title: Kommissionens afgørelse (EU) 2016/195 af 14. august 2015 om statsstøtteforanstaltning SA.33083 (12/C) (ex 12/NN) gennemført af Italien vedrørende reducerede skatter og sociale bidrag i forbindelse med naturkatastrofer (alle sektorer undtagen landbrug) og SA.35083 (12/C) (ex 12/NN) gennemført af Italien vedrørende reducerede skatter og sociale bidrag i forbindelse med jordskælvet i Abruzzo i 2009 (alle sektorer undtagen landbrug) (meddelt under nummer C(2015)5549) (EØS-relevant tekst)

text:
               18.2.2016

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 43/1

         KOMMISSIONENS AFGØRELSE (EU) 2016/195
   af 14. august 2015
   om statsstøtteforanstaltning SA.33083 (12/C) (ex 12/NN) gennemført af Italien vedrørende reducerede skatter og sociale bidrag i forbindelse med naturkatastrofer (alle sektorer undtagen landbrug) og SA.35083 (12/C) (ex 12/NN) gennemført af Italien vedrørende reducerede skatter og sociale bidrag i forbindelse med jordskælvet i Abruzzo i 2009 (alle sektorer undtagen landbrug)

         (meddelt under nummer C(2015)5549)

   (Kun den italienske udgave er autentisk)
   (EØS-relevant tekst)
   EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
   under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (»TEUF«), særlig artikel 108, stk. 2, andet afsnit,
   under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
   under henvisning til opfordringen til interesserede parter til at fremsætte bemærkninger i henhold til ovennævnte bestemmelser (1) og under henvisning til deres bemærkninger,
   ud fra følgende betragtninger:
   1.   SAGSFORLØB

      Statsstøtteforanstaltning SA.33083 (12/NN) — reducerede skatter og sociale bidrag i forbindelse med naturkatastrofer på Sicilien, i Norditalien og andre regioner

               (1)

               Den 21. februar 2011 modtog Kommissionen en anmodning om oplysninger fra en dommer ved den arbejdsretlige afdeling ved den almindelige domstol i Cuneo, Piemonte (2), i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse om de nationale domstoles håndhævelse af statsstøttereglerne (3). I anmodningen henledte dommeren Kommissionens opmærksomhed på en række love fra 2002, 2003 og 2007, som tilsyneladende indførte statsstøtteforanstaltninger i form af en rabat på 90 % på skatter, obligatoriske bidrag til social sikring og præmier til arbejdsulykkesforsikring i forbindelse med jordskælvet i Østsicilien (provinserne Siracusa, Catania og Ragusa) den 13.-16. december 1990 og oversvømmelserne i Norditalien i november 1994. Dommeren spurgte (om end spørgsmålene optrådte i en anden rækkefølge) om, hvorvidt denne støtte: i) var blevet anmeldt af Italien i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF, ii) var blevet vurderet af Kommissionen, iii) havde været genstand for en formel undersøgelsesprocedure, iv) havde været genstand for en afgørelse eller v) hvornår en afgørelse ville foreligge, såfremt der ikke forelå en afgørelse. Den 21. marts 2011 svarede Kommissionens tjenestegrene, at disse foranstaltninger tilsyneladende ikke var blevet anmeldt af de italienske myndigheder, og at Kommissionen endnu ikke havde indledt en sag eller en formel undersøgelsesprocedure.

               (2)

               Den 27. maj 2011 registrerede Kommissionen sagen under sagsnummer SA.33083 (11/CP).

               (3)

               Den 25. juli 2011 sendte Kommissionen de italienske myndigheder en anmodning om oplysninger. Efter en påmindelse den 8. september 2011 svarede de italienske myndigheder den 6. oktober 2011. Kommissionen anmodede om yderligere oplysninger ved brev af 14. oktober 2011, som de italienske myndigheder svarede på ved brev af 7. december 2011.

               (4)

               Ved brev af 19. juni 2012 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger om foranstaltningerne i forbindelse med naturkatastroferne i Østsicilien og Norditalien og andre lignende foranstaltninger i forbindelse med naturkatastrofer i Italien fra og med 1990 (4). Kommissionen opfordrede de italienske myndigheder til at fremsætte bemærkninger, navnlig om hvorvidt disse foranstaltninger var lovlige, hvorvidt de udgjorde statsstøtte og hvorvidt de kunne være berettigede i henhold til statsstøttereglerne. Kommissionens tjenestegrene meddelte desuden de italienske myndigheder, at Kommissionen overvejede at udstede et påbud med krav om indstilling af enhver ulovlig støtte tildelt inden for rammerne af de førnævnte foranstaltninger. Italien svarede ved brev af 25. juli 2012.

               (5)

               Den 6. juli 2012 modtog Kommissionen en anmodning om oplysninger om denne sag fra den almindelige domstol i Vercelli, Piemonte (5). Kommissionens tjenestegrene svarede den 20. juli 2012.

               (6)

               Idet støtteordningen ikke var blevet anmeldt i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF og var blevet iværksat, inden Kommissionen havde truffet afgørelse om dens godkendelse, blev foranstaltningerne opført i Kommissionens statsstøtteregister som uanmeldt støtte under sagsnummer SA.33083 (12/NN).

               (7)

               På baggrund af oplysninger indsamlet i forbindelse med den foreløbige vurdering besluttede Kommissionen at dele sagen op og behandle landbrugssektoren særskilt. Derfor vedrører nærværende afgørelse ikke aktiviteter i forbindelse med produktion, forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter, jf. traktatens bilag I, med undtagelse af fiskevarer og akvakulturprodukter.

      Statsstøtteforanstaltning SA.35083 (12/NN) — reducerede skatter og sociale bidrag i forbindelse med jordskælvet i Abruzzo i 2009

               (8)

               Ved elektronisk anmeldelse af 2. juli 2012, som blev registreret samme dag i Kommissionen med sagsnummer SA.35083 (12/N), anmeldte de italienske myndigheder en foranstaltning vedrørende støtte i form af reducerede skatter og sociale bidrag i forbindelse med jordskælvet i Abruzzo i 2009. Kommissionen havde allerede anmodet om oplysninger om denne foranstaltning ved brev af 19. juni 2012 under sagsnummer SA.33083 (12/NN).

               (9)

               I anmeldelsen gjorde de italienske myndigheder gældende, at foranstaltningens forenelighed bør vurderes på baggrund af artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF (»støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer«), eller artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF (»støtte til fremme af udviklingen af visse […] økonomiske regioner«), idet foranstaltningen havde til formål at kompensere for naturkatastrofens makroøkonomiske indvirkning i form af et fald i BNP. De italienske myndigheder henviste især til et betydeligt fald i BNP i regionen Abruzzo fra 2008 og 2009 (6).

               (10)

               Ved brev af 17. august 2012 underrettede Kommissionen de italienske myndigheder om, at den betragtede foranstaltningen som en uanmeldt støtteforanstaltning, som den ville vurdere sammen med sag SA.33083 (12/NN).

               (11)

               Idet retsgrundlaget allerede var trådt i kraft, inden Kommissionen havde truffet afgørelse om godkendelse af ordningen, blev foranstaltningen opført i Kommissionens statsstøtteregister som uanmeldt støtte under sagsnummer SA.35083 (12/NN).

               (12)

               På baggrund af oplysninger fra anmeldelsen besluttede Kommissionen at dele sagen op og behandle landbrugssektoren særskilt. Derfor omfatter nærværende afgørelse ikke aktiviteter i forbindelse med produktion, forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter, jf. traktatens bilag I, med undtagelse af fiskevarer og akvakulturprodukter.

      Fælles procedure i forbindelse med statsstøtteforanstaltning SA.33083 (12/C) (ex 12/NN) og SA.35083 (12/C) (ex 12/NN) efter indledning af proceduren efter artikel 108, stk. 2, TEUF

               (13)

               Ved brev af 17. oktober 2012 meddelte Kommissionen Italien, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, TEUF med hensyn til støtteforanstaltningerne (7). Sagerne blev registreret under henholdsvis nr. SA.33083 (12/C) (ex 12/NN) og SA.35083 (12/C) (ex 12/NN).

               (14)

               Kommissionens afgørelse om at indlede proceduren (»åbningsafgørelsen«) blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (8), og interesserede parter blev opfordret til at fremsætte deres bemærkninger til foranstaltningerne.

               (15)

               Ved brev af 13. november 2012 anmodede de italienske myndigheder om forlængelse af fristen for at fremsætte bemærkninger. Ved brev af 15. november 2012 efterkom Kommissionen denne anmodning.

               (16)

               De italienske myndigheder fremsatte deres bemærkninger den 11. januar 2013. Kommissionen modtog desuden bemærkninger fra fire interesserede tredjeparter: den 9. januar 2013 fra advokatfirmaet Studio Legale Prof. Avv. Mario P. Chiti (»Chiti«), den 10. januar 2013 fra advokatfirmaet Studio Legale Avvocato Roberto Preve — Katia Gavioli (»Preve-Gavioli«) og den 11. januar 2013 fra erhvervssammenslutningen Confindustria. Efter udløbet af fristen på en måned efter offentliggøren af åbningsafgørelsen i EU-Tidende modtog Kommissionen den 31. januar 2013 bemærkninger fra den faglige organisation CGIL L'Aquila.

               (17)

               Den 17. januar 2013 sendte Kommissionen alle iagttagelser fra interesserede tredjeparter, som den havde modtaget inden for fristen på en måned efter offentliggøren af åbningsafgørelsen i EU-Tidende, til de italienske myndigheder og anmodede dem om at fremsætte bemærkninger hertil. De italienske myndigheder svarede den 11. marts 2013, at de ikke havde bemærkninger til tredjeparternes iagttagelser.

               (18)

               Den 23. marts 2013 anmodede Kommissionen om en uddybning af de oplysninger, den havde modtaget fra Italien. Italien svarede den 24. og 30. april 2013. Den 12. juni 2014 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger og sendte den 17. oktober 2014 en påmindelse. Italien svarede på anmodningen og påmindelsen og fremsendte oplysninger den 20. og 24. juni, den 11. juli, den 4. august og den 29. oktober 2014.

         2.   BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGERNE

      Foranstaltninger og retsgrundlag

               (19)

               Nedenstående foranstaltninger og ordninger har til formål at reducere skatter, der skal betales af virksomheder, der er registreret eller på anden måde befinder sig i områder, der er berørt af flere naturkatastrofer i Italien fra og med 1990, samt deres obligatoriske bidrag til social sikring (som skal betales til det nationale institut for social forsorg, Istituto Nazionale per la Previdenza Sociale, »INPS«) og præmier til arbejdsulykkesforsikring (som skal betales til det nationale institut for arbejdsulykkesforsikringer, Istituto Nazionale per l'Assicurazione contro gli Infortuni sul Lavoro, »INAIL«) (herefter samlet benævnt »bidrag«).

