelsen af kompensationen. Ved kendelse nr. 5880/2011 af 7. november 2011, udpegede Consiglio di Stato en anden sagkyndig. Det fremgår af § 9 i Consiglio di Statos dom nr. 5650/2012 af 7. november 2012, at begge sagkyndige udelukkede, at der skulle bestå en ret til kompensation efter artikel 10 i forordning (EØF) nr. 1191/69 (dvs. drifts- eller befordringspligten), men at de begge konkluderede, at Buonotourist var blevet underkompenseret i 1998, 1999 og 2000 som følge af anvendelse af metoden i artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69 (tarifpligten). De sagkyndige tog derfor allerede fra starten udgangspunkt i, at regionen havde pålagt Buonotourist en tarifpligt.

               (16)

               Til trods for at den første sagkyndige fandt, at det ikke var passende at anvende en »induktiv metode« til beregning af de ekstra omkostninger, som virksomheden skulle bære som følge af tarifpligten, men i stedet anbefalede at beregne den yderligere kompensation efter ret og billighed, beregnede den anden sagkyndige størrelsen af kompensationen, som skulle betales til virksomheden af regionen, ved hjælp af en sådan induktiv metode, eftersom Consiglio di Stato havde anvendt den i flere kendelser uden at blive anfægtet, og den derfor måtte anses for at være endegyldig.

               (17)

               Den anden sagkyndige var ikke i stand til at beregne kompensationen efter artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69 på grund af manglende data vedrørende både det forventede og det faktiske antal befordringsenheder. Den anden sagkyndige beregnede derfor den eventuelle størrelse af kompensationen på grundlag af forskellen mellem de potentielle indtægter, som virksomheden ville have opnået som følge af kommerciel drift (estimat), og summen af de faktiske indtægter og modtagne offentlige tilskud. Disse beregninger viser, at Buonotourist kun blev underkompenseret i 1998, 1999 og 2000 for i alt 1 1 11  572 EUR inkl. renter. Den sagkyndige konkluderede, at dette beløb kunne betragtes som størrelsen af underkompensationen.

               (18)

               Consiglio di Stato afsagde derfor dom nr. 5650/2012 af 7. november 2012 om fastsættelse af størrelsen af den yderligere kompensation, som regionen skulle betale til Buonotourist, til 1 1 11  572 EUR, og om fastsættelse af fristen for betaling af beløbet til den 7. december 2012 (5). Regionen betalte beløbet til Buonotourist den 21. december 2012.

               (19)

               Det er regionens betaling af den yderligere kompensation til Buonotourist som følge af dom nr. 5650/2012, der udgør den ikke-anmeldte foranstaltning og er genstand for denne afgørelse.

         2.3.   SUPPLERENDE OPLYSNINGER/BEMÆRKNINGER FRA DE ITALIENSKE MYNDIGHEDER

               (20)

               Ifølge de italienske myndigheder drev Buonotourist ligesom andre udbydere af regional rutebilkørsel virksomhed på grundlag af midlertidige licenser (koncessioner), som blev fornyet hvert år på selskabets anmodning. Disse koncessioner gav selskabet eneret til at levere de relevante tjenester.

               (21)

               De italienske myndigheder anfører, at Buonotourist i den relevante periode årligt anmodede regionen om koncession til at udbyde tjenesterne på de relevante ruter, og at det altid fremgik af koncessionskontrakterne, at de berørte virksomheder bar den fulde risiko for leveringen af tjenesterne, og særligt at levering af disse tjenester ikke gav ret til nogen form for subsidier eller kompensation. De italienske myndigheder har indsendt en kopi af et eksempel på en koncessionskontrakt fra 1972/73, der vedrører en anden virksomhed, og fremfører, at den svarer til den kontrakt, der blev indgået med Buonotourist for den relevante periode. De har dog ikke indsendt nogen koncessionskontrakt, der rent faktisk blev indgået med Buonotourist for den relevante periode.

               (22)

               De italienske myndigheder fastholder, at det i henhold til koncessionerne stod Buonotourist frit for at foreslå substitution af de anvendte transportformer eller at anmode om fuld eller delvis ophævelse af forpligtelsen til offentlig tjeneste, hvis denne forpligtelse pålagde selskabet økonomiske ulemper, men denne ret blev aldrig udnyttet. De påstår desuden, at selskabet aldrig underrettede regionen om de økonomiske ulemper, eller at det leverede nogle tjenester, som det ellers ikke ville have leveret, hvis det ikke havde været forpligtet hertil under en forpligtelse til offentlig tjeneste. Desuden anmodede Buonotourist aldrig om ophævelse af forpligtelsen til offentlig tjeneste, hvilket kræves efter artikel 4, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 1191/69.

               (23)

               De italienske myndigheder anfører, at de offentlige tilskud, der tidligere var blevet ydet til Buonotourist, var baseret på en standardiseret omkostningsberegning med udgangspunkt i visse parametre fastsat i regionallov nr. 16/1983 (6), f.eks. antal tildelte kilometer i forhold til antal kørte kilometer, antal ansatte og busser, som varierer afhængigt af den leverede tjeneste (trafik i by-, bjerg- eller bakkeområder), den juridiske og økonomiske behandling af de ansatte, selskabets størrelse og priserne på busser.

               (24)

               De italienske myndigheder tvivler desuden på, at Buonotourist har dokumenteret, at selskabet varetog forpligtelsen til offentlig tjeneste effektivt og korrekt i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 1191/69 og anfører, at Buonotourist ikke førte et særskilt regnskab som krævet efter artikel 1, stk. 5, i samme forordning.

         2.4.   KOMPENSATIONENS STØRRELSE

               (25)

               Det fremgår af betragtning 15, at Consiglio di Stato udpegede to sagkyndige til at fastslå størrelsen af den yderligere kompensation, som regionen skyldte Buonotourist efter artikel 6, 10 og 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69. Den 27. september 2012 offentliggjorde de to sagkyndige hver deres rapport, men kun den anden sagkyndige havde kunnet beregne den yderligere kompensation, som regionen skulle betale Buonotourist.

               (26)

               I rapporten nævner den anden sagkyndige gentagne gange, at parterne indgav data, som ikke stemte overens eller ikke var tilstrækkelig præcise, men blot var tilnærmelser. Den anden sagkyndige bemærker navnlig, at parterne havde indgivet modstridende dokumentation vedrørende den kompensation, der tidligere var betalt. I modsætning til de italienske myndigheders påstand bemærker den anden sagkyndige, at Buonotourist førte særskilt regnskab med sine offentlige og private transportaktiviteter, men forklarer, at det ikke var muligt at bekræfte, at visse udgifter var tilregnet den ene eller den anden sektor korrekt. Den anden sagkyndige gør videre rede for, at det selv ved anvendelse af den induktive metode som fastlagt af Consiglio di Stato, ikke var muligt at fremskaffe pålidelige data vedrørende de omkostninger, som virksomheden havde været fritaget for, hvis den ikke havde været pålagt en forpligtelse til offentlig tjeneste.

               (27)

               Den anden sagkyndige konkluderede derfor, at størrelsen af kompensationen for drifts- eller befordringspligten ikke kunne fastslås ved anvendelse af artikel 10 i forordning (EØF) nr. 1191/69).

               (28)

               Med hensyn til den yderligere kompensation for tarifpligten (jf. artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69) konstaterede den anden sagkyndige, at den på grund af manglende og/eller upålidelige data ikke kunne beregnes på basis af artikel 11, stk. 1. Derfor blev den induktive metode som fastlagt af Consiglio di Stato anvendt.

               (29)

               I artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69 bestemmes det bl.a., at størrelsen af kompensationen i tilfælde af en tarifpligt svarer til forskellen mellem følgende to størrelser:

                           —

                           Den første størrelse svarer til forskellen mellem produktet af antallet af forventede befordringsenheder og:

                                       —

                                       enten den gunstigste tarif, som transportbrugerne kunne gøre krav på, hvis forpligtelsen ikke havde bestået

                                       —

                                       eller i mangel af en sådan tarif det vederlag, som virksomheden ved forretningsmæssig drift og under hensyntagen til omkostningerne ved ydelsen samt markedssituationen ville have anvendt, og produktet af antallet af faktiske befordringsenheder og den tarif, der blev pålagt i det pågældende tidsrum.

                           —

                           Den anden størrelse svarer til forskellen mellem de omkostninger, der ville fremkomme enten ved anvendelsen af den gunstigste tarif eller af det vederlag, som virksomheden ville have anvendt ved en forretningsmæssig drift, og de omkostninger, der følger af anvendelsen af den pålagte tarif.

               (30)

               Eftersom den anden sagkyndige ikke rådede over de data, der var nødvendige for at bestemme disse størrelser, blev kompensationen beregnet som forskellen mellem følgende to størrelser:

                           —

                           I mangel af data vedrørende det forventede og det faktiske antal befordringsenheder svarer den første størrelse til det beløb, der skal til for at dække de reelle omkostninger (eller »standardomkostninger«, hvis de er lavere) (7), minus indtægterne som følge af passagerbefordringen (8).

                           —

                           Med hensyn til den anden størrelse vurderede den sagkyndige, at den skulle svare til de reelle omkostninger (eller »standardomkostninger«, hvis de er lavere) (9), minus forskellen mellem de reelle omkostninger (eller »standardomkostninger«, hvis de er lavere) og størrelsen af den kompensation, der allerede er modtaget (10).

               (31)

               Ifølge den anden sagkyndige følger det af disse beregninger, at Buonotourist i den relevante periode kun kan hævde at være blevet underkompenseret i 1998, 1999 og 2000 som følge af påståede tarifpligter. Den anden sagkyndige fastslog, at underkompensationen for de tre år beløb sig til 8 38  593,21 EUR, hvortil blev lagt en lovbestemt rente på 2 72  979,13 EUR, dvs. en samlet yderligere kompensation på 1 1 11  572 EUR. Det var det beløb, som Consiglio di Stato pålagde regionen at betale til Buonotourist, og som regionen betalte den 21. december 2012.

         2.5.   BEGRUNDELSE FOR INDLEDNING AF PROCEDUREN

               (32)

               Det fremgår af åbningsafgørelsen, at Kommissionen havde flere betænkeligheder med hensyn til foranstaltningens forenelighed med det indre marked.

               (33)

               Kommissionen satte for det første spørgsmålstegn ved, om de fire betingelser, der opstilles i Domstolens dom i Altmark-sagen (11), var opfyldt.

               (34)

               For det andet var Kommissionen betænkelig med hensyn til fritagelsen for forpligtelsen til underretning efter forordning (EØF) nr. 1191/69. Spørgsmålet om, hvorvidt artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69 faktisk fritog de italienske myndigheder for forudgående underretning i den foreliggende sag, afhænger for det første af, om regionen rent faktisk ensidigt pålagde Buonotourist en forpligtelse til offentlig tjeneste, og for det andet af, om den kompensation, der blev betalt som følge af denne forpligtelse, er i overensstemmelse med betingelserne i forordning (EØF) nr. 1191/69. Kommissionen kunne ikke konkludere, om kompensationen til Buonotourist opfyldte disse betingelser.

               (35)

               For det tredje var Kommissionen i tvivl om foranstaltningens forenelighed efter Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1370/2007 (12). Hvis det blev konstateret, at mindst en af betingelserne for fritagelsen for underretning i henhold til forordning (EØF) nr. 1191/69 ikke var opfyldt, og at der skulle foretages en vurdering efter forordning (EF) nr. 1370/2007, betvivlede Kommissionen, at betingelserne i sidstnævnte forordning var opfyldt i denne sag.