      Foranstaltninger i forbindelse med jordskælvet i Østsicilien i 1990

               (20)

               Efter jordskælvet i Østsicilien (provinserne Siracusa, Catania og Ragusa) den 13.-16. december 1990 vedtog de italienske myndigheder en række afgørelser og love mellem 1990 og 2002, der betød, at enhver virksomhed (9) i de kommuner, der var berørt af jordskælvet (10), kunne indstille og udsætte betalingen af skatter og bidrag eller betale dem i rater.

               (21)

               I 2001 bestemte en lov, at de virksomheder, der stadig ikke havde betalt deres skatter eller bidrag, kunne afslutte deres skatteregnskab (dvs. overholde deres betalingsforpligtelser) ved at betale hele deres udestående, forhøjet med 15 %, senest den 28. december 2001 (11).

               (22)

               Italien vedtog imidlertid lovgivning (12) i 2002, der gav de virksomheder, der stadig ikke havde betalt deres skatter for 1990, 1991 og 1992, mulighed for automatisk at afslutte deres skatteregnskab ved at betale blot 10 % af deres udestående senest den 16. marts 2003 (13). Med andre ord gav denne lov nr. 289 af 27. december 2002 mulighed for en rabat på 90 % på virksomhedernes udestående skatter til staten.

               (23)

               Nye love i 2003 og 2004 (14) forlængede denne mulighed indtil den 16. april 2004.

               (24)

               I henhold til en ny lov, der blev vedtaget i 2005 (15), som henviste til loven af 2002 (16), kunne virksomheder, der stadig ikke havde betalt bidrag til social sikring (til INPS) og præmier til arbejdsulykkesforsikring (til INAIL) for 1990, 1991 og 1992, automatisk afslutte deres skatteregnskab ved at betale blot 10 % af deres udestående. Budgettet for denne foranstaltning udgjorde 52 mio. EUR (17).

               (25)

               En lov fra 2007 forlængede betalingsfristen til den 31. december 2007, men krævede betaling af 30 % af virksomhedernes udestående skatter (18). En anden lov fra 2007 forlængede betalingsfristen til den 30. juni 2008 og genindførte den tidligere betingelse om betaling af blot 10 % af det udestående beløb (19).

      Foranstaltninger i forbindelse med oversvømmelserne i Norditalien i 1994

               (26)

               Efter oversvømmelserne i Norditalien i november 1994 (der berørte 257 kommuner i regionerne Piemonte, Lombardiet, Emilia-Romagna, Liguria, Toscana og Veneto) vedtog de italienske myndigheder ligeledes en række love, der betød, at virksomheder (20), der havde lidt alvorlige skader (21) som følge af oversvømmelserne, kunne indstille og udsætte betalingen af skatter og bidrag.

               (27)

               Ligesom i forbindelse med jordskælvet i Østsicilien gav Italien i 2003 virksomheder, der var berørt af oversvømmelserne i 1994, mulighed for at afslutte deres skatteregnskab ved at betale blot 10 % af det beløb, virksomhederne skyldte i skatter og bidrag for perioden 1995, 1996 og 1997, inden juli 2004 (22).

               (28)

               Senere love i 2007 forlængede fristen for betaling af udestående skatter og bidrag til den 31. marts 2008 (23).

      Lignende foranstaltninger i forbindelse med andre naturkatastrofer i Italien mellem 1997 og 2002

               (29)

               Ifølge Kommissionens oplysninger har Italien i de senere år tilladt lignende reduktioner i andre områder, der er berørt af naturkatastrofer.

               (30)

               I 2006 indførte (24) Italien en rabat på 50 % på skatter og bidrag (25) for virksomheder med hjemsted eller forretningssted i kommunerne i provinsen Catania (Sicilien), som blev berørt af jordskælvet og Etnas udbrud i 2002 (26).

               (31)

               I 2008 indførte Italien en rabat på 60 % på skatter og bidrag for virksomheder med hjemsted eller forretningssted i regionerne Umbria og Marche, som blev berørt af jordskælvet i 1997 (27).

               (32)

               I 2008 indførte Italien en rabat på 60 % på skatter og bidrag for virksomheder med hjemsted eller forretningssted i kommunerne i regionerne Molise og Puglia, som blev berørt af jordskælvet i 2002 (28).

               (33)

               I 2011 blev den samme rabat på 60 % på skatter og bidrag indført for virksomheder med hjemsted eller forretningssted i kommunerne i regionen Abruzzo, som blev berørt af jordskælvet den 6. april 2009 (jf. næste punkt for flere oplysninger) (29).

      Anmeldt støtteforanstaltning SA.35083 (12/NN) i forbindelse med jordskælvet i Abruzzo i 2009

               (34)

               Den foranstaltning, som de italienske myndigheder anmeldte, og som Kommissionen registrerede under sagsnummer SA.35083 (12/NN) (jf. betragtning 8), yder støtte i form af reducerede skatter og bidrag i forbindelse med jordskælvet i Abruzzo i 2009.

               (35)

               Efter jordskælvet, der ramte regionen Abruzzo (regionshovedstaden L'Aquila og flere andre kommuner) den 6. april 2009, vedtog de italienske myndigheder en række afgørelser og love (30), der betød, at enhver virksomhed (31) i de kommuner, der blev berørt af jordskælvet (32), kunne indstille og udsætte betalingen af skatter og bidrag indtil den 30. november 2009. Denne frist blev ved senere love yderligere forlænget til den 30. juni 2010 (33), 15. december 2010 (34), 31. oktober 2011 (35) og endelig til den 16. december 2011 (36).

               (36)

               Den 12. november 2011 vedtog Italien en lov, der bestemte, at opkrævningen af de skatter og bidrag, der blev indstillet og udsat efter jordskælvet, ville blive genoptaget fra januar 2012 i 120 månedlige betalinger, og at det udestående beløb ville blive nedskrevet til 40 % af det beløb, der oprindeligt skulle betales (37).

      Formålet med foranstaltningerne

               (37)

               Det overordnede formål med de beskrevne ordninger (som reducerede skatter og bidrag med op til 90 %) var at støtte virksomheder med hjemsted eller forretningssted i områder, der er berørt af naturkatastrofer.

      Foranstaltningernes geografiske omfang

               (38)

               Foranstaltningerne gør sig gældende for områder i Italien, der er berørt af naturkatastrofer, navnlig jordskælv, oversvømmelser eller vulkanudbrud, der er udpeget i lovgivningen.

               (39)

               Foranstaltningerne omfatter følgende områder:

                           —

                           de kommuner (38), der blev berørt af jordskælvet i Østsicilien (provinserne Siracusa, Catania og Ragusa) den 13.-16. december 1990

                           —

                           de kommuner (39) i regionerne Piemonte, Lombardiet, Emilia-Romagna, Liguria, Toscana og Veneto, der blev berørt af oversvømmelserne i november 1994

                           —

                           de kommuner (40) i provinsen Catania (Sicilien), som blev berørt af jordskælvet og Etnas udbrud i 2002

                           —

                           de kommuner (41) i provinserne Ancona (i regionen Marche) og Perugia (i regionen Umbria), som blev berørt af jordskælvet i 1997

                           —

                           de kommuner (42) i provinserne Campobasso (i regionen Molise) og Foggia (i regionen Puglia), som blev berørt af jordskælvet i 2002

                           —

                           de kommuner (43) i regionen Abruzzo, der blev berørt af jordskælvet den 6. april 2009.

      Modtagere

               (40)

               Ordningerne er åbne for virksomheder i alle sektorer, herunder landbrug, skovbrug, fiskeri og akvakultur (44), med undtagelse af foranstaltningen i forbindelse med oversvømmelserne i Norditalien i 1994, som udelukker virksomheder i bank- og forsikringssektoren.

               (41)

               I forbindelse med jordskælvene og vulkanudbruddene i Sicilien, Umbria, Marche, Molise, Puglia og Abruzzo er alle modtagerne virksomheder, der har hjemsted eller forretningssted i de kommuner, der blev berørt af den naturkatastrofe, som er udpeget i den specifikke lovgivning.

               (42)

               I forbindelse med oversvømmelserne i Norditalien er modtagerne virksomheder, der har hjemsted eller forretningssted i de kommuner, der blev berørt af naturkatastrofen, dog på betingelse af, at de kan bevise, at de har lidt alvorlig skade (45).

      Foranstaltningernes varighed

               (43)

               Kommissionen er af den opfattelse, at ordningerne, der indførte rabatterne, blev iværksat, da deres retsgrundlag trådte i kraft. Kommissionen anerkender, at gennemførelsen af foranstaltningerne kan være begyndt på et andet tidspunkt, som fastlagt i gennemførelsesforanstaltningerne (som f.eks. de dekreter, der gennemfører de forskellige retsgrundlag, jf. Italiens bemærkninger til åbningsafgørelsen, som er opsummeret i betragtning 87-94).

               (44)

               Kommissionen er af den opfattelse, at rabatforanstaltningerne trådte i kraft på følgende datoer:

                           —

                           for så vidt angår jordskælvet den 13.-16. december 1990 i Østsicilien (provinserne Siracusa, Catania og Ragusa): den 1. januar 2003 for skatter (46) og den 1. januar 2006 for bidrag (47)

                           —

                           for så vidt angår oversvømmelserne i 1994 i Norditalien: den 1. januar 2004 (48)

                           —

                           for så vidt angår jordskælvet og Etnas udbrud i 2002: den 1. januar 2007 (49)

                           —

                           for så vidt angår jordskælvet i 1997 i regionerne Umbria og Marche: den 1. januar 2008 (50)

                           —

                           for så vidt angår jordskælvet i 2002 i regionerne Molise og Puglia: den 29. november 2008 (51) og

                           —

                           for så vidt angår jordskælvet i 2009 i regionen Abruzzo: den 1. januar 2012 (52).

               (45)

               For så vidt angår perioden, hvor disse rabatter gjorde sig gældende, nævner den respektive lovgivning de relevante perioder for indstilling af betalingen af skatter og bidrag. Kommissionen noterer sig, at de forskellige ordninger gjorde sig gældende for forskellige perioder for de forskellige former for skatter og bidrag. På baggrund af de oplysninger, Italien har fremsendt til Kommissionen i løbet af den formelle undersøgelsesprocedure (jf. Italiens bemærkninger til åbningsafgørelsen, som er opsummeret i betragtning 87-94), er perioderne som følger:

                           a)

                           For så vidt angår jordskælvet i Østsicilien (provinserne Siracusa, Catania og Ragusa) den 13.-16. december 1990 omfatter indstillingen årene 1990, 1991 og 1992. De italienske skattemyndigheder (Agenzia delle Entrate) nævner perioden fra den 13. december 1990 til den 31. juli 1993, og ifølge både INPS og INAIL gjorde indstillingen af bidragene sig gældende fra den 13. december 1990 til den 31. december 1992.

                           b)

                           For så vidt angår oversvømmelserne i Norditalien i november 1994 fastlægger lovgivningen årene 1995, 1996 og 1997 som referenceperiode, mens skattemyndighederne nævner perioden fra den 4. november 1994 til den 31. oktober 1995. Ifølge INPS sluttede perioden den 30. november 1995, mens INAIL oplyser, at den samlede periode strakte sig fra den 1. januar 1995 til den 31. december 1997.

                           c)

                           For så vidt angår jordskælvet i Umbria og Marche i 1997 forekommer indstillingen at gøre sig gældende fra den 26. september 1996 til den 30. juni 1999 (31.3.1998 for visse modtagere).

                           d)

                           For så vidt angår jordskælvet i Molise og Puglia i 2002 oplyser skattemyndighederne, at indstillingen trådte i kraft den 31. oktober 2002 og ophørte den 30. juni 2008, mens INPS og INAIL er af den opfattelse, at perioden varede fra den 31. oktober 2002 til den 31. december 2007.

                           e)

                           For så vidt angår jordskælvet og Etnas udbrud i 2002 gjorde indstillingen sig gældende fra den 29. oktober 2002 til den 31. marts 2004.

                           f)

                           For så vidt angår jordskælvet i Abruzzo i 2009 afhænger den relevante varighed af indstillingen af støttemodtagerens omstændigheder: for alle virksomheder med en årlig omsætning på over 200 000 EUR forekommer den relevante periode at vare fra den 6. april 2009 til den 3. juni 2010, mens perioden for virksomheder med en årlig omsætning på under 200 000 EUR og for enkeltpersoner med indkomst fra erhvervsaktiviteter eller selvstændig virksomhed forekommer at vare fra den 6. april 2009 til den 15. december 2010.

               (46)

               For så vidt angår varigheden af rabatforanstaltningerne fastsætter de enkelte retsgrundlag deres egen frist for, hvornår reduktionen ikke længere gør sig gældende. Kommissionen er af den opfattelse, at anvendelsesperioden blev forlænget som følge af domme fra Italiens øverste kassationsret, som forklaret nedenfor i betragtning 49-53 (jf. desuden Italiens bemærkninger til åbningsafgørelsen, som er opsummeret i betragtning 91-93).

      Støtteberettigede udgifter

               (47)

               Støtteberettigede udgifter inden for rammerne af foranstaltningerne er skatter, obligatoriske bidrag til social sikring (som skal betales til INPS) og obligatoriske præmier til arbejdsulykkesforsikring (som skal betales til INAIL), som skal betales af virksomheder i et defineret tidsrum efter naturkatastrofen (som fastlagt i retsgrundlaget for den enkelte foranstaltning).

      Støttens form og intensitet

               (48)

               Støtten ydes i form af en rabat på skatter og bidrag. Rabatten er på 90 % for så vidt angår foranstaltningerne for Sicilien og Norditalien, 60 % for Marche, Umbria, Molise, Puglia og Abruzzo og 50 % for Catania. Udeståender kan afregnes ved en enkelt betaling eller ved betaling i rater (f.eks. op til 120 månedlige rater under foranstaltningen i Abruzzo). Disse betalinger omfatter til tider betaling af renter, afhængigt af den enkelte foranstaltning.

      Den øverste kassationsrets domme

               (49)

               Anmodningen om oplysninger fra den almindelige domstol i Cuneo (jf. betragtning 1) henledte desuden Kommissionens opmærksomhed på en række domme fra Italiens øverste kassationsret i 2007 og 2010, hvor retten fandt, at nedskrivningen af de skyldige skatter og bidrag til 10 % skulle gøre sig gældende for alle støtteberettigede modtagere, selv hvis de i mellemtiden allerede havde betalt det fulde beløb (53).

               (50)

               Den øverste kassationsret konkluderede, at alle virksomheder, der var berettigede til foranstaltningerne for Sicilien eller Norditalien, havde ret til samme rabat på 90 % på skatter og bidrag, idet der ellers ville være tale om en »uberettiget forskelsbehandling«.

               (51)

               Den øverste kassationsrets fortolkning blev bekræftet af de italienske myndigheder i deres breve af 7. december 2011 og 25. juli 2012. I sidstnævnte brev henviser de italienske myndigheder til en dom fra den øverste kassationsret fra 2012, hvori retten fandt, at en appel iværksat af skattemyndighederne måtte forkastes, idet der allerede forelå fast retspraksis (54).

               (52)

               Kommissionen er bevidst om disse dommes betydning for adskillige verserende sager ved flere retter i Italien, hvor sagerne er blevet indledt af parter, der i teorien kan være berettigede til støtte inden for rammerne af forskellige foranstaltninger.

               (53)

               På baggrund af den øverste kassationsrets domme forekommer foranstaltningerne at finde anvendelse med tilbagevirkende kraft for så vidt angår alle virksomheder, herunder dem, der betalte skatter og afgifter på sædvanlig vis, i hvert fald for så vidt angår de foranstaltninger for Østsicilien og Norditalien, som dommene henviser til. Dermed forekommer der ikke at være en frist for anvendelsen af ordningerne, såfremt en virksomhed kan bevise, at den er berettiget til støtten.

         3.   BAGGRUND FOR INDLEDNINGEN AF DEN FORMELLE UNDERSØGELSESPROCEDURE

               (54)

               Kommissionen indledte den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF vedrørende de omhandlede foranstaltninger, som er beskrevet i afsnit II af denne afgørelse, idet de forekom at udgøre statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF. Kommissionen udstedte desuden et påbud om indstilling i henhold til artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999, som påbød Italien at indstille alle betalinger i forbindelse med de støtteforanstaltninger, der var omfattet af sagerne SA.33083 (12/NN) og SA.35083 (12/NN) (55).

               (55)

               I afgørelsen om at indlede den i artikel 108, stk. 2, omhandlede procedure (»åbningsafgørelsen«) (56) undersøgte Kommissionen foranstaltningerne på baggrund af undtagelsen i artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, der bestemmer, at »støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder«, er forenelig med det indre marked.

               (56)

               Kommissionen undersøgte desuden, hvorvidt foranstaltningerne kunne være omfattet af de andre undtagelser i artikel 107, stk. 2 og 3, TEUF.

      Støtteforanstaltningernes ulovlighed

               (57)

               I åbningsafgørelsen påpegede Kommissionen, at de italienske myndigheder ikke havde opfyldt deres forpligtelse til at anmelde ordningerne i overensstemmelse med artikel 108, stk. 3, TEUF, hvilket de italienske myndigheder havde erkendt under den foreløbige undersøgelse.

      Undersøgelse af foranstaltningerne i henhold til artikel 107, stk. 2 og 3, TEUF

               (58)

               Kommissionen har undersøgt støtteordningerne på baggrund af artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, der fastlægger, at »støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer«, er forenelig med det indre marked.

               (59)

               I forbindelse med undersøgelsen af den type støtteordninger, der er omhandlet af artikel 107, stk. 2, litra b), skal Kommissionen kontrollere, i) at de omstændigheder, der lægges til grund for tildelingen af støtte, rent faktisk udgør en naturkatastrofe, og ii) at følgende betingelser er opfyldt:

                           —

                           den skade, der ydes kompensation for, er en direkte følge af naturkatastrofen

                           —

                           støtten medfører ikke en overkompensation for skaden, men råder kun bod på den skade, der er forårsaget af naturkatastrofen.

               (60)

               Den italienske lovgivning udpeger områder, der er berørt af tre slags naturkatastrofer: jordskælv, oversvømmelser og vulkanudbrud. Kommissionen har altid været af den holdning, at jordskælv, oversvømmelser og vulkanudbrud er naturkatastrofer i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF (57). Således kan virksomheder, der har lidt skade som følge af disse naturkatastrofer, i princippet være berettigede til støtte, der maksimalt kan udgøre det beløb, den lidte skade beløber sig til.

               (61)

               De omhandlede ordninger fastlægger imidlertid ikke en definition af skade (hverken materiel eller økonomisk) og etablerer heller ikke en sammenhæng mellem støtten og den skade, modtageren har lidt som følge af naturkatastrofen (58). Endvidere begrænser ordningerne ikke kompensationen til at dække den skade, som modtagerne faktisk har lidt, og de støtteberettigede udgifter fastlægges heller ikke på baggrund af den skade, virksomhederne har lidt som følge af naturkatastrofen.

      Tvivlsspørgsmål og baggrund for indledningen af undersøgelsen

               (62)

               I betragtning af ovenstående, på baggrund af de foreliggende oplysninger og idet foranstaltningerne var blevet gennemført uden anmeldelse til Kommissionen, fandt Kommissionen, at de udgjorde ulovlig støtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1 i forordning (EF) nr. 659/1999.

               (63)

               Desuden nærede Kommissionen på baggrund af sin foreløbige vurdering alvorlig tvivl om, hvorvidt de foranstaltninger, som Italien havde indført efter 2002, var forenelige med det indre marked. Ud fra den foreløbige vurdering var det ikke muligt at konkludere, at foranstaltningerne var i overensstemmelse med principperne i TEUF, navnlig artikel 107, stk. 2, litra b), som tillader støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer (59). Kommissionen nærede især tvivl om, hvorvidt oplysningerne fra de italienske myndigheder var tilstrækkelige til at bevise, at de omhandlede foranstaltninger i kraft af deres natur og operationelle ordninger havde til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer.

               (64)

               På baggrund af de operationelle ordninger, der er beskrevet i foranstaltningerne, kunne Kommissionen navnlig ikke konkludere, at:

                           —

                           modtagerne var virksomheder, som faktisk havde lidt skade (til dels med undtagelse af foranstaltningen for Norditalien, som krævede, at virksomheden havde lidt skade i et vist omfang, jf. betragtning 26)

                           —

                           skaden udelukkende blev forårsaget af de i lovgivningen nævnte naturkatastrofer

                           —

                           den støtte, der blev ydet til virksomhederne, var begrænset til udelukkende at råde bod på skader forårsaget af naturkatastrofen uden mulighed for overkompensation for den skade, den enkelte modtager havde lidt.

               (65)

               Desuden var Kommissionen i tvivl om, hvorvidt nogen af de andre undtagelser i artikel 107, stk. 2 og 3, TEUF kunne gøre sig gældende (60).

               (66)

               Som følge heraf blev de italienske myndigheder og interesserede tredjeparter anmodet om i deres bemærkninger til åbningsafgørelsen at fremlægge alle de oplysninger, der var nødvendige for at gennemføre en fuldstændig vurdering, og indsende den nødvendige dokumentation til Kommissionen.