         3.   BEMÆRKNINGER FRA ITALIEN

               (36)

               De italienske myndigheder på nationalt plan har ikke indgivet nogen bemærkninger til åbningsafgørelsen. Kun regionen Campania har indgivet bemærkninger.

               (37)

               Regionen indsendte for det første dokumentation for, at Buonotourist leverede »autoriserede tjenester« for egen risiko ud over de tjenester, virksomheden leverede under koncession i den relevante periode. Buonotourist synes f.eks. at have leveret international og interregional busbefordring i den relevante periode. Regionen gjorde desuden rede for, at Buonotourist kun havde ført særskilte regnskaber for udlejningsvirksomhed og busbefordring uden at foretage en yderligere opdeling af de »autoriserede tjenester«, som virksomheden udførte for egen risiko.

               (38)

               Regionen fremførte for det andet, at den ikke ensidigt havde pålagt nogen forpligtelser til offentlig tjeneste i den relevante periode. Den bemærkede, at virksomheden under de dengang gældende regler årligt ansøgte om forlængelser af koncessionerne, og at ingen af koncessionskontrakterne omfattede et ensidigt pålæg om offentlig tjeneste. Efter dommen fra Consiglio di Stato i 2009 anmodede regionen med henblik på at efterkomme dommen gentagne gange Buonotourist om at fremlægge de love eller kontrakter, der pålagde selskabet forpligtelser til offentlig tjeneste. Ifølge regionen reagerede selskabet aldrig på disse anmodninger. Med hensyn til tariflofterne bemærkede regionen, at de priser, der var anført i koncessionerne, fulgte den almindelige prispolitik blandt alle selskaber i samme sektor.

         4.   BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

               (39)

               Den eneste interesserede part, der reagerede på åbningsafgørelsen, var støttemodtageren, Buonotourist. Buonotourist er uenig i Kommissionens foreløbige konstateringer i åbningsafgørelsen.

               (40)

               Til at underbygge sin påstand om, at det blev pålagt forpligtelser, fremfører Buonotourist, at forpligtelserne til offentlig tjeneste ikke var udspecificeret i koncessionskontrakten, eftersom der ikke fandtes et sådant dokument, men at de udelukkende fulgte af regionens egen lovgivning, som danner rammerne for virksomhedsorganisation og kompensation gennem standardomkostningsberegningen. Buonotourist gjorde rede for, at Italien havde reguleret forpligtelserne til offentlig tjeneste ved lov nr. 151/81, regionallov nr. 16/83, § 4 i lov nr. 59/97 og lovdekret nr. 422/97. Regionen havde overdraget forpligtelserne til offentlig tjeneste til Buonotourist ved en koncessionslov i 1972/73, og forpligtelserne blev forlænget hvert år indtil 2003. At Buonotourist blev pålagt forpligtelser til offentlig tjeneste i årene 1996-2000, f.eks. tarifpligter, ruter, tider og stoppesteder, kan ifølge selskabet udledes af følgende dokumenter:

                           —

                           »kontrakten om overgangydelser«, der blev indgået mellem Buonotourist og regionen for 2003 i overensstemmelse med § 46 i regionallov nr. 3/02 om forlængelse og erstatning af de eksisterende koncessioner

                           —

                           regionsregeringens beslutning (delibera della Giunta Regionale) nr. 8726 af 30. december 1999 om tilladelse til Buonotourist til at ændre visse ruter efter anmodning fra både selskabet og andre interesserede parter

                           —

                           regionsregeringens beslutning nr. 323 af 4. maj 2000 om forlængelse af suspensionen af prisstigninger for abonnementskort til personbefordring med bus i regionen

                           —

                           note 4770/2000 om forskellen mellem beregning af prisen for almindelige abonnementer og abonnementer til pendlerruter (»linee operaie«)

                           —

                           dekret fra regionens transportudvalg nr. 1609/2001 om overgangen fra lire til euro, i hvilket tjenesteudbyderne blev påmindet om forbuddet mod ureglementerede stigninger i priserne, som er en forpligtelse i henhold til koncessionen/kontrakten.

               (41)

               Buonotourist fremførte også, at eftersom regionen løbende havde reduceret størrelsen af standardomkostningerne og anvendt dem ujævnt på de forskellige ruter og koncessioner, havde nogle operatører besluttet at nedlægge visse busruter, der konsekvent medførte tab. Regionen havde angiveligt reageret ved at anføre, at operatørerne var forpligtet til at drive ruterne under forpligtelserne til offentlig tjeneste, og at den ville anlægge sag mod dem for afbrydelse af offentlig tjeneste, hvis de ophørte deres aktivitet. Det viser ifølge Buonotourist, at selskabet blev pålagt forpligtelser til offentlig tjeneste. Buonotourist har dog ikke indgivet nogen dokumentation, der kan underbygge denne påstand.

               (42)

               Buonotourist anfører også, at selskabet overvejende fungerede som leverandør af lokal offentlig personbefordring (80 % af dets aktivitet). Det førte særskilt regnskab for resten af sine øvrige økonomiske aktiviteter.

               (43)

               Buonotourist minder også om dommen afsagt af Consiglio di Stato og anfægter regionens følgende argumenter, henholdsvis at:

                           —

                           beregningen ikke var understøttet af separate driftsregnskaber opdelt på omkostningskategorier med henblik på at adskille de forskellige aktiviteter, der var underlagt forpligtelser til offentlig tjeneste

                           —

                           på grund af manglende regnskabsmæssige data til at udpege de elementer, der skulle beregnes i henhold til artikel 10 og 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69, var beregningen foretaget efter en induktiv metode, som regionen havde betegnet som »uigennemsigtig og afvigende«

               (44)

               Buonotourist gjorde rede for, at de gældende regler blot fastslog, at de regnskabsmæssige data vedrørende de offentlige transporttjenester, der blev udført under en forpligtelse til offentlig tjeneste, skulle føres særskilt fra eventuel anden erhvervsaktivitet, men ikke at der skulle ske en yderligere regnskabsmæssig opdeling af omkostninger og indtægter for hver eneste rute. Buonotourist fremførte, at sleskabet havde ført særskilt regnskab med de regnskabsmæssige data vedrørende den offentlige personbefordring og vedrørende den anden erhvervsaktivitet og tilføjede, at regionen aldrig havde stillet spørgsmålstegn ved pålideligheden af sådanne regnskabsmæssige data, men at den rent faktisk havde anvendt dem korrekt som basis for beregningen og udbetalingen af de årlige tilskud.

               (45)

               Buonotourist anfægtede endvidere argumentet om, at de indgivne regnskabsdokumenter ikke var egnede til at understøtte kravet om kompensation, blot fordi de bestod af årsregnskaber og »E-formularer« (13) og ikke var ledsaget af fyldestgørende kopier af de underliggende regnskabsmæssige og administrative bilag (regnskabsregister, bogføringsoplysninger, modtagne og udstedte fakturaer, billetkvitteringer osv.). Ifølge Buonotourist kan dette argument let anfægtes, idet regionen tidligere i den relevante periode havde godkendt de samme data og fundet dem pålidelige. Desuden er kravet om at bevare al regnskabsmæssig og administrativ dokumentation vedrørende den relevante periode bortfaldet, og det er derfor vanskeligt rent objektivt at kræve kopier heraf på nuværende tidspunkt. Derfor er det fuldt ud berettiget at bestemme størrelsen af kompensationen ved hjælp af en induktiv metode som fastslået af Consiglio de Stato. Endelig var regnskaberne attesteret, og der var aldrig blevet rejst tvivl om deres korrekthed eller pålidelighed. De regnskaber, som Buonotourist indsendte, er derfor egnede til at beregne kompensationen i fuld overensstemmelse med kravene i forordning (EØF) nr. 1191/69.

               (46)

               For så vidt angår korrektheden af beregningsmetoden og dens overensstemmelse med EU-retten mente Buonotourist, at selskabet skulle kompenseres for de økonomiske ulemper svarende til forskellen mellem de lavere indtægter og øgede omkostninger, der fulgte af forpligtelsen til offentlig tjeneste. For at fastsætte værdien af de lavere indtægter på basis af pålidelige data tog Buonotourist i første omgang udgangspunkt i de faktiske årlige driftsindtægter, som var produktet af antallet af faktiske transportenheder og den pålagte tarif. Selskabet fastsatte derefter det beløb, der i overensstemmelse med EU-reglerne skulle trækkes herfra, under hensyntagen til det minimum af indtægter, der var nødvendigt for at dække omkostningerne som opført i årsregnskaberne. De årlige driftsindtægter svarer til selskabets faktiske indtægter hidrørende fra aktiviteter under tarifpligten, som var opført separat i Buonotourists årsregnskaber og i E-formularerne, der hvert år blev sendt til regionen, uden at denne satte spørgsmålstegn ved deres pålidelighed. Det er derfor ikke nødvendigt at opdele disse beløb i mindre dele, selv om de omfatter indtægter fra ruter, som ikke var underlagt koncessioner og derfor er opgivet for højt. For så vidt angår det beløb, der skulle trækkes fra, anfører Buonotourist, at selskabet anvendte et kriterie, der er i fuld overensstemmelse med betingelserne i forordning (EØF) nr. 1191/69, som giver mulighed for at tage udgangspunkt i de tariffer, som selskabet ville have anvendt ved almindelig kommerciel drift med henblik på at dække de påløbne omkostninger. Med hensyn til forskellen mellem de omkostninger, som selskabet ville have pådraget sig ved anvendelse af den gunstigste tarif eller ved at drive kommerciel virksomhed, og de faktisk påløbne omkostninger fandt Buonotourist, at dets beregninger var i fuld overensstemmelse med artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69, eftersom de gav udtryk for, at omkostningerne som følge af forpligtelsen til offentlig tjeneste blev reduceret gennem regionens tilskud til dækning af de øgede driftsomkostninger. Buonotourist mener, at det ikke er muligt at gøre et overslag over passagerbefordring i et frit markedsscenarie. Den induktive metode, som blev fastlagt af Consiglio di Stato, er derfor berettiget. Endelig bemærkede Buonotourist, at både artikel 10 og 11 i forordningen fastsætter transportvirksomhedernes ret til under en forpligtelse til offentlig tjeneste at modtage kompensation for alle negative økonomiske følger af disse forpligtelser.

               (47)

               For så vidt angår statsstøttebegrebet anfører Buonotourist, at markedet for offentlig transport i Italien i den relevante periode ikke var åbent for konkurrence fra virksomheder fra andre medlemsstater. Buonotourist finder derfor, at det ikke havde nogen virkning for samhandelen. I lyset af den nuværende forvaltning af de lokale offentlige transporttjenester på grundlag af ensidige enekoncessioner for bestemte ruter kunne kompensationen ligeledes heller ikke fordreje konkurrencen. Standardomkostningerne pr. km blev desuden fastsat af regionen og godkendt af koncessionshaveren sammen med alle de øvrige forpligtelser til offentlig tjeneste, så der var derfor ikke tale om en fordel. Buonotourist finder derfor, at mindst tre af betingelserne for kvalificering som statsstøtte i Domstolens dom ikke var opfyldt i denne sag.