         4.   BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

      Bemærkninger fra advokatfirmaet Chiti

               (67)

               Chiti er et advokatfirma med hjemsted i Firenze, som repræsenterer 58 private virksomheder og offentlige organisationer og forvaltningsafdelinger, der på forskellige måder blev berørt af oversvømmelserne i Piemonte i 1994. Formålet med Chitis bemærkninger er at bevise, at Piemonte adskiller sig fra andre sager om støtte i forbindelse med naturkatastrofer.

               (68)

               Efter en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og den lovgivningsmæssige udvikling i sagen fokuserer Chiti på den øverste kassationsrets domme. Chiti hævder, at alle virksomheder, der blev berørt af oversvømmelserne i Piemonte, efter domme fra 2007, 2010 og 2012 har haft mulighed for at afslutte deres skatteregnskab efterfølgende ved at betale 10 % af deres udestående eller, såfremt de allerede havde betalt det fulde beløb, ved at anmode om tilbagebetaling af 90 % af beløbet i henhold til artikel 3, stk. 90, i lov nr. 350/2003. 96 af de 233 retssager om kompensation for skade forårsaget af oversvømmelserne er afsluttet med domme, der nu er endelige, og størstedelen af de øvrige sager er stillet i bero som følge af det påbud om indstilling, som Kommissionen udstedte den 17. oktober 2012.

               (69)

               Chiti oplyser, at virksomhederne i retten har skullet dokumentere det egentlige omfang af den faktiske skade og den direkte årsagssammenhæng mellem begivenheden og skaden for at opnå støtte inden for rammerne af disse ordninger. De beviser, der blev godtaget, bestod af tekniske vurderinger bestilt af retten, attesterede rapporter fra eksperter eller officielle dokumenter fra INPS og INAIL. Virksomhederne har kun modtaget kompensation for de faktiske skader, de kan bevise, eller for tab, som retten har konstateret.

               (70)

               Chiti gør gældende, at ordningen vedrørende kompensation for skader forårsaget af oversvømmelserne i Piemonte i 1994 har forbindelse til en naturkatastrofe og dermed bør behandles i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF. Hvis denne type foranstaltning skal være forenelig med det indre marked, skal det bevises, at der er en årsagssammenhæng mellem begivenheden og skaden, og at der ikke er tale om overkompensation for skaden. For så vidt angår profilen af de klienter, Chiti repræsenterer, hævder advokatfirmaet, at der ikke er blevet ydet kompensation til alle virksomheder i Piemonte uden sondring, men dermed udelukkende til de virksomheder, der opfylder følgende betingelser:

                           a)

                           Virksomheden skal befinde sig i de områder, som er blevet udpeget som oversvømmede i specifikke regeringsdekreter. I denne henseende er foranstaltningerne selektive, men de falder efter Chitis opfattelse ikke ind under artikel 107, stk. 1, TEUF. Den geografiske begrænsning af støtten hidrører ikke fra en politisk eller økonomisk vurdering (f.eks. ved at henvise til arbejdsløshed eller mindre udviklede områder), men derimod fra uforudsigelige naturbegivenheder, som mennesket ikke er herre over. Modtagerne udpeges ud fra kriterier, der ikke er omfattet af nogen form for skøn. Der er i praksis ikke tale om selektivitet, idet der ikke sker fordrejning af konkurrencen: formålet med lovgivningen er at udbedre den ugunstige situation for virksomheder, der er berørt af naturkatastrofen. Dette er en følge af princippet om ligebehandling.

                           b)

                           For at opnå kompensation skal der foreligge beviser for, at skaderne var »alvorlige«. Denne betingelse adskiller Piemonte fra de andre sager. Det eneste tab, der kan kompenseres, er materiel skade over den ved lov fastsatte tærskel på 2 mia. ITL, som skal beregnes ud fra attesterede tekniske vurderinger.

                           c)

                           Der skal foreligge en årsagssammenhæng mellem begivenheden og skaden. I henhold til italiensk ret er det en grundlæggende forudsætning for at opnå kompensation, at der kan påvises en årsagssammenhæng. Dermed har de berørte virksomheder ved en ret i hver enkelt sag skullet bevise, at der forelå en årsagssammenhæng. Dette betyder, at der ikke er sket overkompensation, idet skaden har skullet fremgå af en attesteret rapport eller en officiel rapport fra de relevante myndigheder. Desuden er det et generelt princip i italiensk ret, at kompensation for tab uden for kontraktforhold aldrig må være en kilde til økonomisk gevinst (civillovens artikel 2043).

               (71)

               For så vidt angår Piemonte anmoder Chiti derfor Kommissionen om at genoverveje sin oprindelige generelle erklæring om, at de undersøgte foranstaltninger ikke forekommer at have til formål at råde bod på skader forårsaget af naturkatastrofer. Ifølge Chiti er der omstændigheder ved Piemontes tilfælde, der adskiller det fra de andre sager, der behandles i samlet flok i åbningsafgørelsen. Chiti hævder endvidere, at den støtte, der er blevet ydet til de berørte virksomheder, er forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, fordi:

                           —

                           kompensationen udelukkende vedrører skader, som er en direkte følge af naturkatastrofen

                           —

                           skaderne er kvantificeret i forhold til deres betydning for den berørte virksomhed

                           —

                           der er ikke sket overkompensation, idet kompensationen er blevet fastlagt nøjagtigt i overensstemmelse med den påviste skade

                           —

                           der er ikke tale om overlap med anden støtte.

               (72)

               Såfremt støtten anses for at være uforenelig, og der udstedes påbud om tilbagebetaling, er Chiti af den opfattelse, at artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999 finder anvendelse. Chiti gør gældende, at Kommissionen i henhold til denne artikel ikke kan kræve tilbagebetaling af støtten, når der er forløbet ti år fra datoen for tildelingen af støtten til modtageren. Støtten blev tildelt i begyndelsen af perioden umiddelbart efter oversvømmelserne i november 1994 i henhold til lovdekret nr. 646 af 24. november 1994. Ordningerne vedrørende bistand til virksomheder, der blev berørt af oversvømmelserne i Piemonte, blev blot tilpasset ved efterfølgende love, der blev vedtaget i perioden fra 2003 til 2007. Med andre ord fastsætter åbningsafgørelsen den 1. januar 2004 som startdatoen for tildelingen af støtten, men tidspunktet for den egentlige tildeling af støtten for så vidt angår Piemonte var november 1994.

               (73)

               Chiti hævder, at artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 ligeledes finder anvendelse. Den bestemmer, at Kommissionen ikke kræver tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i EU-retten. Der er tale om to principper her. For det første kræver retssikkerhedsprincippet respekt for endelige afgørelser fra nationale domstole og forhindrer enhver mulighed for tilbagebetaling af de beløb, som virksomhederne har modtaget. Selv om Chiti anerkender, at princippet om negativ retskraft (res judicata) ikke har nogen absolut værdi i EU-retten, er det af den opfattelse, at de særlige omstændigheder, der tidligere har fået Domstolen til at afsige dom om dette princip (61), ikke finder anvendelse på nærværende sag. For det andet henviser Chiti til princippet om berettiget forventning. Fra udgangen af 1994 til 2011 har ingen national eller EU-myndighed stillet spørgsmål vedrørende støttens lovlighed. I hele denne periode har de berørte virksomheder modtaget støtte, som de kompetente myndigheder ikke betragtede som statsstøtte. Chiti konkluderer, at dette er en typisk situation, hvor princippet om berettiget forventning finder anvendelse.

      Bemærkninger fra advokatfirmaet Preve-Gavioli

               (74)

               Preve-Gavioli er et advokatfirma fra Torino. Efter en opsummering af udviklingen i den omhandlede italienske lovgivning og de omstændigheder, der førte til Kommissionens sag, hævder Preve-Gavioli, at støtten til virksomheder, der blev berørt af oversvømmelserne i Piemonte i 1994, ikke er selektiv, idet den på ingen måde tilgodeser specifikke virksomheder ved at fritage dem for udgifter, som de normalt ville være pålagt. Foranstaltningerne har udelukkende til formål at kompensere virksomhederne for skader, som de har lidt som følge af en naturkatastrofe. Derudover styrker den ved lov fastlagte støtte ikke modtagernes konkurrencemæssige position i forhold til deres konkurrenter, idet den kompensation, de har modtaget, blot har gjort det muligt for dem at vende tilbage til markedet på lige fod med virksomheder, der ikke har lidt skade eller tab af indkomst. Med andre ord fordrejer støtten på ingen måde konkurrencen, men udbedrer derimod en situation, hvor der er tale om en økonomisk ulempe, og genopretter konkurrencedygtigheden for de virksomheder, der er berørt af oversvømmelserne.

               (75)

               Preve-Gavioli er af den opfattelse, at støtten til virksomheder, der blev berørt af oversvømmelserne i Piemonte i 1994, ikke kan betegnes som statsstøtte, fordi betingelserne i artikel 107, stk. 1, TEUF ikke er opfyldt. Såfremt foranstaltningerne betragtes som statsstøtte, bør de imidlertid klassificeres som støtte, hvis formål er at kompensere for skader, der er forårsaget af naturkatastrofer, i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b). De er dermed forenelige med det indre marked i medfør af selve traktaten og forudsætter ikke en forpligtelse til forudgående anmeldelse til Kommissionen eller Kommissionens forudgående vurdering.

      Bemærkninger fra Confindustria

               (76)

               Confindustria blev grundlagt i 1910 og er Italiens største arbejdsgiverforening. Det er en frivillig organisation, der omfatter ca. 150 000 virksomheder, som beskæftiger knap 5 500 000 personer. Confindustria har fremsat bemærkninger som en interesseret part i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF i både sag SA.33083 og i sag SA.35083.

               (77)

               Confindustria er bekymret for, at Italiens manglende overholdelse af forpligtelsen til at anmelde statsstøtte til Kommissionen risikerer at straffe virksomheder, der i god tro har benyttet sig af foranstaltninger, der har til formål at udbedre skade forårsaget af naturkatastrofer.

               (78)

               Confindustria påpeger, at Kommissionen bør overveje visse omstændigheder af generel karakter for så vidt angår den overordnede kontekst, navnlig at foranstaltningerne vedrører begivenheder, der fandt sted for 20 år siden (eller længere tid siden i visse tilfælde). Dermed indebærer den nuværende praksis i forbindelse med afgørelser vedrørende statsstøtte ikke en tilstrækkelig beskyttelse af de interesserede parter. Selv ved tvivl om foreneligheden af visse foranstaltninger, der er vedtaget af en national lovgiver, er det vanskeligt at indhente oplysninger fra de kompetente myndigheder, og i det nuværende økonomiske klima har de fleste virksomheder, især SMV'er, fortsat alvorlige likviditetsproblemer. Et påbud om tilbagebetaling af støtte, der blev tildelt for flere årtier siden, ville true mange af disse virksomheders eksistens. Desuden forstår ikke Confindustria ikke baggrunden for tvivlen for så vidt angår foreneligheden af foranstaltningerne.

               (79)

               Confindustria foreslår, at der findes en alternativ løsning, således at man undgår at straffe de berørte virksomheder på en uberettiget og farlig måde.

               (80)

               Confindustria er for det første af den opfattelse, at der for hver enkel foranstaltning og sag bør foretages en nøje vurdering af, hvorvidt der foreligger ganske særlige omstændigheder, der kan bevise, at der ikke var tale om støtte, eller at der ikke bør ske tilbagebetaling af støtten. De ganske særlige omstændigheder er i) forældelsesfristen på ti år, ii) princippet om berettiget forventning og iii) anvendelsen af undtagelser ud over de i artikel 107, stk. 3, litra c), nævnte.

               (81)

               For det andet anmoder Confindustria Kommissionen om udtrykkeligt i sin afgørelse at specificere, i hvilke sager penge, der udbetales til virksomheder som kompensation for skader, der er direkte forårsaget af naturkatastrofer, kan anses for at være forenelige med traktaten. De omhandlede foranstaltninger er rettet mod virksomheder, som er direkte berørt af begivenheder, som Kommissionen altid har anset for at være omfattet af definitionen af naturkatastrofer: jordskælv, oversvømmelser, vulkanudbrud etc. Ordlyden af den lovgivning, som foranstaltningerne tager udgangspunkt i, gør det klart, at de blev vedtaget af de italienske myndigheder med henblik på at råde bod på skader forårsaget af disse naturbegivenheder. Confindustria gør gældende, at modtagerne er virksomheder, der har lidt reel skade som følge af naturkatastrofer. Selv om støtten kun i enkelte tilfælde udtrykkeligt blev ydet til virksomheder, der havde lidt »alvorlig« skade, bør det anerkendes, at skaden ligeledes var alvorlig i andre tilfælde. Den blotte omstændighed, at en virksomhed befinder sig i et område, der er berørt af en naturkatastrofe, vil nødvendigvis føre til økonomiske tab, uafhængigt af hvorvidt der er sket materiel skade. Confindustria hævder desuden, at der kan forekomme tilfælde, hvor modtagerne råder over dokumentation for det reelle omfang af den lidte skade og for, at tabet er betydeligt større end den kompensation, den pågældende modtager har modtaget. Derfor er Confindustria af den opfattelse, at alle de foranstaltninger, der er under behandling, falder inden for anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 2, TEUF.

               (82)

               For så vidt angår de betingelser, som Kommissionen anvender som grundlag, anerkender Confindustria, at der for nogle af de omhandlede foranstaltninger forekommer at mangle en formel definition af skade. Dette gør sig ligeledes gældende for etableringen af sammenhængen og forholdet mellem omfanget af den lidte skade og støttens omfang. Confindustria mener imidlertid, at der reelt set er tale om en sådan sammenhæng, idet alle virksomheder lider tab (i det mindste økonomiske tab) i forbindelse med en naturkatastrofe, og foreslår, at der udtænkes en forenklet metode til vurdering af skaden og den tilsvarende støtte. En sådan metode bør f.eks. tage højde for den enkelte virksomheds evne til at skabe indtægter og antal ansatte. Problemet vedrører derfor i højere grad sager med overkompensation frem for foranstaltningernes forenelighed med statsstøttereglerne. Det er afgørende at undgå en situation, hvor sager mod få tilfælde af overkompensation fører til sanktioner mod det store flertal af virksomheder, der har modtaget støtte i god tro og i overensstemmelse med loven. Derfor mener Confindustria, at virksomhederne bør få lov til at beholde støtten på trods af, at støtten på tidspunktet for dens godkendelse, såfremt de italienske myndigheder havde overholdt traktaten og anmeldelsespligten, skulle have været anmeldt til Kommissionen.

               (83)

               Confindustria anmoder i korte træk Kommissionen om:

                           a)

                           udtrykkeligt at bekræfte, at enhver afgørelse fra Kommissionen træffes med forbehold af særlige tilfælde, hvor støtten er forenelig i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, de minimis-forordningen eller andre bestemmelser

                           b)

                           at intensivere det formelle eller uformelle samarbejde mellem på den ene side Kommissionen og de nationale myndigheder og på den anden side de modtagende virksomheder med henblik på at udvikle en metode og en ordning til at undgå sager med overkompensation. Dette vil forhindre, at der tilbagebetales støtte, der er tilladt i henhold til de minimis-forordningen, og støtte, der rent faktisk er ydet på baggrund af materielle eller økonomiske tab, som modtagerne faktisk har lidt

                           c)

                           at overveje, om det er tilrådeligt at indføre en forenklet metode til at kvantificere tab, der er lidt som følge af naturkatastrofer.

      Bemærkninger fra Confederazione Generale Italiana del Lavoro (CGIL)

               (84)

               Det italienske arbejderforbund (Confederazione Generale Italiana del Lavoro, CGIL) er den største fagforening i Italien og har ca. seks mio. medlemmer. Som svar på åbningsafgørelsen indgav CGIL's afdeling i L'Aquila, Abruzzo (herefter »CGIL L'Aquila«) bemærkninger efter udløbet af fristen på en måned efter offentliggørelsen af afgørelsen. Kommissionen er ikke forpligtet til at tage stilling til bemærkninger fra interesserede tredjeparter, der indgives efter fristen. Den kan vælge at gøre det i særlige tilfælde og vil gøre det i denne sag.

               (85)

               CGIL L'Aquila er af den opfattelse, at en indstilling af den rabatordning, Italien har indført, et krav om fuld tilbagebetaling af den tildelte støtte og et krav om dokumentation for den lidte skade risikerer at tvinge de berørte virksomheder ud af markedet. Dette er endvidere problematisk, idet andre sager om kompensation for skade forårsaget af naturkatastrofer er blevet behandlet anderledes. Som følge heraf er L'Aquila stadig påvirket af en fordrejet konkurrence i forhold til konkurrenter, der ikke er berørt af en sådan katastrofe, selv om det er det område, der er hårdest ramt af jordskælvet. Alt i alt risikerer indstillingen af støtten og fraværet af en gradueringsordning og af passende kontrolprocedurer (hvilket CGIL L'Aquila bebrejder staten) yderligere at svække den lokale produktionssektor med alle mulige negative konsekvenser for så vidt angår arbejdsløshed og social sikring til følge.

         5.   BEMÆRKNINGER FRA ITALIEN

               (86)

               Som svar på åbningsafgørelsen fremsatte de italienske myndigheder deres bemærkninger den 11. januar 2013. Kommissionens tjenestegrene modtog bemærkninger fra følgende italienske myndigheder og agenturer:

                           a)

                           økonomi- og finansministeriet

                           b)

                           skattemyndighederne

                           c)

                           INPS

                           d)

                           INAIL

                           e)

                           departementet for civil beskyttelse, om end departementet for civil beskyttelse hævder, at det ikke råder over den type oplysninger, der efterlyses i afgørelsen.

      Rabatter og anvendelsesperioden for hvert område og hver foranstaltning

               (87)

               I betragtning 71 til åbningsafgørelsen anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om at tilvejebringe oplysninger om »rabatterne for hvert område og hver foranstaltning og det tidsrum, hvor rabatterne gør sig gældende«.

               (88)

               INPS hævder først og fremmest, at de problemer, Kommissionen er stødt på i forbindelse med at fastlægge de nærmere perioder for indstilling af betalingen af skatter og afgifter (jf. åbningsafgørelsens afsnit 2.5), skyldes de forskellige tidsrammer, som de enkelte institutioner har fastlagt i deres regler. Det er nødvendigt at skelne mellem varigheden af indstillingen af betalinger af bidrag (som skal betales til INPS og INAIL) og varigheden af indstillingen af betalinger af skat (som skal betales til skattemyndighederne). Det er endvidere nødvendigt at skelne mellem perioder for indstillingen af skatter og bidrag og perioder for anvendelsen af rabatforanstaltningerne.

               (89)

               For så vidt angår ordningernes startdato hævder INAIL, at startdatoen for en ordning — modsat, hvad Kommissionen gør gældende i betragtning 34 til åbningsafgørelsen — ikke altid stemmer overens med ikrafttrædelsen af den lovgivning, der fastsætter ordningens bestemmelser. Rabatforanstaltningen kan træde i kraft på et senere tidspunkt. I Piemontes tilfælde skete det, efter at det ved en retsafgørelse blev konstateret, at virksomhederne havde ret til rabatter med tilbagevirkende kraft. Skattemyndighederne er derimod enige med Kommissionen om, at modtagerens ret til en skattefordel begynder ved ikrafttrædelsen af den lovgivning, hvorved fordelen indføres.

               (90)

               INPS og INAIL oplyser de nærmere perioder for de enkelte ordninger, der reducerer bidragene:

                           a)

                           For så vidt angår jordskælvet i Østsicilien (provinserne Siracusa, Catania og Ragusa) den 13.-16. december 1990 fastslår dokumenter fra INPS og INAIL, at indstillingen gjorde sig gældende fra den 13. december 1990 til den 31. december 1992. Rabatten gjorde sig gældende fra den 1. januar 2006 til den 30. september 2006 for betalinger på under 5 000 EUR (engangsbetaling) eller fra den 1. oktober 2006 og frem for beløb over 5 000 EUR (betales over otte halvårlige rater med renter).

                           b)

                           For så vidt angår oversvømmelserne i Norditalien i november 1994 fastslår INPS, at indstillingen gjorde sig gældende fra den 4. november 1994 til den 30. november 1995. Efter INAIL's opfattelse gjorde indstillingen sig imidlertid gældende fra den 1. januar 1995 til den 31. december 1997 for så vidt angår årene 1995, 1996 og 1997. I begge tilfælde anses perioden, hvor rabatten gjorde sig gældende, for at vare fra den 1. januar 2004 og frem. Dog understreger INPS, at rabatten på bidrag til social sikring først finder anvendelse, når de endelige retsafgørelser bliver eksigible, og at det ikke sker automatisk, hvilket ellers er tilfældet for INAIL.

                           c)

                           For så vidt angår jordskælvet i Umbria og Marche i 1997 viser dokumentet fra INPS og INAIL, at indstillingen gjorde sig gældende fra den 26. september 1997 til den 31. marts 1998 for indbyggere i »kommuner i katastrofeområder« (comuni disastrati), som er udpeget i lovgivningen, og fra den 26. september 1997 til den 30. juni 1999 for indbyggere i »kommuner i skadesramte områder« (comuni danneggiati), som ligeledes er udpeget i lovgivningen. INPS og INAIL oplyser, at rabatten gjorde sig gældende fra den 1. januar 2009 til den 30. juni 2009. Skattemyndighederne mener, at startdatoen for anvendelsen af skatterabatten er den 23. oktober 2008, dvs. datoen for ikrafttrædelsen af lovdekret nr. 162/2008.