               (48)

               Buonotourist anfører, at kompensationens forenelighed skal vurderes med udgangspunkt i forordning (EØF) nr. 1191/69. Med hensyn til fritagelsen for underretning efter forordning (EØF) nr. 1191/69 finder Buonotourist, at eftersom regionen pålagde en ensidig tarifpligt, og beløbene ikke udgør forpligtelser til offentlig tjeneste i henhold til en tjenesteydelseskontrakt, men følger af den korrekte anvendelse af beregningsmetoden i artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69 inden for rammerne af en koncession, er betalingen i form af kompensation fritaget for pligten til underretning i artikel 17, stk. 2, i samme forordning.

         5.   ITALIENS KOMMENTARER TIL BEMÆRKNINGERNE FRA DEN INTERESSEREDE PART

               (49)

               De italienske myndigheder på nationalt plan havde ingen kommentarer til Buonotourists bemærkninger. Kun Campania-regionen indsendte kommentarer den 11. juli 2014.

               (50)

               Regionen gør rede for, at Buonotourist kun havde ført særskilte regnskaber for udlejningsvirksomhed (eller befordring uden for rute) og rutebilbefordring. Buonotourist leverede dog også befordring med bus på internationale eller interregionale ruter (de såkaldte »autoriserede tjenester«) for selskabets egen risiko. Regionen fremsendte dokumentation for, at Buonotourist leverede disse autoriserede tjenester i den relevante periode. Regionen fremlagde særligt den regionale regerings beslutning nr. 8734/1999 om tilladelse til tjeneste mellem to regioner og note nr. 4765/2011 fra Ministeriet for Transport og Infrastruktur om attestation af dækning af tre interregionale ruter. Noterne til regnskaberne for 1998 og 2000 indeholder desuden klare henvisninger til de internationale og interregionale aktiviteter og ligeledes gør dom nr. 2157/2004 afsagt af Tribunal Amministrativo Regionale del Lazio.

               (51)

               Buonotourist førte ikke separat regnskab med de autoriserede og internationale og interregionale transporttjenester. Endelig kan den regnskabsmæssige adskillelse af disse tjenester ikke udledes af de E-formularer, som Buonotourist indgav til regionen hvert år, hvori de faktiske omkostninger og indtægter hidrørende fra befordring med bus anføres separat under feltet »Lokal offentlig personbefordring — Campania-regionen«, mens udlejningsvirksomheden anføres under feltet »Udlejning« (eller befordring uden for rute). Ifølge regionen indeholder feltet »Lokal offentlig personbefordring — Campania-regionen« alle omkostninger og indtægter fra indkomstopgørelsen for befordring med bus, som omfatter alle bustjenester i al almindelighed, herunder de autoriserede internationale og interregionale transporttjenester.

         6.   VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGEN

   6.1.   SPØRGSMÅLET OM STATSSTØTTE

               (52)

               I henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF »er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med det indre marked, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.

               (53)

               For at en støtteforanstaltning kan betragtes som statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF, skal alle følgende betingelser følgelig være opfyldt:

                           —

                           den skal ydes af staten eller ved hjælp af statsmidler

                           —

                           den skal give en selektiv fordel ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner

                           —

                           den skal fordreje eller true med at fordreje konkurrencen

                           —

                           den skal påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

         6.1.1.   Statsmidler og tilregnelighed til staten

               (54)

               Kommissionen noterer sig, at regionen i henhold til dommen fra Consiglio di Stato skulle betale yderligere kompensation til Buonotourist for rutebilkørsel i den relevante periode på ruter inden for regionens kompetenceområde. De af domstolen anden udpegede sagkyndig kom frem til, at Buonotourist kun var blevet påført en økonomisk ulempe i form af underkompensation i 1998, 1999 og 2000 svarende til 1 1 11  572 EUR som følge af de påståede tarifpligter. Den 21. december 2012 betalte regionen dette beløb til Buonotourist med henblik på at efterkomme dommen.

               (55)

               Det forhold, at en national domstol pålagde regionen at betale kompensation til et selskab, medfører ikke, at en foranstaltning, som regionen træffer for at efterkomme dommen, ikke skal tilregnes den, eftersom en stats nationale domstole betragtes som denne stats organer og derfor er bundet af forpligtelsen til loyalt samarbejde (14).

               (56)

               Foranstaltningen kan derfor tilregnes staten, og de midler, der er anvendt til betaling af kompensationen, er statsmidler.

         6.1.2.   Selektiv økonomisk fordel

               (57)

               Kommissionen bemærker indledningsvis, at Buonotourist udøver en økonomisk aktivitet, nemlig passagerbefordring mod vederlag. Buonotourist skal således betragtes som en »virksomhed« efter traktatens artikel 107, stk. 1.

               (58)

               Ydelsen af foranstaltningen bør også betragtes som selektiv, da den kun er til fordel for Buonotourist.

               (59)

               Med hensyn til spørgsmålet om tildeling af en selektiv økonomisk fordel følger det af Altmark-dommen, at den kompensation, der ydes af staten eller ved hjælp af statsmidler til virksomheder som vederlag for forpligtelser til offentlig tjeneste, der pålægges dem, ikke medfører en sådan fordel for de berørte virksomheder og dermed ikke udgør statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF, forudsat at følgende fire betingelser er opfyldt (15):

                           —

                           for det første skal den pågældende virksomhed faktisk være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og disse forpligtelser skal være klart defineret

                           —

                           for det andet skal de kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde

                           —

                           for det tredje må kompensationen ikke overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvist at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af disse forpligtelser

                           —

                           for det fjerde skal størrelsen af den nødvendige kompensation, når udvælgelsen af den virksomhed, der skal overdrages en forpligtelse til offentlig tjeneste, i et konkret tilfælde ikke gennemføres inden for rammerne af en procedure for tildeling af offentlige kontrakter, fastlægges på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret med transportmidler til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have ved at gennemføre forpligtelserne, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne.

               (60)

               Ifølge Altmark-dommen skal alle fire betingelser være opfyldt for, at det kan udelukkes, at der er tale om en økonomisk fordel i de tilfælde, hvor der ydes kompensation til en virksomhed som vederlag for forpligtelser til offentlig tjeneste, der er pålagt den.

               (61)

               Kommissionen bemærker for det første, at hverken de italienske myndigheder eller Buonotourist har kunnet fremlægge en overdragelsesaftale for den relevante periode, og at Buonotourist ikke klart har kunnet udpege de forpligtelser, som selskabet skulle opfylde, og som kan kvalificeres som forpligtelser til offentlig tjeneste, jf. afsnit 6.2, nr. i).

               (62)

               For det andet bemærker Kommissionen, at den yderligere kompensation, der blev pålagt af Consiglio di Stato, udelukkende var baseret på en efterfølgende beregning på basis af en induktiv metode, idet der ikke fandtes tilstrækkelige pålidelige data. Kommissionen finder derfor, at de kriterier, der dannede grundlaget for den af domstolen udpegede sagkyndiges beregning af den påståede kompensation, ikke var fastlagt på forhånd, og Altmark-dommens anden betingelse for så vidt angår den ikke-anmeldte støtte synes derfor ikke at være opfyldt.

               (63)

               Eftersom alle betingelserne i Altmark-dommen skal være opfyldt, behøver Kommissionen således ikke undersøge, om de to øvrige betingelser er opfyldt i denne sag. Betalingen af yderligere kompensation til Buonotourist for de tjenester, selskabet ydede i den relevante periode, har derfor givet det en selektiv økonomisk fordel, jf. traktatens artikel 107, stk. 1.

         6.1.3.   Konkurrencefordrejning og påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne

               (64)

               Buonotourist bemærker, at det italienske marked for offentlig transport ikke var åbent for konkurrence fra virksomheder etableret i andre medlemsstater i den relevante periode, og at foranstaltningen derfor ikke har kunnet påvirke samhandelen eller fordreje konkurrencen.

               (65)

               Kommissionen påpeger for det første, at foranstaltningen blev gennemført den 21. december 2012 og altså længe efter, at der blev åbnet for konkurrence på det italienske marked for offentlig passagerbefordring. Eftersom det er på det tidspunkt, at foranstaltningen har sin virkning på markedet, er det også det tidspunkt, der skal danne udgangspunktet for undersøgelsen af, om foranstaltningen har kunnet fordreje konkurrencen eller påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

               (66)

               Under alle omstændigheder bemærker Kommissionen, som det også fremgår af Domstolens Altmark-dom, at flere medlemsstater siden 1995 var begyndt at åbne visse transportmarkeder for konkurrence fra virksomheder etableret i andre medlemsstater, således at flere virksomheder allerede tilbød transportydelser i byer, forstæder eller regioner i andre medlemsstater end deres hjemstat på dette tidspunkt.

               (67)

               Enhver kompensation til Buonotourist må derfor anses for at kunne fordreje konkurrencen inden for personbefordring med bus og at kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, for så vidt som den forringer de muligheder, som transportselskaber etableret i andre medlemsstater har for at tilbyde deres tjenester i Italien, og styrker Buonotourists position på markedet ved at frigøre selskabet for omkostninger, det ellers skulle have båret i forbindelse med den almindelige drift (16).

               (68)

               Kommissionen bemærker også, at Buonotourist er aktiv på andre markeder, nemlig markedet for udlejningsvirksomhed, og selskabet konkurrerer derfor med andre virksomheder i EU på disse markeder. Enhver kompensation til Buonotourist ville derfor sandsynligvis også fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne på disse markeder.

               (69)

               Kommissionen finder derfor, at foranstaltningen fordrejer konkurrencen og påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.

         6.1.4.   Konklusion

               (70)

               I lyset af ovenstående finder Kommissionen, at foranstaltningen udgør statsstøtte efter traktatens artikel 107, stk. 1.

         6.2.   FRITAGELSE FOR UNDERRETNINGSPLIGTEN EFTER FORORDNING (EØF) NR. 1191/69

               (71)

               Ifølge Consiglio di Statos argumentation fik Buonotourist ret til yderligere kompensation for levering af den offentlige personbefordring på det tidspunkt, hvor selskabet leverede de pågældende tjenester. For at denne argumentation kan holde, skal kompensationen have været fritaget for den forudgående underretning som fastlagt i artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69. I modsat fald medfører den manglende underretning, for så vidt som kompensationen udgør statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF, at kompensationen er ulovlig efter artikel 108 i TEUF.

               (72)

               Det skyldes, at kompensationer, der følger af anvendelsen af forordning (EØF) nr. 1191/69, i henhold til artikel 17, stk. 2, i denne forordning er undtaget fra den forudgående underretning, der er fastlagt i traktatens artikel 108, stk. 3, og dermed fra kravet om forudgående anmeldelse.

               (73)

               Det følger dog af Combus-dommen, at begrebet »kompensation for offentlig tjeneste« i denne artikels forstand skal fortolkes meget snævert (17). Fritagelsen for underretning efter artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69 omfatter kun kompensation for forpligtelser til offentlig tjeneste, der ensidigt er pålagt en virksomhed i henhold til artikel 2 i samme forordning, og som beregnes efter metoden i forordningens artikel 10 til 13 (den fælles kompensationsmetode), og den finder ikke anvendelse på kontrakter om offentlig tjeneste som defineret i artikel 14. Kompensation, der betales i henhold til en kontrakt om offentlig tjeneste som defineret i artikel 14 i forordning (EØF) nr. 1191/69, og der udgør statsstøtte, skal anmeldes til Kommissionen, før den betales. I mangel af dette vil kompensationen blive betragtet som ulovligt gennemført støtte efter traktatens artikel 108.

               (74)

               Spørgsmålet om, hvorvidt de italienske myndigheder rent faktisk var fritaget for forudgående underretning efter artikel 17, stk. 2, i forordning(EØF) nr. 1191/69 i den foreliggende sag, afhænger derfor for det første af, om regionen rent faktisk ensidigt pålagde Buonotourist en forpligtelse til offentlig tjeneste, og for det andet af, om den kompensation, der blev betalt som følge af denne forpligtelse, er i overensstemmelse med betingelserne i forordning (EØF) nr. 1191/69. Kommissionen vil i det følgende undersøge begge spørgsmål.

         i)   Ensidig pålæggelse af en forpligtelse til offentlig tjeneste

               (75)

               Kommissionen hæfter sig ved, at hverken de italienske myndigheder eller Buonotourist har kunnet fremlægge en overdragelsesaftale for den relevante periode. Buonotourist har kun indgivet nogle kontrakter til Kommissionen, som var gældende fra 2003.

               (76)

               De italienske myndigheder fremfører, at det eksempel på en koncessionskontrakt, som de har indgivet — som vedrører en anden virksomhed — var den standardkontrakt, der blev anvendt i regionen i den relevante periode. Kontrakteksemplet var dog kun gældende fra april 1972 til december 1973, dvs. mere end 20 år før den relevante periode, og før ikrafttrædelsen af lov nr. 151/1981 som gennemført ved regionallov nr. 16/1983, der udgør retsgrundlaget for ydelsen af kompensation til Buonotourist. Kontrakteksemplet lader til at fastlægge visse forpligtelser, der kunne kvalificeres som forpligtelser til offentlig tjeneste (f.eks. punkt 2, 9 og 10), bl.a. pligten til at yde rabat til studerende, arbejdere, lærere og privat og offentligt ansatte samt pligten til gratis befordring af visse passagerkategorier, men Kommissionen har ingen dokumentation for, at disse forpligtelser gjaldt for Buonotourist i den relevante periode, eftersom der ikke findes nogen overdragelseskontrakt. I betragtning af, at de ydede tjenester bestod i fast rutekørsel, var det særlig nødvendigt, at de koncessionsdokumenter, der gav Buonotourist en eksklusiv ret til at yde tjenesterne, på forhånd fastlagde, hvordan disse tjenester skulle ydes. Buonotourist har ikke fremlagt dokumentation for, at betingelserne blev ensidigt pålagt selskabet af regionen, og at de ikke blev foreslået af operatøren selv til gengæld for retten til at yde tjenester på et eksklusivt grundlag og efterfølgende godkendt af regionen. Under alle omstændigheder henviser metoden, som blev anvendt af den af domstolen udpegede sagkyndige til beregning af den påståede underkompensation, ikke til disse forpligtelser.

               (77)

               Kommissionen har også undersøgt, om regionallov nr. 16/1983 indebærer en forpligtelse til offentlig tjeneste, eftersom det er det retsgrundlag, som både regionen og Buonotourist henviser til i forbindelse med betalingen af kompensation til selskabet i den relevante periode (se betragtning 23 og 40). I den forbindelse skal det bemærkes, at regionalloven kun fastsætter, at enheder og offentlige eller private virksomheder, der yder offentlig personbefordring under en koncessionsordning, kan modtage offentlige tilskud. Det fremgår klart af § 2 i regionalloven, at eventuelle tab eller underskud, der ikke dækkes af de offentlige tilskud som fastsat i § 2, afholdes af de enkelte virksomheder.

               (78)

               Kommissionen bemærker endvidere, at de regionallove, som Buonotourist henviser til (se betragtning 40), omhandler visse kontraktlige forpligtelser mellem Buonotourist og regionen i den relevante periode. Disse love fastsætter dog ikke klare forpligtelser, der kan kvalificeres som forpligtelser til offentlig tjeneste, selv om de kan være tegn på, at de findes. Det forhold, at der findes kontraktlige forpligtelser, udelukker imidlertid, at Buonotourist ensidigt er blevet pålagt forpligtelser til offentlig tjeneste. Under alle omstændigheder henviser metoden, som blev anvendt af den af domstolen udpegede sagkyndige til beregning af den påståede underkompensation, ikke til disse forpligtelser.

               (79)

               Med hensyn til den eventuelle tarifpligt har Kommissionen, til trods for at den af domstolen udpegede sagkyndiges beregning af kompensationsbeløbet tog udgangspunkt i artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69, ingen dokumentation for, at sådanne pligter blev pålagt Buonotourist ensidigt. I henhold til artikel 2, stk. 5, i forordning (EØF) nr. 1191/69 er tarifpligter »transportvirksomheders forpligtelse til at anvende af myndighederne fastsatte eller godkendte, med virksomhedens forretningsmæssige interesse uforenelige vederlag, som især forekommer ved bestemte grupper af rejsende, bestemte godsarter eller bestemte forbindelser på grund af påbud om eller afslag på ændring af særlige tarifmæssige foranstaltninger«. Definitionen af tarifpligt omfatter til gengæld ikke forpligtelser, som for al erhvervsmæssig virksomhed følger af almindelige prispolitiske foranstaltninger, eller for forpligtelser, der følger af foranstaltninger, som med henblik på organisationen af transportmarkedet eller en del af transportmarkedet træffes med hensyn til de almindelige befordringsvederlag og -vilkår. Kommissionen anerkender, at punkt 27 i kontrakteksemplet fra 1972/73 fastsætter de gældende tariffer for den operatør, som kontrakten dækker, men minder om, at den ikke har modtaget en tilsvarende koncessions- eller overdragelseskontrakt for Buonotourist for den relevante periode som dokumentation for, at selskabet fik pålagt sådanne forpligtelser. Kommissionen bemærker desuden, at den årlige kompensation til virksomheder, der leverer offentlig personbefordring, i henhold til § 2 i regionallov nr. 16/1983 var beregnet på forhånd som forskellen mellem indtægterne hidrørende fra anvendelsen af minimumstariffer og de såkaldte standardiserede omkostninger (se betragtning 23). Kommissionen finder derfor, at regionalloven fastsatte minimumstariffer, hvilket også udelukker, at der skulle være tale om en generel tarifpligt.

               (80)

               Det lader under alle omstændigheder ikke til, at Buonotourists eventuelle forpligtelser til offentlig tjeneste var ensidigt pålagt selskabet. I den forbindelse bemærker Kommissionen, at Buonotourist i alle syv år i den relevante periode selv tog initiativ til at anmode om forlængelse af koncessionen.

               (81)

               Buonotourists argument om, at operatørerne var forpligtet til at drive ruterne under en forpligtelse til offentlig tjeneste, selv om regionen løbende havde nedsat størrelsen af standardomkostningerne, og at der ville blive anlagt sag mod dem for afbrydelse af offentlig tjeneste, hvis ruterne blev nedlagt, understøttes ikke af nogen dokumentation og danner derfor ikke basis for at konkludere, at Buonotourist blev pålagt ensidige forpligtelser til offentlig tjeneste.

         ii)   Kompensationens overensstemmelse med den almindelige kompensationsprocedure

               (82)

               Selv hvis forpligtelserne til offentlig tjeneste blev anset for at være ensidigt pålagt Buonotourist, hvilket ikke er tilfældet, ville kompensationen for disse tjenester stadig skulle være i overensstemmelse med den almindelige kompensationsprocedure (afdeling IV) i forordning (EØF) nr. 1191/69 for at kunne fritages for forudgående underretning efter artikel 17, stk. 2. Kommissionen mener ikke, at det er tilfældet.

               (83)

               For det første bemærker Kommissionen, at den almindelige kompensationsprocedure i forordning (EØF) nr. 1191/69 fassætter metoden for beregning af størrelsen af den kompensation, der skal betales for de økonomiske ulemper, der følger af forpligtelser til offentlig tjeneste. Fra den 1. juli 1992 skal transportvirksomheder, der ikke kun yder tjeneste under forpligtelser til offentlig tjeneste, men også udfører andre aktiviteter, i henhold til artikel 1, stk. 5, litra a), i forordning (EØF) nr. 1191/69 oprette særlige afdelinger for de pågældende offentlige tjenester, og at i) regnskaberne for hver af disse driftsaktiviteter skal føres særskilt, og de tilsvarende aktiver bogføres efter de gældende regnskabsforskrifter, og at ii) udgifterne skal balancere med driftsindtægterne og de offentlige myndigheders indbetalinger uden mulighed for overførsel fra eller til et andet af virksomhedens aktivitetsområder.

               (84)

               Kommissionen bemærker endvidere, at ifølge Domstolen (jf. Antrop-dommen) er betingelserne i denne procedure ikke opfyldt, når det »ikke på grundlag af sikre oplysninger [fra virksomhedens regnskaber][er] muligt at fastslå forskellen mellem de omkostninger, der kan henføres til virksomhed i de områder, der er omfattet af [de] respektive koncessioner, og de tilsvarende indtægter, og det […]derfor ikke [er] muligt at beregne den ekstraomkostning, der følger af [den pågældende virksomheds] opfyldelse af forpligtelserne til offentlig tjeneste« (18).

               (85)

               Kommissionen finder, at den kompensation, der blev tilkendt Buonotourist, ikke opfylder betingelserne. Buonotourist har bekræftet, at selskabet foruden de påståede forpligtelser til offentlig tjeneste også udøvede udlejningsvirksomhed. Regionen påstår desuden, at Buonotourist også var aktiv på andre områder, nemlig internationale og interregionale bustjenester (se betragtning 50 til 52). Hverken de italienske myndigheder eller Buonotourist har dog kunnet dokumentere, at der blev ført særskilte regnskaber for disse aktiviteter. Det synes Buonotourist også at anerkende, idet selskabet bekræfter, at beløbene i de E-formularer, der hvert år blev indsendt til regionen, også omfattede indtægter fra ruter, der ikke var underlagt koncessioner (jf. betragtning 45).

               (86)

               Kommissionen finder Buonotourists argument om, at det lovmæssige krav om at bevare al regnskabsmæssig og administrativ dokumentation vedrørende den relevante periode er bortfaldet, ikke er relevant som begrundelse for den efterfølgende udbetaling af yderligere kompensation med udgangspunkt i en induktiv metode. Under alle omstændigheder kan et sådant krav i henhold til national lovgivning, hvis det skulle findes, ikke undergrave et krav efter Domstolens retspraksis eller forordning (EØF) nr. 1191/69, som skal være opfyldt, for at der kan udbetales kompensation til en transportoperatør.

               (87)

               Kommissionen bemærker desuden, at myndighederne i henhold til artikel 13 i forordning (EØF) nr. 1191/69 på forhånd skal fastsætte størrelsen af kompensationen. Beregningen af den yderligere kompensation med udgangspunkt i en efterfølgende vurdering, som statueret af Consiglio di Stato, strider imod denne bestemmelse, hvilket også fremgår af betragtning 62 og 63.

               (88)

               I lyset af ovenstående finder Kommissionen, at den yderligere kompensation, som Consiglio di Stato tilkendte Buonotourist, ikke var fritaget for den obligatoriske forudgående underretning efter artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69.

         6.3.   STØTTENS FORENELIGHED

               (89)

               Da det ikke er påvist, at foranstaltningen var fritaget for forudgående underretning efter artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1191/69, skal betalingens forenelighed med det indre marked undersøges, da de må anses for at udgøre statsstøtte efter TEUF artikel 107, stk. 1, jf. afsnit 6.1.