                           d)

                           For så vidt angår jordskælvet i Molise og Puglia i 2002 oplyser INPS og INAIL, at indstillingen gjorde sig gældende fra den 31. oktober 2002 til den 31. december 2007. Begge institutioner oplyser, at modtagerne havde mulighed for at anvende rabatterne fra den 1. januar 2009 til den 30. juni 2009 efter forlængelsen af de foranstaltninger, der blev indført i forbindelse med jordskælvet i Umbria og Marche ved lovdekret nr. 162/2008. Skattemyndighederne oplyser, at startdatoen for skatterabatten er den 29. januar 2009, dvs. datoen for ikrafttrædelsen af lovdekret nr. 185/2008.

                           e)

                           For så vidt angår jordskælvet og Etnas udbrud i 2002 mener både INPS og INAIL, at indstillingen gjorde sig gældende fra den 29. oktober 2002 til den 31. marts 2004, og at rabatten gjorde sig gældende fra den 1. januar 2007 til den 30. juni 2008.

                           f)

                           For så vidt angår jordskælvet i Abruzzo i 2009 afhænger den relevante periode af modtagerens omstændigheder: for virksomheder med en årlig omsætning på over 200 000 EUR gjorde indstillingen ifølge dokumenterne fra INPS, INAIL og skattemyndighederne sig gældende fra den 6. april 2009 til den 30. juni 2010, og for virksomheder med en årlig omsætning på under 200 000 EUR og for enkeltpersoner med indkomst fra erhvervsaktiviteter eller selvstændig virksomhed fra den 6. april 2009 til den 15. december 2010 (og ikke til den 31. december 2010, som det fremgår af åbningsafgørelsens betragtning 36, litra f)). Rabatten er gældende fra januar 2012, men både INPS og INAIL påpeger i deres bemærkninger, at reduktionen udelukkende gør sig gældende for støtte, der er i overensstemmelse med de minimis-kravene, og at man afventer Kommissionens afgørelse om støtte, der befinder sig over de minimis-niveauet.

               (91)

               I betragtning 71 til åbningsafgørelsen anmodede Kommissionen desuden Italien om »at bekræfte Kommissionens opfattelse af […] at disse foranstaltninger som følge af de seneste domme fra Italiens øverste kassationsret i 2007, 2010 og 2012 potentielt kan gøre støtten tilgængelig (uden en tidsfrist) for alle virksomheder, som er udpeget som modtagere i retsgrundlaget for hver enkelt foranstaltning«. De italienske myndigheder gør her rede for to forskellige opfattelser.

               (92)

               INPS og INAIL hævder, at Kommissionens fortolkning ikke forekommer at være korrekt. Selv om den øverste kassationsrets domme i teorien kunne udvide støtte uden en frist til at gælde for alle modtagere, der er udpeget i henhold til den relevante lovgivning, gør dommene efter deres opfattelse det blot klart, at det er muligt at yde støtte inden for rammerne af foranstaltningerne på to måder: hvis virksomheden endnu ikke har betalt, skal den betale blot 10 % af, hvad den skylder, og hvis den allerede har betalt, kan den opnå en tilbagebetaling på 90 % af, hvad den har betalt. De to institutioner påpeger, at denne fortolkning udspringer af den lovgivning, hvorved rabatterne indførtes. Denne lovgivning er opstået lovgivning (jus superveniens), som lovliggør tilbagebetaling af de beløb, der tidligere er betalt for meget. INPS og INAIL påpeger imidlertid, at flere domme vedrørende det første tilfælde (betaling af 10 %) har konkluderet, at skatteydere ikke havde ret til støtten inden for rammerne af foranstaltningen, fordi de ansøgte efter den 31. juli 2007, som var den ved lov fastsatte frist. I det andet tilfælde (tilbagebetaling af 90 %) er retten til tilbagebetaling betinget af en forældelsesfrist, som normalt er ti år fra det tidspunkt, hvor retten kan udøves (civillovens artikel 2946), dvs. fra ikrafttrædelsen af den lov, hvorved ordningen indførtes. I modsætning til anbringenderne i betragtning 45 til åbningsafgørelsen henviser de principper, den øverste kassationsret har fastlagt, desuden kun til særlige tilfælde (Sicilien og Piemonte) og kan ikke anvendes generelt i forbindelse med alle andre katastrofer, hvilket Kommissionen ellers hævder.

               (93)

               Skattemyndighederne er af den opfattelse, at Kommissionens fortolkning er korrekt. Som hovedregel skal en anmodning om tilbagebetaling af skat fra en aktør, der allerede har betalt, indgives senest 48 måneder efter betalingsdatoen (artikel 38 i præsidentens dekret nr. 602 af 20.9.1973). Ikke desto mindre har domme fra den øverste kassationsret af nyere dato accepteret, at modtagerne har ret til at få tilbagebetalt beløb, de tidligere har betalt for meget, med forbehold for den sædvanlige forældelsesfrist som ovenfor.

               (94)

               For så vidt angår den procentuelle rabat, som gør sig gældende for alle foranstaltningerne og de enkelte skatter eller bidrag, bekræfter Italien de procentsatser, der er nævnt i åbningsafgørelsens afsnit 2.2.

      Kombination af forskellige støtteordninger i forbindelse med naturkatastrofer

               (95)

               I betragtning 71 til åbningsafgørelsen anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om at gøre rede for »hvorvidt der eksisterer støtteordninger i forbindelse med naturkatastrofer, som allerede yder støtte til modtagerne, og hvis formål er at råde bod på den skade, de har lidt som følge af den specifikke naturkatastrofe«.

               (96)

               Ud af de tre institutioner, der har indgivet bemærkninger, har kun INPS besvaret dette spørgsmål. Det påpeger, at værdien af rabatterne er strengt begrænset til modtagernes reelle udeståender til institutionerne i forhold til den periode, hvor betalingerne var indstillet. Dermed er foranstaltningerne begrænset til en procentvis reduktion i de skyldige bidrag. Ifølge INPS kan de omhandlede beløb derfor ikke medføre overkompensation for de støtteberettigede udgifter. INPS påpeger, at katastrofestøtteordningerne i forbindelse med jordskælvet i Molise i 2004 (støtteordning N 174a/2004) og jordskælvet i Abruzzo i 2009 (støtteordning 459a/2009) ikke ydede kompensation for personaleomkostninger (løn og bidrag). Disse ordninger ydede udelukkende kompensation for direkte og indirekte eller økonomiske skader, som skyldtes en midlertidig indstilling af den økonomiske virksomhed som følge af katastrofen eller et behov for at flytte virksomheden efter katastrofen. Men for så vidt angår bidragene gør de i nærværende sag omstridte støtteordninger sig kun gældende for virksomheder, der fortsatte deres drift efter katastrofen, og som ellers skulle have betalt de ved lov fastsatte bidrag. Desuden omfattede støtteordningerne for både Molise og Abruzzo, som Kommissionen godkendte, foranstaltninger til overvågning af overlappende støtte med henblik på at udelukke enhver mulighed for overkompensation.

      Skadevurdering for hver enkelt modtager

               (97)

               I betragtning 71 til åbningsafgørelsen spurgte Kommissionen »om og hvordan skaden blev opgjort for hver enkelt modtager i de områder, der blev berørt af naturkatastroferne, og om nødvendigheden og proportionaliteten af støtten er blevet overvejet på noget tidspunkt, og hvordan«.

               (98)

               Ligesom det var tilfældet med det foregående punkt, besvarede kun INPS spørgsmålet. INPS bekræfter, at de aktører, der har draget fordel af indstillingen af betalinger af bidrag til social sikring, omfatter alle virksomheder, der har virke i et specifikt geografisk område, som er udpeget ved afgørelser om civil beskyttelse. Den lovgivning, hvorved foranstaltningerne indførtes, omfattede imidlertid ingen ordning til kontrol af, at der forelå en årsagssammenhæng mellem den lidte skade og foranstaltningen.

      Anslået antal støttemodtagere under hver foranstaltning og støttebeløb

               (99)

               Ifølge betragtning 72 til åbningsafgørelsen »anmodes de italienske myndigheder om at oplyse det anslåede antal støttemodtagere inden for rammerne af hver foranstaltning og de relevante støttebeløb«.

               (100)

               I 2013 indsendte INPS, INAIL og skattemyndighederne tal vedrørende det anslåede antal støttemodtagere, men kun INPS og INAIL oplyste desuden det beløb, der var blevet ydet i støtte.

      Yderligere oplysninger og Italiens uddybning

               (101)

               Efter Kommissionens anmodninger om uddybning (jf. betragtning 18) svarede skattemyndighederne, at de skatter, der indgår i foranstaltningerne, omfatter alle typer skatter uden sondring. Skattemyndighederne forklarer desuden, at det er vanskeligt at oplyse et nøjagtigt skøn over antallet af støttemodtagere og det samlede rabatbeløb inden for rammerne af de forskellige foranstaltninger. De oplyser, at dette skyldes manglen på elektroniske data, hovedsageligt fordi ansøgninger om rabat skal indgives i papirform og ikke gennem det elektroniske skatteangivelsessystem. Det har kun været muligt at gennemføre en analyse på baggrund af de årlige selvangivelser for foranstaltningen i forbindelse med jordskælvet i Abruzzo i 2009. Selv i dette tilfælde kan oplysningerne ikke hentes direkte, men kræver derimod en analyse i hvert enkelt tilfælde. Dette vanskeliggøres yderligere, idet dataene vedrørende de reducerede sociale bidrag omfatter de beløb, som både arbejdsgiveren og arbejdstageren skal betale. En rabat på det beløb, som arbejdstageren skal betale, udgør ikke statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, fordi den tilgodeser enkeltpersoner, ikke virksomheder.

               (102)

               Først i 2014 efter fastlæggelsen af en metode for alle agenturer, der deltog i undersøgelsen (skattemyndighederne, INPS og INAIL), kunne Italien endelig tilvejebringe et omtrentligt overordnet skøn over modtagerne af foranstaltningerne. Italien fremsendte en række tabeller over modtagerne og støttebeløbene. I sit brev af 4. august 2014 oplyser Italien, at det har identificeret 80 577 modtagere. Ud af disse har i) 33 831 modtaget en rabat på mindre end 1 000 EUR, ii) 66 704 har modtaget en rabat på mindre end 10 000 EUR og iii) 75 469 har modtaget en rabat på mindre end 100 000 EUR. Blot 539 virksomheder har modtaget en rabat på over 200 000 EUR.

               (103)

               For så vidt angår de omstridte foranstaltninger i sag SA.33083 (naturkatastrofer mellem 1990 og 2002) er antallet af modtagere ca. 59 500, hvoraf 23 303 ikke længere driver virksomhed. For så vidt angår de omstridte foranstaltninger i sag SA.35083 (jordskælvet i Abruzzo i 2009) er antallet af modtagere ca. 21 000, hvoraf 4 000 ikke længere driver virksomhed.

      Bemærkninger fra Italien vedrørende støttedokumentation for kompensation for skade forårsaget af en naturkatastrofe

               (104)

               I samme brev af 4. august 2014 gør Italien i detaljer rede for vanskelighederne i forbindelse med at tilvejebringe dokumentation, der viser: i) hvorvidt modtagerne af de af undersøgelsen omfattede foranstaltninger har lidt skade som følge af en naturkatastrofe, ii) hvorvidt modtagerne har modtaget kompensation for et sådant tab og iii) omfanget af den kompensation, de har modtaget.

               (105)

               De italienske myndigheder er af den opfattelse, at åbningsafgørelsen ikke udtrykkeligt krævede beviser for den skade, som modtagerne af de af undersøgelsen omfattede foranstaltninger har lidt. Derfor indhentede de italienske myndigheder ikke dokumentation for den skade, som de enkelte modtagere faktisk har lidt. De italienske myndigheder ville være nødt til at begynde fra ny og kontakte både offentlige myndigheder (for at kontrollere, hvorvidt skadeskompensationen allerede var blevet tildelt og/eller udbetalt) og modtagerne af de af undersøgelsen omfattede foranstaltninger (for at kontrollere, hvorvidt de havde lidt skade, og hvorvidt de var blevet kompenseret for denne skade af forsikringsselskaberne).

               (106)

               I sit brev forklarer Italien følgende:

                           a)

                           Som svar på Kommissionens specifikke anmodning til Italien om at tilvejebringe dokumentation for den skade, som de enkelte modtagere af de af undersøgelsen omfattede foranstaltninger har lidt, har de italienske myndigheder indledt en undersøgelse, der skal samle dokumenter, der kan opgøre tab forårsaget af naturkatastrofer og kompensation ydet af offentlige eller private organer.

                           b)

                           Denne undersøgelse gennemføres imidlertid kun for så vidt angår modtagere, der stadig driver virksomhed (og dermed udelukkes de modtagere, der har indstillet deres virksomhed og ikke længere kan fordreje konkurrencen på markedet).

                           c)

                           En erklæring med en opgørelse af den skade, som naturkatastrofen forårsagede, var ikke en af betingelserne for tildeling af den påståede ulovlige støtte, der er omfattet af undersøgelsen. Som følge heraf råder ingen af de administrative afdelinger, der har tildelt støtten (skattemyndighederne, INPS og INAIL), over denne dokumentation. Der er behov for at indlede yderligere specifikke undersøgelser på de enkelte berørte områder for så vidt angår de af undersøgelsen omfattede foranstaltninger.

                           d)

                           Disse undersøgelser vedrører dokumenter vedrørende både beviset for skaden og den kompensation, der eventuelt er blevet ydet på baggrund heraf. Idet det ikke var en betingelse for tildeling af den påståede ulovlige støtte, der er omfattet af undersøgelsen, at foretage en opgørelse af den skade, som naturkatastrofen forårsagede, skal eventuelle beviser for skaden, som offentlige eller private organer kræver for at yde kompensation, være knyttet til den begivenhed, den vedrører, og derfor også til tidspunktet for begivenheden.

                           e)

                           Opgørelsen af skaden skal være udarbejdet, da skaden netop var sket og stadig kunne kontrolleres, idet det ellers ikke ville være muligt at slå fast, at der var tale om direkte skade, eller at kontrollere årsagssammenhængen med naturkatastrofen. Dermed er indsamlingen af dokumentation vedrørende erklæringer om eller opgørelser af skaden og en eventuel kompensation uadskilleligt forbundet med tidspunktet for naturkatastrofen.

                           f)

                           Muligheden for at opspore dokumenter, der kan dokumentere den lidte skade og den udbetalte kompensation, er begrænset på grund af de lovmæssige krav om at føre og opbevare fortegnelser i Italien. I henhold til den italienske civillovs artikel 2220 og 2946 skal fortegnelser opbevares i ti år (i visse tilfælde kortere tid). Det er klart, at en myndighed i sine bestræbelser på at opspore denne dokumentation mere end ti år efter katastrofen ikke råder over tilstrækkelige retlige midler til at sikre, at modtagerne og de offentlige myndigheder tilvejebringer den.

                           g)

                           Undersøgelsen af den nationale lovramme for registrering tyder på, at det er objektivt umuligt at indsamle dokumentation for skade, som individuelle virksomheder har lidt for mere end ti år siden, f.eks. i forbindelse med de naturkatastrofer, der er omfattet af de af undersøgelsen omfattede foranstaltninger, bortset fra jordskælvet i Abruzzo i 2009, hvor perioden på ti år endnu ikke er udløbet.

               (107)

               For så vidt angår jordskælvet i Abruzzo i 2009, som er genstand for sag SA.35083 (12/C), oplyser de italienske myndigheder, at der er behov for en nøjagtig og detaljeret forespørgsel for nøjagtigt at kunne fastlægge både modtagernes identitet og det beløb, de har modtaget i ulovlig støtte. De oplysninger, som Italien havde indsamlet indtil 2014, omfatter desuden et stort antal enkeltpersoner, der kan have draget fordel af ordningen i form af skatter på indtægter, som ikke (delvist eller overhovedet) har tilknytning til deres erhvervsvirksomhed. Ud af de ca. 21 000 modtagere, som Italien har identificeret, er 17 500 enkeltpersoner, hvis skatteoplysninger både vedrører indtægt fra erhvervsaktiviteter og økonomisk virksomhed samt andre former for indkomst. For så vidt angår disse modtagere er der behov for at gennemføre en mere detaljeret vurdering for at fastlægge, i hvor stort et omfang de rabatter, de har modtaget, bør anses for at være statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, idet rabatter, der ikke tilgodeser virksomheder, ikke udgør statsstøtte.

               (108)

               Endelig har Italien tilvejebragt detaljerede oplysninger og dokumentation vedrørende den systemiske indvirkning af jordskælvet i Abruzzo i 2009 på regionens økonomiske struktur. Dokumentationen omfatter makroøkonomiske data og lister over beskadigede lokale infrastrukturer.

         6.   VURDERING AF FORANSTALTNINGERNE

      Foranstaltningernes karakter af statsstøtte

               (109)

               I åbningsafgørelsen havde Kommissionen den opfattelse, at de omhandlede foranstaltninger tilsyneladende udgjorde statsstøtte (foranstaltningerne var rabatordninger, der indførte en rabat på skatter og obligatoriske bidrag til social sikring og præmier til arbejdsulykkesforsikring på op til 90 %, som virksomheder med hjemsted eller forretningssted i de områder, der er berørt af naturkatastrofer, skulle betale: Artikel 9, stk. 17, i lov nr. 289 af 27.12.2012, som ændret; artikel 4, stk. 90, i lov nr. 350 af 24.12.2003, som ændret; artikel 1, stk. 363, i lov nr. 266 af 23.12.2005, som ændret; artikel 1, stk. 1011, af lov nr. 296 af 27.12.2006, som ændret; artikel 2, stk. 109, i lov nr. 244 af 24.12.2007, som ændret; artikel 6, stk. 4a og 4b, i lovdekret nr. 185 af 29.11.2008, som ændret; artikel 33, stk. 28, i lov nr. 183 af 12.11.2011, som ændret; og alle gennemførelsesbestemmelser, der indgår i disse love, som er nævnt i betragtning 20-36 til denne afgørelse). I det følgende vil Kommissionen undersøge, hvorvidt de af undersøgelsen omfattede foranstaltninger udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF.

               (110)

               For at kunne vurdere, hvorvidt rabatforanstaltningerne udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, skal det fastslås, om de begunstiger visse virksomheder, om støtten er ydet af medlemsstaterne ved hjælp af statsmidler, og om foranstaltningerne kan fordreje konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne.

               (111)

               Idet rabatterne kun ydes til virksomheder, der har hjemsted i de geografiske områder, der er berørt af visse former for naturkatastrofer (jordskælv, vulkanudbrud og oversvømmelser) (områderne er nævnt i betragtning 39), er foranstaltningerne selektive. Ved at reducere skatter og bidrag fritager den italienske stat disse virksomheder for driftsomkostninger, som de ville skulle afholde under normale omstændigheder. Derfor nyder virksomhederne en økonomisk fordel, der kan fordreje eller i det mindste true med at fordreje konkurrencen. Idet foranstaltningerne omfatter virksomheder, der kan formodes at deltage i samhandelen mellem medlemsstaterne, har de mulighed for at påvirke denne handel.

               (112)

               Den støtte, som de offentlige myndigheder har ydet ved hjælp af statsmidler, ydes ved hjælp af indtægter, som de offentlige myndigheder går glip af: en reduktion af indkomstskatten mindsker statens skatteindtægter. Ligeledes kræver reduktionen af bidrag, der skal betales til de statslige agenturer (INPS og INAIL) en øget overførsel af statsmidler til disse agenturer for at kompensere for deres tab af indtægter.

               (113)

               Derfor udgør alle foranstaltninger vedtaget af Italien siden 2002, som er omfattet af statsstøttesagerne SA.33083 (12/C) og SA.35083 (12/C), og som reducerer betalingerne af skatter og bidrag med 90 %, 50 % eller 60 %, afhængigt af omstændighederne, statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, hvilket Kommissionen allerede konkluderede foreløbigt i åbningsafgørelsen.

               (114)

               De af undersøgelsen omfattede støtteforanstaltninger er i princippet forbudt i henhold til artikel 107, stk. 1, og de kan kun anses for at være forenelige med det indre marked, hvis de er omfattet af en af de i traktaten fastsatte undtagelsesbestemmelser.

               (115)

               Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at støtte ydet til individuelle virksomheder inden for rammerne af de omhandlede foranstaltninger ikke udgør statsstøtte, hvis den overholder alle betingelserne i de gældende de minimis-forordninger (62).

      Støtteforanstaltningernes ulovlighed

               (116)

               De foranstaltninger, hvorunder støtten er blevet ydet, er allerede trådt i kraft. Kommissionen beklager, at Italien ikke har levet op til sin forpligtelse til at anmelde ordningerne i overensstemmelse med artikel 108, stk. 3, TEUF.

      Vurdering af støttens forenelighed med det indre marked på baggrund af de interesserede parters bemærkninger

               (117)

               Efter at have konkluderet, at de i betragtning 109 nævnte rabatordninger udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, skal Kommissionen afgøre, hvorvidt støtten kan erklæres for forenelig med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 2 eller 3, TEUF.