               (90)

               Traktatens artikel 93 indeholder bestemmelser vedrørende foreneligheden af statsstøtte i forbindelse med samordning af transport og forpligtelser til offentlig tjeneste på transportområdet og udgør en lex specialis i forhold til artikel 107, stk. 3, samt artikel 106, stk. 2, eftersom den indeholder særlige bestemmelser vedrørende statsstøttens forenelighed. Domstolen har statueret, at støtteforanstaltninger til transportvæsenet i henhold til artiklen kun er forenelige med traktaten i ganske bestemte tilfælde, som ikke skader Unionens almindelige interesser (19).

               (91)

               Den 3. december 2009 trådte forordning (EF) nr. 1370/2007 i kraft og ophævede forordning (EØF) nr. 1191/69 og Rådets forordning (EØF) nr. 1107/70 (20). Forordning (EF) nr. 1370/2007 finder anvendelse ved kompensation for forpligtelser til offentlig tjeneste inden for personbefordring med jernbane og ad vej.

               (92)

               Kommissionen finder, at foreneligheden af den ikke-anmeldte foranstaltning skal undersøges med udgangspunkt i forordning (EF) nr. 1370/2007, da det er den lovgivning, der er gældende på det tidspunkt, hvor denne afgørelse vedtages (21). Den bemærker endvidere, at den yderligere kompensation, som Consiglio di Stato tilkendte Buonotourist, blev betalt den 21. december 2012, og at forordning (EF) nr. 1370/2007 således allerede havde været i kraft i mere end tre år på den dato, hvor den udbetalte støtte havde sin virkning (22).

               (93)

               I henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1370/2007 er kompensationer for offentlig trafikbetjening i forbindelse med drift af offentlig personbefordring eller overholdelse af takstforpligtelser pålagt ved generelle regler, der ydes i overensstemmelse med denne forordnings bestemmelser, forenelige med det indre marked. Sådanne kompensationer er fritaget for den pligt til forudgående underretning, der er fastsat i traktatens artikel 108, stk. 3.

               (94)

               Af de årsager, der er anført nedenfor, finder Kommissionen, at den anmeldte kompensation ikke er i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 1370/2007, og at den derfor ikke kan erklæres forenelig med det indre marked efter forordningens artikel 9, stk. 1.

               (95)

               For det første skal en kompetent myndighed i henhold til artikel 3 i forordning (EF) nr. 1370/2007, når den beslutter at tildele den valgte operatør eneret og/eller kompensation for at opfylde en forpligtelse til offentlig tjeneste, gøre dette inden for rammerne af en kontrakt om offentlig trafikbetjening, medmindre forpligtelsen til offentlig tjeneste består i anvendelsen af maksimaltakster og pålægges ved en foranstaltning, der uden skelnen gælder for alle former for offentlig befordring af samme type i et givent geografisk område (generelle regler).

               (96)

               I den foreliggende sag finder Kommissionen, at der ikke er fremlagt dokumentation for, at der fandtes en aftalemæssig ordning mellem Buonotourist og regionen, eller at der fandtes generelle regler vedrørende maksimaltariffer for alle passagerer eller bestemte passagerkategorier. Kommissionen har kun modtaget et eksempel på en koncessionskontrakt for året 1972/73, som vedrører en anden virksomhed, og som ikke indeholder pålidelige oplysninger om forholdet mellem Buonotourist og regionen i den relevante periode (1996-2002). Kommissionen bemærker desuden, at de offentlige transportvirksomheders indtægter ifølge § 2 i regionallov nr. 16/1983 — der er det retsgrundlag, som både Buonotourist og regionen henviser til for den relevante periode (se betragtning 21 og 39) — hidrører fra anvendelsen af minimumstariffer, som er fastsat af regionen. Der henvises ikke til maksimaltariffer.

               (97)

               Kommissionen konkluderer derfor, at artikel 3 i forordning (EF) nr. 1370/2007 ikke er overholdt.

               (98)

               For det andet bemærker Kommissionen, at uanset om Buonotourist indgik en kontrakt om offentlig trafikbetjening eller var underlagt forpligtelser til offentlig tjeneste som følge af generelle regler, synes alle betingelserne i artikel 4 i forordning (EF) nr. 1370/2007 vedrørende det obligatoriske indhold i kontrakter om offentlig trafikbetjening og generelle regler ikke at være opfyldt. For eksempel skal de parametre, som kompensationen beregnes ud fra, i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde, således at overkompensation udelukkes, mens der i henhold til artikel 4, stk. 1, litra c), og artikel 4, stk. 2, skal fastlægges ordninger for fordelingen af omkostninger og indtægter. Som det fremgår af Kommissionens undersøgelse af den anden betingelse i Domstolens Altmark-dom omhandlet i afsnit 6.1, var de parametre, som den af domstolen anden udpegede sagkyndige beregnede den påståede underkompensation ud fra, ikke fastsat på forhånd, og derfor er artikel 4 i forordning (EF) nr. 1370/2007 ikke overholdt.

               (99)

               For det tredje bestemmes det i artikel 6, stk. 1, at i tilfælde af direkte tildelte kontrakter om offentlig trafikbetjening skal kompensationen være i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning (EF) nr. 1370/2007 og med de bestemmelser, der er fastsat i bilaget, for at sikre, at kompensationen ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at udføre forpligtelsen til offentlig tjeneste. I henhold til bilaget til forordning (EF) nr. 1370/2007 må kompensationen ikke overstige et beløb svarende til den økonomiske nettovirkning bestående af følgende: omkostninger pådraget i forbindelse med forpligtelsen til offentlig tjeneste minus billetindtægter og minus alle positive økonomiske virkninger, der er fremkommet inden for det rutenet, der betjenes under forpligtelsen til offentlig tjeneste, plus en rimelig fortjeneste. Desuden skal omkostninger og indtægter ifølge bilaget beregnes i overensstemmelse med gældende regnskabsprincipper og beskatningsregler. Af hensyn til gennemsigtigheden skal der også ske en regnskabsmæssig adskillelse (punkt 5 i bilaget til forordning (EF) nr. 1370/2007).

               (100)

               Som nævnt i betragtning 85 førte Buonotourist ikke et særskilt regnskab. Derfor er det umuligt at bevise, at en eventuel yderligere kompensation ikke er større end den økonomiske nettovirkning, dvs. summen af de virkninger — såvel positive som negative — som opfyldelse af forpligtelsen til offentlig tjeneste har for de omkostninger og indtægter, som en operatør af offentlig trafikbetjening har (punkt 2 i bilaget).

               (101)

               Eftersom der ikke fandtes forud fastlagte parametre for kompensationen, må enhver omkostningsfordeling nødvendigvis gennemføres efterfølgende på grundlag af vilkårlige antagelser, således som det blev gjort med den induktive metode.

               (102)

               Kommissionen finder derfor, at den yderligere kompensation, som blev tilkendt af Consiglio di Stato, ikke blev udbetalt i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 1370/2007, og at den ikke-anmeldte foranstaltning derfor er uforenelig med det indre marked.

         6.4.   DEN KOMPENSATION, DER BLEV TILKENDT AF CONSIGLIO DI STATO, ER IKKE EN SKADESERSTATNING

               (103)

               I åbningsafgørelsen opfordrede Kommissionen eventuelle interesserede parter til at fremsætte bemærkninger til, om afgørelsen fra Consiglio di Stato vedrører en skadeserstatning efter en påstået lovovertrædelse, eller om den vedrører en tildeling af kompensation for forpligtelser til offentlig tjeneste på grundlag af de gældende rådsforordninger. Hverken de italienske myndigheder eller Buonotourist kommenterede på dette i deres bemærkninger.

               (104)

               Kommissionen bemærker, at skadeserstatning for ulovlig handling eller anden ukorrekt adfærd fra myndighedernes side (23) ikke udgør en fordel og derfor ikke kan betragtes som statsstøtte efter traktatens artikel 107, stk. 1 (24). Formålet med en skadeserstatning er forskelligt fra formålet med statsstøtte, eftersom den sigter mod at genindsætte den skadelidte i den situation, som vedkommende befandt sig i, før skaden indtrådte, som om det aldrig var sket (restitutio in integrum). Kommissionen bemærker desuden, at for at skadeserstatning falder uden for statsstøttereglernes område, skal den være baseret på en generel regel om kompensation (25). Endelig minder Kommissionen om, at Domstolen i Lucchini-sagen fastholdt, at en national ret ikke kan anvende nationale retsforskrifter, hvis det hindrer »anvendelsen af fællesskabsretten, da den ville gøre det umuligt at tilbagesøge en statsstøtte, der er tildelt i strid med fællesskabsretten« (26). Princippet for denne udtalelse er, at en national retsregel ikke kan anvendes, hvis dette hindrer den rette anvendelse af EU-retten (27).

               (105)

               Med hensyn til den yderligere kompensation, som Consiglio di Stato tilkendte Buonotourist, bemærker Kommissionen, at selv om der i dommens dispositive del ikke henvises direkte til forordning (EØF) nr. 1191/69, vedrører den Buonotourists ret til at modtage betalinger i form af kompensation efter artikel 6, 10 og 11 i forordning (EØF) nr. 1191/69, som skal fastsættes af myndighederne på basis af pålidelige data. Det tyder på, at Buonotourists ret til at modtage kompensation ifølge Consiglio di Stato ikke udspringer af en generel regel om erstatning for forvoldt skade som følge af ulovlig handling eller anden ukorrekt adfærd fra myndighedernes side, men at den er fastsat i forordning (EØF) nr. 1191/69.

               (106)

               Under alle omstændigheder finder Kommissionen, at en tilkendelse af erstatning til Buonotourist for de italienske myndigheders påståede ulovlige ensidige pålæggelse af forpligtelser til offentlig tjeneste, beregnet på grundlag af den fælles kompensationsmetode i forordning (EØF) nr. 1191/69, vil være i strid med traktatens artikel 107 og 108. Det skyldes, at en sådan tilkendelse ville frembringe nøjagtig samme resultat for Buonotourist som en tilkendelse af kompensation for offentlig tjeneste i den relevante periode, til trods for at koncessionsbetingelserne for de pågældende tjenesteydelser hverken var fritaget for forhåndsanmeldelse eller var i overensstemmelse med de materielle krav i forordning (EØF) nr. 1191/69 og (EF) nr. 1370/2007, jf. ovenfor. Muligheden for en sådan tilkendelse ville således reelt gøre det muligt at omgå statsstøttereglerne og de betingelser, der er fastsat af de lovgivende instanser, hvorunder de kompetente myndigheder, når de pålægger eller indgår kontrakter vedrørende forpligtelser til offentlig tjeneste, kompenserer operatører af offentlig trafikbetjening for omkostninger til gengæld for opfyldelsen af forpligtelsen til offentlig tjeneste. En tilkendelse af erstatning svarende til den samlede støtte, der skulle ydes, ville være en indirekte tildeling af den statsstøtte, som er fundet ulovlig og uforenelig med det indre marked (28). I forlængelse heraf betragter Retten klausuler om kompensation i forbindelse med tilbagesøgning af statsstøtte som statsstøtte (29).

               (107)

               Under alle omstændigheder fastsætter koncessionsbestemmelserne fra 1972, som Buonotourist antageligt ydede transporttjenester i henhold til, intet vedrørende betaling af økonomisk kompensation. Buonotourist indgik aftale om at udføre tjenesterne i henhold til de betingelser, der var anført i koncessionen, og på virksomhedens egen risiko. Denne konklusion underbygges også af § 2 i regionallov nr. 16/1983, ifølge hvilken eventuelle tab eller underskud, der ikke dækkes af offentlige tilskud, afholdes af de enkelte virksomheder.

               (108)

               Kommissionen betragter derfor ikke dommen fra Consiglio di Stato som en tilkendelse af erstatning til Buonotourist for skade forvoldt som følge af ulovlig handling eller anden ukorrekt adfærd fra de italienske myndigheders side, men derimod som en tildeling af ulovlig og uforenelig statsstøtte, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 107, stk. 1.

               (109)

               I lyset af ovenstående konkluderer Kommissionen, at den ikke-anmeldte foranstaltning udgør statsstøtte efter traktatens artikel 107, stk. 1, og at den er uforenelig med det indre marked.

         7.   TILBAGESØGNING AF STØTTEN

               (110)

               I overensstemmelse med traktaten og Domstolens faste retspraksis har Kommissionen kompetence til at beslutte, at den berørte medlemsstat skal afskaffe eller ændre støtten (30), når den har fundet støtten uforenelig med det indre marked. Domstolen har ligeledes konsekvent statueret, at formålet med en stats forpligtelse til at ophæve støtteforanstaltninger, som Kommissionen anser for uforenelige med det indre marked, er at genoprette den tidligere situation (31). I den forbindelse har Domstolen udtalt, at dette mål er nået, når støttemodtageren har tilbagebetalt det beløb, der er modtaget i ulovlig støtte, og således mister sin fordel i forhold til sine konkurrenter på markedet, og situationen forud for støtteudbetalingen er genoprettet (32).

               (111)

               I overensstemmelse med denne retspraksis bestemmer artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 (33), at »i negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren«.

               (112)

               Den statsstøtte, som er afdækket i denne sag, skal derfor tilbagesøges af de italienske myndigheder, for så vidt som den allerede er udbetalt til Buonotourist. Myndighederne skal lægge renter til støttebeløbet, som beregnes fra den dato, hvor den ulovlige støtte blev ydet til Buonotourist (dvs. den 21. december 2012), og indtil datoen for tilbagebetalingen (34), jf. kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (35).

               (113)

               Kommissionen har derfor —

         VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
   Artikel 1
   Den statsstøtte på 1 1 11  572 EUR, som Italien ulovligt har ydet Buonotourist i strid med artikel 108, stk. 3, i TEUF, er uforenelig med det indre marked.
   Artikel 2
   1.   Italien tilbagesøger den i artikel 1 omhandlede støtte fra støttemodtageren.
   2.   De beløb, der skal tilbagesøges, pålægges renter fra den 21. december 2012 og indtil de er tilbagebetalt.
   3.   Renterne beregnes med renters rente i overensstemmelse med kapitel V i forordning (EF) nr. 794/2004 og Kommissionens forordning (EF) nr. 271/2008 (36) om ændring af forordning (EF) nr. 794/2004.
   4.   Italien indstiller med virkning fra denne afgørelses vedtagelse enhver resterende udbetaling af den i artikel 1 omhandlede støtte.
   Artikel 3
   1.   Tilbagesøgningen af den i artikel 1 omhandlede støtte skal være øjeblikkelig og effektiv.
   2.   Italien sikrer, at denne afgørelse efterkommes senest fire måneder efter meddelelsen heraf.
   Artikel 4
   1.   Senest to måneder efter meddelelsen af denne afgørelse forelægger Italien følgende oplysninger for Kommissionen:

               a)

               det samlede beløb (hovedstol og renter), der skal tilbagesøges hos støttemodtageren

               b)

               en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme afgørelsen

               c)

               dokumentation for, at støttemodtagerne har fået påbud om at tilbagebetale støtten.

         2.   Italien holder Kommissionen orienteret om udviklingen i de nationale foranstaltninger, der træffes for at efterkomme denne afgørelse, indtil den støtte, der er omhandlet i artikel 1, er fuldt tilbagebetalt. Italien indsender på Kommissionens anmodning straks oplysninger om de foranstaltninger, der allerede er truffet eller planlagt for at efterkomme afgørelsen. Italien skal også fremsende detaljerede oplysninger om de støttebeløb og renter, som støttemodtageren allerede har tilbagebetalt.
   Artikel 5
   Denne afgørelse er rettet til Den Italienske Republik.

      Udfærdiget i Bruxelles, den 19. januar 2015.

            På Kommissionens vegne

         Margrethe VESTAGER

            Medlem af Kommissionen

      (1)  Kommissionens afgørelse af 20. februar 2014 om statsstøttesag SA.35843 (2012/NN) — Italien — Kompensation til Buonotourist for offentlig tjeneste (EUT C 156 af 23.5.2014, s. 51).

      (2)  Kommissionen minder om, at dens beføjelse til at kræve tilbagebetaling af støtte i henhold til artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om den Europæiske Unions funktionsmåde (EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1) er begrænset til ti år begyndende fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte tilkendes støttemodtageren, enten som individuel støtte eller under en støtteordning. Enhver foranstaltning, der træffes af Kommissionen eller af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen angående den ulovlige støtte, afbryder denne frist.

      (3)  Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 af 26. juni 1969 om medlemsstaternes fremgangsmåde med hensyn til de med begrebet offentlig tjeneste forbundne forpligtelser inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (EFT L 156 af 28.6.1969, s. 1).

      (4)  Artikel 4, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 1191/69 fastsætter følgende: »Det er overladt transportvirksomhederne at anmode medlemsstaternes kompetente myndigheder om fuldstændig eller delvis ophævelse af en forpligtelse til offentlig tjeneste, såfremt der opstår økonomiske ulemper for dem på grund af denne forpligtelse.« Artikel 6, stk. 3, lyder således: »Medlemsstaternes kompetente myndigheder træffer afgørelse om drifts- eller befordringspligter inden et år og om tarifpligter inden seks måneder fra ansøgningens dato. Retten om kompensation opstår den dag, hvor de kompetente myndigheder træffer afgørelse«.

      (5)  Dette beløb erstattede Buonotourists oprindelige krav om kompensation på 5 5 67  582,57 EUR.

      (6)  Legge Regionale 25 gennaio 1983, n. 16 Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (Regionale foranstaltninger til lokal personbefordring), findes på: http://jtest.ittig.cnr.it:8080/cocoon/regioneCampania/xhtml?css=4&doc=/db/nir/RegioneCampania/1983/urn_nir_regione.campania_legge_1983-01-25n16&datafine=19830205

      (7)  I stedet for forskellen mellem på den ene side produktet af antallet af forventede befordringsenheder og enten den gunstigste tarif, som transportbrugerne kunne gøre krav på, hvis forpligtelsen ikke havde bestået, eller — i mangle af en sådan tarif — det vederlag, som virksomheden ved forretningsmæssig drift og under hensyntagen til omkostningerne ved ydelsen samt markedssituationen ville have anvendt.

      (8)  I stedet for produktet af antallet af faktiske befordringsenheder og den tarif, der blev pålagt i det pågældende tidsrum.

      (9)  I stedet for de omkostninger, der ville fremkomme ved anvendelsen af enten den gunstigste tarif eller det vederlag, som virksomheden ville have anvendt ved en forretningsmæssig drift.

      (10)  I stedet for de omkostninger, der følger af anvendelsen af den pålagte tarif.

      (11)  Sag C-280/00, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg, [2003] EU:C:2003:415.

      (12)  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1370/2007 af 23. oktober 2007 om offentlig personbefordring med jernbane og ad vej og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 og (EØF) nr. 1107/70 (EUT L 315 af 3.12.2007, s. 1).

      (13)  Modelli E er dokumenter, der er baseret på selskabets regnskaber og indeholder de nødvendige oplysninger til den årlige beregning af de offentlige tilskud.

      (14)  Sag C-527/12, Kommissionen mod Tyskland, EU:C:2014/2193, præmis 56 og den deri citerede retspraksis. Se også sag C-119/05, Lucchini, EU:C:2007:434, præmis 59, beskrevet i betragtning 94.

      (15)  Sag C-280/00, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg, [2003] EU:C:2003:415, præmis 87 og 88.

      (16)  Sag C-172/03, Heiser, EU:C:2005:130, præmis 55.

      (17)  Sag T-157/01, Danske Busvognmænd, [2004] EU:T:2004:76,, præmis 77 til 79.

      (18)  Sag C-504/07, Associação Nacional de Transportadores Rodoviários de Pesados de Passageiros (Antrop) m.fl. mod Conselho de Ministros, Companhia Carris de Ferro de Lisboa SA (Carris) og Sociedade de Transportes Colectivos do Porto SA (STCP), [2009] EU:C:2009:290.

      (19)  Sag 156/77, Kommissionen mod Belgien, [1978] EU:C:1978:180, præmis 10.

      (20)  Rådets forordning (EØF) nr. 1107/70 af 4. juni 1970 om støtte, som ydes inden for sektoren for transporter med jernbaner, ad landeveje og sejlbare vandveje (EFT L 130 af 15.6.1970, s. 1).

      (21)  Kommissionen henviser i den forbindelse til argumentationen i betragtning 307 til 313 i sin afgørelse 2011/3/EU af 24. februar 2010 i sag C 41/08 (ex NN 35/08) om kontrakter om offentlig trafikbetjening mellem Transportministeriet og Danske Statsbaner (EUT L 7 af 11.1.2011, s. 1). Afgørelsen blev annulleret af Retten i sag T-92/11, Jørgen Andersen mod Europa-Kommissionen, [2013] EU:T:2013:143, og denne dom er appelleret til Domstolen i sag C-303/13 P. Udfaldet af appellen er ikke relevant for udfaldet i denne sag, idet Retten i den appellerede dom bekræftede, at det er den dato, hvor den udbetalte støtte har sin virkning, der bestemmer, hvilke bestemmelser, der skal finde anvendelse. I foreliggende sag blev støtten udbetalt den 21. december 2012, så de bestemmelser, principper og kriterier til vurdering af statsstøttens forenelighed, som er gældende på den dato, hvor Kommissionen træffer sin afgørelse, bør anvendes (se dommens præmis 39).

      (22)  Sag C-334/07 P, Kommissionen mod Freistaat Sachsen, [2008] EU:C:2008:709, præmis 50 til 53. Sag T-3/09, Italien mod Kommissionen, [2011] EU:T:2011:27, præmis 60.

      (23)  F.eks. lovbrud eller uretmæssig berigelse.

      (24)  Forenede sager 106-120/87, Asteris AE m.fl. mod Den Hellenske Republik og Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, [1988] EU:C:1988:457.

      (25)  Se Kommissionens beslutning af 16. juni 2004 om Nederlandenes støtte til Akzo Nobel med henblik på at formindske transporten af klor (sag N 304/2003), resumé i EUT C 81 af 2.4.2005, s. 4. Se også Kommissionens beslutning af 20. december 2006 om Nederlandenes støtte til flytning af bildemonteringsvirksomheden Steenbergen (sag N 575/2005), resumé i EUT C 80 af 13.4.2007, s. 1.

      (26)  Sag C-119/05, Lucchini, EU:C:2007:434, præmis 59.

      (27)  Ibid, præmis 61.

      (28)  Forslag til afgørelse fremsat den 28. april 2005 i forenede sager C-346/03 og C-529/03, Atzori, EU:C:2005:256, præmis 198.

      (29)  Sag T-384/08, Elliniki Nafpigokataskevastiki AE Chartofylakeiou mod Kommissionen, EU:T:2011:650, og sag T-565/08, Corsica Ferries mod Kommissionen, EU:T:2012:415, præmis 23, 114 og 120 til 131. Se også analogt sag C-111/10, Kommissionen mod Rådet, EU:C:2013:785, præmis 44.

      (30)  Sag C-70/72, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1973, s. 813, præmis 13.

      (31)  Forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. 1994 I, s. 4103, præmis 75.

      (32)  Sag C-75/97, Belgien mod Kommissionen, Sml. 1999 I, s. 3671, præmis 64 og 65.

      (33)  Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om den Europæiske unions funktionsmåde (EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1).

      (34)  Se artikel 14, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999.

      (35)  Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 af 21. april 2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EUT L 140 af 30.4.2004, s. 1).

      (36)  Kommissionens forordning (EF) nr. 271/2008 af 30. januar 2008 om ændring af forordning (EF) nr. 794/2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EUT L 82 af 25.3.2008, s. 1).


title: 74/217/EØF: Rådets Afgørelse af 21. marts 1974 om indgåelse af aftalen mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab og Den demokratiske Republik Somalia om levering af mel af blød hvede samt afskallet ris som fødevarehjælp

text:
Nr. L 123/6                            De Europæiske Fællesskabers Tidende                                   6. 5. 74
                                             RÅDETS AFGØRELSE
                                                 af 21 . marts 1974
              om indgåelse af aftalen mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab og Den
              demokratiske Republik Somalia om levering af mel af blød hvede samt afskallet
                                              ris som fødevarehjælp
                                                    (74/21 7/EØF)
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE                                       VEDTAGET FØLGENDE AFGØRELSE :
FÆLLESSKABER HAR —
                                                                                Artikel 1
under ' henvisning til traktaten om oprettelse af Det
europæiske økonomiske Fællesskab, særlig artiklerne           Pa Fællesskabets vegne indgas aftalen mellem Det eu
113 , 1 14 og 228 ,                                           ropæiske økonomiske Fællesskab og Den demokrati
                                                              ske Republik Somalia om levering af mel af blød
under henvisning til henstilling fra Kommissionen, og         hvede samt afskallet ris som fødevarehjælp. Aftalens
ud fra følgende betragtninger :                               tekst er bilagt denne afgørelse .
Det europæiske økonomiske Fællesskab har givet en                                    Artikel 2
erklæring om foreløbig gennemførelse af konventio
nen om fødevarehjælp af 1971 ; denne konvention har           Formanden for Rådet bemyndiges til at udpege de per
fundet anvendelse fra den 1 . juli 1971 ;                     soner, som har fuldmagt til at underskrive aftalen, og
                                                              til at overdrage dem de nødvendige beføjelser til at for
Den demokratiske Republik Somalia har ved brev af             pligte Fællesskabet.
den 20 . december 1972 fremsat en anmodning om
fødevarehjælp ;
                                                              Udfærdiget i Bruxelles, den 21 . marts 1974.
1 betragtning af forsyningssituationen i Somalia med
hensyn til korn , bør der som gave tildeles dette land
7 000 tons korn , heraf 4 000 tons blød hvede i form af                                  På Rådets vegne
2 649 tons mel af blød hvede og 3 000 tons afskallet                                            j . ERTL
ris, inden for rammerne af Fællesskabets program for
fødevarehjælp for 1972/ 1973 —                                                               Formand


Avis juridique important

|

32001D0602

2001/602/EF: Kommissionens afgørelse af 26. juli 2001 om godtagelse af tilsagn afgivet i forbindelse med antidumpingproceduren vedrørende importen af tovværk og kabler af jern og stål med oprindelse i Den Tjekkiske Republik, Republikken Korea, Malaysia, Rusland, Thailand og Tyrkiet og om afslutning af proceduren vedrørende importen af varer med oprindelse i Republikken Korea og Malaysia (meddelt under nummer K(2001) 2351)

EF-Tidende nr. L 211 af 04/08/2001 s. 0047 - 0048

Kommissionens afgørelseaf 26. juli 2001om godtagelse af tilsagn afgivet i forbindelse med antidumpingproceduren vedrørende importen af tovværk og kabler af jern og stål med oprindelse i Den Tjekkiske Republik, Republikken Korea, Malaysia, Rusland, Thailand og Tyrkiet og om afslutning af proceduren vedrørende importen af varer med oprindelse i Republikken Korea og Malaysia(meddelt under nummer K(2001) 2351)(2001/602/EF)KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab(1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 2238/2000(2), særlig artikel 8 og 9,efter høring af det rådgivende udvalg, ogud fra følgende betragtninger:A. PROCEDURE(1) Kommissionen indførte ved forordning (EF) nr. 230/2001(3) en midlertidig antidumpingtold på importen af tovværk og kabler af jern og stål (i det følgende benævnt "stålwirer") med oprindelse i Den Tjekkiske Republik (i det følgende benævnt "Tjekkiet"), Rusland, Thailand og Tyrkiet og godtog tilsagn fra visse eksporterende producenter i Tjekkiet og Tyrkiet.(2) Der blev ikke indført midlertidige foranstaltninger for importen af varer fra Republikken Korea (i det følgende benævnt "Sydkorea") og Malaysia, da de dumpingmargener, der konstateredes for disse to lande, lå under den i artikel 9, stk. 3, i forordning (EF) nr. 384/96 (i det følgende benævnt "grundforordningen") omhandlede tærskel på 2 %.(3) Efter indførelsen af midlertidige antidumpingforanstaltninger fortsatte Kommissionen sin undersøgelse af spørgsmålet om dumping, skade og Fællesskabets interesser. De endelige resultater og konklusioner af undersøgelsen er angivet i Rådets forordning (EF) nr. 1601/2001(4) om indførelse af en endelig dumpingtold på importen af tovværk og kabler med oprindelse i Den Tjekkiske Republik, Rusland og Thailand og Tyrkiet og om endelig opkrævning af den midlertidige antidumpingtold.(4) Undersøgelsen bekræftede de foreløbige resultater angående skadelig dumping i forbindelse med importen af varer med oprindelse i Tjekkiet, Rusland, Thailand og Tyrkiet. Det blev også bekræftet, at dumpingmargenerne for importen af varer med oprindelse i Sydkorea og Malaysia var ubetydelige (de minimis).B. TILSAGN(5) Efter indførelsen af midlertidige antidumpingforanstaltninger afgav de samarbejdsvillige eksporterende producenter i Rusland og Thailand tilsagn i overensstemmelse med artikel 8, stk. 1, i grundforordningen.(6) Ifølge disse tilsagn har de pågældende producenter tilbudt at sælge den pågældende vare til eller over en pris, der fjerner de skadelige virkninger af dumping.(7) Kommissionen finder, at de tilsagn, der er afgivet af de eksporterende producenter, kan godtages, da de fjerner de skadelige virkninger af dumping. Selskaberne vil også give Kommissionen regelmæssige og detaljerede oplysninger om deres eksport til Fællesskabet, således at Kommissionen kan overvåge tilsagnene effektivt. Desuden betyder varens karakter, selskabernes struktur og deres salgsmønstre, at risikoen for omgåelse af tilsagnene også er meget begrænset.(8) For yderligere at gøre det muligt for Kommissionen effektivt at overvåge, om selskaberne overholder deres tilsagn, når der fremlægges en anmodning om overgang til fri omsætning for de relevante toldmyndigheder, er fritagelsen for tolden betinget af, at der fremlægges en handelsfaktura, der er udstedt af den eksporterende producent, hvis tilsagn er godtaget, og som mindst indeholder de oplysninger, der er anført i bilaget til forordning (EF) nr. 1601/2001. Disse oplysninger er også nødvendige, for at toldmyndighederne med en tilstrækkelig grad af nøjagtighed kan afgøre, om forsendelserne svarer til handelsdokumenterne. Hvis der ikke fremlægges en sådan faktura, eller hvis den ikke svarer til den vare, der frembydes for toldmyndighederne, skal antidumpingtolden betales med den relevante sats.(9) Hvis tilsagnene misligholdes, trækkes tilbage eller formodes misligholdt, kan der indføres en antidumpingtold i henhold til artikel 8, stk. 9 og 10, i grundforordningen.(10) Det rådgivende udvalg blev hørt, og der blev ikke gjort indsigelse mod godtagelsen af de afgivne tilsagn.C. AFSLUTNING AF PROCEDUREN(11) På baggrund af undersøgelsesresultaterne vedrørende Sydkorea og Malaysia, og da de konstaterede dumpingmargener var ubetydelige (de minimis), afsluttes proceduren, uden at der indføres antidumpingforanstaltninger vedrørende import af den pågældende vare med oprindelse i Sydkorea og Malaysia -TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:Artikel 1De tilsagn, der er afgivet af de nedenfor anførte selskaber i forbindelse med antidumpingproceduren vedrørende importen af tovværk og kabler af jern og stål med oprindelse i Tjekkiet, Sydkorea, Malaysia, Rusland, Thailand og Tyrkiet, godtages.>TABELPOSITION>Artikel 2Proceduren vedrørende importen af visse tovværk og kabler af jern og stål med oprindelse i Sydkorea og Malaysia afsluttes.Artikel 3Denne afgørelse træder i kraft dagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.Udfærdiget i Bruxelles, den 26. juli 2001.På Kommissionens vegnePascal LamyMedlem af Kommissionen(1) EFT L 56 af 6.3.1996, s. 1.(2) EFT L 257 af 11.10.2000, s. 2.(3) EFT L 34 af 3.2.2001, s. 4.(4) Se side 1 i denne Tidende.


Avis juridique important

|

31983D0402

83/402/EØF: Kommissionens beslutning af 29. juli 1983 om listen over de virksomheder i New Zealand, der er godkendt til indførsel af fersk kød til Fællesskabet

EF-Tidende nr. L 233 af 24/08/1983 s. 0024 - 0028 den finske specialudgave: kapitel 3 bind 16 s. 0197  den spanske specialudgave: Kapitel 03 bind 28 s. 0193  den svenske specialudgave: kapitel 3 bind 16 s. 0197  den portugisiske specialudgave: Kapitel 03 bind 28 s. 0193

*****  KOMMISSIONENS  BESLUTNING  af 29. juli 1983  om listen over de virksomheder i New Zealand, der er godkendt til indfoersel af fersk koed til Faellesskabet  (83/402/EOEF)  KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE  FAELLESSKABER HAR -  under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab,  under henvisning til Raadets direktiv 72/462/EOEF af 12. december 1972 om sundhedsmaessige og veterinaerpolitimaessige problemer i forbindelse med indfoersel af kvaeg og svin samt fersk koed fra tredjelande (1), senest aendret ved direktiv 83/91/EOEF (2), saerlig artikel 4, stk. 1, og artikel 18, stk. 1, litra a) og b), og  ud fra foelgende betragtninger:  Virksomheder beliggende i tredjelande skal for at kunne faa tilladelse til at udfoere fersk koed til Faellesskabet, opfylde de almindelige og saerlige krav i direktiv 72/462/EOEF;  New Zealand har i overensstemmelse med artikel 4, stk. 3, i direktiv 72/462/EOEF fremsendt en liste over de virksomheder, der har tilladelse til at udfoere til Faellesskabet;  en stor del af disse virksomheder, som Faellesskabet har kontrolleret paa stedet, frembyder tilstraekkelige garantier paa det hygiejniske plan, og de kan derfor optages paa den foerste liste, udarbejdet i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, i naevnte direktiv, over virksomheder, fra hvilke indfoersel af fersk koed kan tillades;  de oevrige virksomheder, der er foreslaaet af New Zealand, maa undersoeges paa ny paa grundlag af supplerende oplysninger om deres hygiejneniveau og mulighederne for, at de hurtigt kan tilpasses faellesskabsbestemmelserne;  i mellemtiden boer disse virksomheder, for ikke med ét at afbryde den nuvaerende samhandel, have mulighed for midlertidigt at forstsaette deres udfoersel af fersk koed til de medlemsstater, som kan acceptere dem;  denne beslutning boer derfor gennemgaas paany og om noedvendigt aendres, alt efter de initiativer, der bliver taget i saa henseende, og de forbedringer, der er gennemfoert;  betingelserne for indfoersel af fesk koed fra virksomheder, der er opfoert paa listen i bilaget er fortsat underlagt andetsteds fastsatte EF-bestemmelser, ligesom de skal vaere i overensstemmelse med traktatens generelle bestemmelser, i saerdeleshed er indfoerslen fra tredjelande og videreforsendelsen til andre medlemslande af visse kategorier af koed, f.eks. stykker paa mindre end 3 kg eller koed med indhold af restkoncentrationer af visse stoffer, der endnu ikke er omfattet af Faellesbestemmelser, eller som endnu ikke er i fuldstaendig fri samhandel, stadig underlagt bestemmelseslandets gaeldende sundhedslovgivning under hensyntagen til traktatens generelle bestemmelser;  de i denne beslutning fastsatte foranstaltninger er i overensstemmelse med udtalelse fra Den staaende Veterinaerkomité -  VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:  Artikel 1  1. De virksomheder i New Zealand, der er anfoert i bilaget, er godkendt til indfoersel af fersk koed til Faellesskabet i overensstemmelse med naevnte bilag.  2. Indfoersel fra de i stk. 1 omhandlede virksomheder er fortsat underkastet de andetsteds fastsatte EF-bestemmelser paa det veterinaere omraade.  Artikel 2  1. Med forbehold af bestemmelserne i stk. 2, skal medlemsstaterne forbyde indfoersel af fersk koed fra andre virksomheder end dem, der er anfoert i bilaget.  2. Medlemsstaterne kan indtil 30. april 1984 fortsat give tilladelse til indfoersel af fersk koed fra virksomheder, som den 30. marts 1983 i medfoer af artikel 4, stk. 3, i direktiv 72/462/EOEF er officielt foreslaaede af myndighederne i New Zealand, medmindre der inden den 1. maj 1984 traeffes anden afgoerelse i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, i naevnte direktiv.  Kommissionen meddeler listen over disse virksomheder til medlemsstaterne.  Artikel 3  Denne beslutning traeder i kraft den 1. oktober 1983.  Artikel 4  Denne beslutning tages op til fornyet gennemgang og eventuel aendring inden den 1. februar 1984.  Artikel 5  Denne beslutning er rettet til medlemsstaterne.  Udfaerdiget i Bruxelles, den 29. juli 1983.  Paa Kommissionens vegne  Poul DALSAGER  Medlem af Kommissionen  (1) EFT nr. L 302 af 31. 12. 1972, s. 28.  (2) EFT nr. L 59 af 5. 3. 1983, s. 34.  BILAG  FORTEGNELSE OVER VIRKSOMHEDER  1.2.3 //   //   //   // Virksom- hedens nr.  // Virksomhed  // Adresse  //  1,3 // I. OKSEKOED  // A. Slagtehuse og koedopskaeringsvirksomheder  //   //  1.2.3 //   //   //   // ME 14  // Waitaki-NZ Refrigerating Ltd  // Christchurch  // ME 15  // The Canterbury Frozen Meat Co Ltd  // Belfast  // ME 21  // Southland Frozen Meat Ltd  // Mataura  // ME 22  // Southland Frozen Meat Ltd  // Makarewa  // ME 24  // Hellaby Shortland Ltd  // Otahuhu  // ME 26  // Waitaki-NZ Refrigerating Ltd  // Balclutha  // ME 34  // The Canterbury Frozen Meat Co Ltd  // Pareora  // ME 50  // Alliance Freezing Co (Southland) Ltd  // Invercargill  // ME 56  // Auckland Farmers Freezing Co-op Ltd, Rangiuru  // Te Puke  // ME 63  // Farmers Meat Export Ltd  // Whangarei  // ME 66  // Phoenix Meat Co Ltd, Kokiri  // Greymouth  // ME 69  // Ashley Meat Export Ltd  // Christchurch  //  1,3 // B. Koedopskaeringsvirksomheder  //   //  1.2.3 //   //   //   // MPH 50  // Crown Meats Ltd  // Feilding  // MPH 52  // Dawn Meat (NZ) Ltd  // Hastings  // MPH 53  // W. Richmond Ltd  // Hastings  // MPH 56  // W. Richmond Ltd  // Hastings  // MPH 63  // Primex Meats Ltd  // Wellington  // MPH 69  // Dawn Meat (NZ) Ltd  // Hastings  // MPH 72  // Kellax Foods Ltd  // Auckland  //  1,3 // II. FAAREKOED A. Slagtehuse og koedopskaeringsvirksomheder  //   //  1.2.3 //   //   //   // ME 1 (1)  // Borthwick CWS Ltd  // Masterton  // ME 6  // Borthwick CWS Ltd  // Longburn  // ME 8 (1)  // Gisborne Refrigerating Co Ltd  // Gisborne  // ME 14  // Waitaki-NZ Refrigerating Ltd  // Christchurch  // ME 17  // Waitaki-NZ Refrigerating Ltd  // Timaru  // ME 20  // Ocean Beach Freezing Co Ltd  // Ocean Beach  // ME 21  // Southland Frozen Meat Ltd  // Mataura  // ME 22  // Southland Frozen Meat Ltd  // Makarewa  // ME 26  // Waitaki-NZ Refrigerating Ltd  // Balclutha  // ME 34  // The Canterbury Frozen Meat Co Ltd  // Pareora  // ME 37  // Canterbury Frozen Meat Co (Canterbury) Ltd  // Belfast  // ME 50  // Alliance Freezing Co (Southland) Ltd  // Invecargill  // ME 56  // Auckland Farmers Freezing Co-op Ltd, Rangiuru  // Te Puke  // ME 58  // Hawkes Bay Farmers' Meat Co Ltd  // Takapau  // ME 60  // Pacific Freezing NZ Ltd  // Dannevirke  // ME 65  // AML Meats Ltd  // Gisborne  // ME 69  // Ashley Meat Export Ltd  // Christchurch  //  1,3 // (1) Slagteaffald udelukket.  // 1.2.3 //   //   //   // Virksom- hedens nr.  // Virksomhed  // Adresse  //  1,3 // B. Slagtehuse  //   //  1.2.3 //   //  //   // ME 16  // The Canterbury Frozen Meat Co Ltd  // Ashburton  // ME 41  // NCF Kaiapoi Ltd  // Kaiapoi  // 1,3 // C. Koedopskaeringsvirksomheder  //   //  1.2.3 //   //  //   // MPH 39  // Defiance Processors Ltd  // Dunedin  // MPH 42  // Fresha Products Ltd  // New Plymouth  // MPH 45  // Canterbury Frozen Meat Co Ltd  // Harewood  // MPH 50  // Crown Meats Ltd  // Feilding  // MPH 52  // Dawn Meat (NZ) Ltd  // Hastings  // MPH 53  // W. Richmond Ltd  // Hastings  // MPH 54  // Ashley Meat Export Ltd  // Christchurch  // MPH 56  // W. Richmond Ltd  // Hastings  // MPH 57  // NZ Primary Processors Ltd  // Mt. Maunganui  // MPH 63  // Primex Meats Ltd  // Wellington  // MPH 69  // Dawn Meat (NZ) Ltd  // Hastings  // MPH 72  // Kellax Foods Ltd  // Auckland  // MPH 74  // Canterbury Meat Packers Ltd  // Ashburton  // 1,3 // III. FRYSEHUSE  //   //  1.2.3 //   //   //   // S 1  // Timary Harbour Board Cool Store  // Timaru  // S 2  // Auckland Farmer's Freezing Co-op Ltd  // Whangarei  // S 10  // Otago Dairy Producers Cool Storage Ltd  // Dunedin  // S 11  // South Canterbury Co-op Cool Storage Ltd  // Timaru  // S 17  // Cool Hire Storage Ltd  // Dunedin  // S 25  // Dawn Meat (NZ) Ltd  // Hastings  // S 28  // Cool Stores (NZ) Ltd  // Auckland  // S 30  // NO Pierson Ltd  // Christchurch  // S 31  // Pacific Cold Storage Co Ltd  // Mt. Maunganui  // S 32  // Taranaki Producers Freezing Ltd  // New Plymouth  // S 33  // Christchurch Airport Authorities  // Christchurch  // S 34  // Coolpak Prebbleton Ltd, Prebbleton  // Christchurch  // S 35  // Nelson Cold Storage Co-op  // Nelson  // S 36  // Cold Storage (Bay of Plenty) Ltd  // Te Puke  // S 39  // Christchurch Cool Stores Ltd  // Christchurch  // S 40  // Southland Harbour Board  // Bluff  // S 41  // Eljays Ice Box  // Feilding  // S 42  // Wellington Cold Storage Co  // Tawa  // S 45  // Wairarapa Cold Storage  // Greytown  // S 47  // Polar Cold Storage, Hornby  // Christchurch  // S 49  // Chill Air Ltd  // Auckland International Airport  // S 51  // Kiwi Fruit Cool Store Co-op  // Gisborne  // S 53  // Otaki Cold Store  // Otaki  // S 55  // Airport Cold Storage Ltd  // Wellington  // S 57  // Air New Zealand  // Auckland Airport  // S 58  // Cool & Cold Storage Associated Ltd  // Te Puke  // S 59  // Richmond Cool Stores (1963) Ltd, Manchester Street  // Hastings  // S 60  // Export Cool Storage  // Mt. Maunganui  // S 61  // Coolpak Cool Stores Ltd  // Timaru 1.2.3 //   //   //   // Virksom- hedens nr.  // Virksomhed  // Adresse  //   //   //   // S 63  // Mogal Cool Stores Ltd  // Christchurch Airport  // S 66  // Mogal Cool Stores Ltd  // Auckland Airport  // S 68  // Freezer Flow, Mt Wellington  // Auckland  // S 70  // Freezer Stores Hawkes Bay Ltd  // Hastings  // S 72  // Motueka Coldstorage  // Motueka  // S 73  // LEP International, Mangere  // Auckland  // S 75  // Amaltal Coolstores & Exporters Ltd  // Nelson  // S 84  // Polar Cold Storage Ltd  // Dunedin  // S 86  // Tai-Tapu Dairy Co Ltd  // Christchurch  // S 87  // Homebush Berryfruits  // Masterton  // S 88  // Hawkes Bay Export Cold Stores Ltd  // Napier  // S 89  // R. & W. Hellaby Ltd  // Mt Wellington  // S 90  // Waitaki-NZ Refrigerating Ltd  // Blenheim  // S 91  // Southland Frozen Meat Ltd  // Mataura  // S 92  // Food Freezing Partnership  // Havelock North  // S 93  // Air New Zealand  // Christchurch  // S 95  // McCallum Industries Ltd  // Patea  // S 96  // Townsend & Paul Ltd  // Napier  // S 97  // J. Wattie Canneries Ltd  // Gisborne  //   //   //