               (118)

               For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt de i traktaten fastlagt undtagelser kan finde anvendelse, indtog Kommissionen i åbningsafgørelsen den holdning, at støtten ikke opfyldte betingelserne for undtagelsen i artikel 107, stk. 2, litra a), idet der ikke var tale om støtte af social karakter, og at den ikke var omfattet af artikel 107, stk. 2, litra c). Af indlysende grunde kunne undtagelserne i artikel 107, stk. 3, litra b) og d), heller ikke gøre sig gældende. Italien har ikke anfægtet denne vurdering i løbet af den formelle undersøgelsesprocedure. For så vidt angår muligheden for, at undtagelserne i artikel 107, stk. 3, litra a) og c), kan gøre sig gældende, henviser Kommissionen til den tvivl, den gav udtryk for i åbningsafgørelsen (jf. afsnit 3.3.2 i åbningsafgørelsen). I sine bemærkninger hævdede medlemsstaten ikke, at støtten kunne undtages i henhold til artikel 107, stk. 3, litra a) eller c), og tilvejebragte desuden ingen oplysninger i løbet af den formelle undersøgelsesprocedure, der giver Kommissionen mulighed for at vurdere foreneligheden af de omhandlede foranstaltninger på baggrund af disse undtagelser. I stedet hævdede Italien (og de interesserede tredjeparter, der fremsatte bemærkninger), at støtten havde til formål at råde bod på skader forårsaget af naturkatastrofer, og antyder hermed, at den skal vurderes på baggrund af undtagelsen i artikel 107, stk. 2, litra b). Denne konklusion er med forbehold af muligheden for, at individuel støtte ydet under ordningerne kan erklæres forenelig ved en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde eller være omfattet af en fritagelsesforordning, som er vedtaget i henhold til artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 994/98 (63).

               (119)

               Idet alle rabatforanstaltningerne faktisk vedrører virksomheder med hjemsted eller forretningssted i områder, der er berørt af naturkatastrofer, vil Kommissionen overveje, om foranstaltningerne kan være omfattet af undtagelsen i artikel 107, stk. 2, litra b), som »støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer«.

      Støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer

               (120)

               Kommissionen har undersøgt de pågældende støtteordninger på baggrund af artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, der bestemmer, at »støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder«, er forenelig med det indre marked.

               (121)

               Kommissionen skal undersøge, hvorvidt de katastrofer, som Italien har nævnt, rent faktisk kan betragtes som »naturkatastrofer« i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), og om følgende betingelser er opfyldt:

                           a)

                           den skade, der ydes kompensation for, er en direkte følge af den pågældende naturkatastrofe

                           b)

                           støtten råder kun bod på den skade, der er forårsaget af naturkatastrofen, og medfører ikke en overkompensation for den skade, som modtagerne har lidt.

               (122)

               Den italienske lovgivning udpeger områder, der er berørt af tre slags naturkatastrofer: jordskælv, oversvømmelser og vulkanudbrud. Kommissionen har altid været af den holdning, at jordskælv, oversvømmelser og vulkanudbrud er naturkatastrofer i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF. Således kan enhver virksomhed, der faktisk har lidt skade som følge af disse naturkatastrofer, være berettigede til støtte, der maksimalt kan udgøre det beløb, der er nødvendigt for at råde bod på denne skade (64).

               (123)

               De omhandlede ordninger fastlægger imidlertid ikke en definition af skade (hverken materiel eller økonomisk) og etablerer heller ikke en sammenhæng mellem støtten og den skade, modtageren faktisk har lidt som følge af naturkatastrofen (65). Endvidere begrænser ordningerne ikke kompensationen til at dække det beløb, der er nødvendigt for at råde bod på den direkte skade, som den enkelte modtager faktisk har lidt. Endelig fastsættes de støtteberettigede udgifter ikke på baggrund af den skade, som virksomhederne har lidt som en direkte følge af naturkatastrofen. Dette bekræftede de italienske myndigheder i løbet af den formelle undersøgelsesprocedure (jf. INPS bemærkninger i betragtning 98).

               (124)

               Kommissionen konkluderer, at ordningerne ydede støtte, ikke blot til virksomheder, der havde lidt reel skade, men derimod til alle virksomheder med hjemsted eller forretningssted i områder, som de italienske myndigheder havde udpeget som katastrofeområder, uanset hvorvidt de reelt set havde lidt skade som følge af den pågældende katastrofe.

               (125)

               På baggrund af ovenstående er de af undersøgelsen omhandlede foranstaltninger i kraft af deres natur og operationelle ordninger ikke udformet til at sikre, at den ydede støtte er begrænset til det beløb, der er nødvendigt for at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer.

               (126)

               Det må derfor konkluderes, at den formelle undersøgelsesprocedure ikke har fjernet Kommissionens tvivl for så vidt angår foreneligheden af foranstaltningerne med det indre marked.

               (127)

               Idet støtten ikke kan komme i betragtning til en af undtagelserne i artikel 107, stk. 2 og 3, TEUF, finder Kommissionen, at ordningerne er uforenelige med det indre marked.

               (128)

               Foreneligheden af foranstaltningerne med EU-retten i forbindelse med fiskeri og akvakultur må vurderes på baggrund af de retningslinjer for gennemgangen af statsstøtte til fiskeri- og akvakultursektoren, der var gældende på tidspunktet for den enkelte ordnings ikrafttrædelse. Kommissionen har siden 2001 offentliggjort sådanne retningslinjer, som gør rede for, hvordan den har til hensigt at anvende traktaten på statsstøtte til fiskeri og akvakultur.

               (129)

               I henhold til retningslinjerne er kravene til støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer, i store træk de samme som de ovenfor nævnte, og Kommissionen konkluderer, at bemærkningerne i dette afsnit ligeledes gør sig gældende for støtte, der er ydet inden for rammerne af foranstaltningerne i fiskeri- og akvakultursektoren.

      Bemærkninger fra interesserede parter

               (130)

               De italienske myndigheder og fire andre interesserede parter (Chiti, Preve-Gavioli, Confindustria og CGIL L'Aquila) har fremsat bemærkninger om de tvivlsspørgsmål, som Kommissionen gav udtryk for i åbningsafgørelsen.

               (131)

               Alle de interesserede parter påpeger, at støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer, er forenelig med det indre marked i henhold til traktatens artikel 107, stk. 2, litra b). De pågældende foranstaltninger var rettet mod virksomheder i områder, der blev ramt af jordskælv, oversvømmelser og vulkanudbrud. Kommissionen konkluderede imidlertid i det foregående afsnit (»Støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer«), at de pågældende foranstaltninger i kraft af deres natur og operationelle ordninger ikke blev udformet til at råde bod på skader, der er forårsaget af de nævnte naturkatastrofer i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b).

               (132)

               Chiti og Confindustria nævner desuden, at den støtte, der blev ydet under visse af foranstaltningerne, først blev tildelt efter en kontrol af den faktiske skade, som de enkelte virksomheder havde lidt. Det kan ikke udelukkes, at den støtte, der blev ydet inden for rammerne af foranstaltningerne i enkelte tilfælde ikke oversteg det beløb, der var nødvendigt for at råde bod på den skade, som modtageren faktisk havde lidt som en direkte følge af katastrofen, således at den støtte, den pågældende virksomhed blev tildelt, bør betragtes som forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b). De pågældende foranstaltninger er imidlertid ikke i kraft af deres natur og operationelle ordninger udformet til at udelukke enhver form for overkompensation for skader eller blot til at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofen. Som det fremgår af det foregående afsnit (»Støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer«) er deres anvendelsesområde langt mere omfattende, idet de ikke kræver, at støtten skal være direkte forbundet med den skade, der er lidt som følge af naturkatastrofen. Ved ikke at etablere en sådan forbindelse undlader de at begrænse kompensationen til at dække det beløb, der er nødvendigt for at råde bod på den skade, som virksomheden faktisk havde lidt. Selv i de tilfælde, hvor modtagerne skal bevise, at de har lidt alvorlig skade, som f.eks. i Piemontes tilfælde, begrænser lovgivningen ikke støttens omfang til det tab, der er blevet konstateret som følge af oversvømmelserne. For så vidt angår de italienske myndigheders bemærkninger om indvirkningen af jordskælvet i 2009 på den økonomiske struktur i Abruzzo og især på det område, der blev berørt af dette usædvanligt voldsomme og ødelæggende jordskælv, understreger Kommissionen atter, at der i henhold til Kommissionen og i overensstemmelse med Kommissionen faste praksis (66) skal foreligge en klar og direkte forbindelse mellem den hændelse, der har forvoldt skaden, og den statsstøtte, der skal kompensere herfor. Denne forbindelse skal fastlægges for den enkelte virksomhed og ikke på makroøkonomisk niveau, hvilket er tilfældet for den af undersøgelsen omhandlede foranstaltning (vedrørende jordskælvet i Abruzzo i 2009 er den anmeldte foranstaltning genstand for sag SA.35083 (12/C)).

               (133)

               Det må derfor konkluderes, at de bemærkninger, som de interesserede tredjeparter har fremsat i løbet af den formelle undersøgelsesprocedure, ikke har fjernet Kommissionens tvivl, samt at de omhandlede foranstaltninger udgør støtte, der er uforenelig med det indre marked.

      Konsekvenser af denne afgørelse

               (134)

               Denne afgørelse kræver omgående gennemførelse, hvilket bl.a. betyder, at ulovligt ydet støtte, som er erklæret uforenelig, skal tilbagebetales. Kommissionen bemærker, at en negativ afgørelse vedrørende en støtteordning ikke udelukker muligheden for, at visse fordele, der er indrømmet inden for rammerne af ordningen, ikke i sig selv udgør støtte, eller helt eller delvis kan betragtes som støtte, der i sig selv er forenelig med det indre marked (f.eks. fordi støtten er ydet til enkeltpersoner, der ikke udøver økonomisk aktivitet, og som derfor ikke skal betragtes som virksomheder, eller fordi støtten i det særlige tilfælde falder inden for grænserne af den relevante de minimis-forordning, eller fordi støtten ydes i overensstemmelse med en godkendt støtteordning eller en fritagelsesforordning).

               (135)

               Italien skal ophæve alle udestående betalinger af støtte inden for rammerne af alle de i betragtning 109 til denne afgørelse nævnte ordninger med virkning fra datoen for vedtagelsen af denne afgørelse. Fra den dato må ingen af disse ordninger anvendes som grundlag for tildeling eller udbetaling af støtte i fremtiden.

               (136)

               For så vidt angår den støtte, der er udbetalt til individuelle virksomheder inden for rammerne af de undersøgte foranstaltninger før datoen for åbningsafgørelsen og påbuddet om indstilling (jf. betragtning 54), skal ordningen betragtes som forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, såfremt der kan etableres en tydelig og direkte forbindelse mellem den skade, den pågældende virksomhed har lidt som følge af naturkatastrofen, og den ydede statsstøtte (67). Det bør omhyggeligt sikres, at der undgås overkompensation for den skade, den enkelte virksomhed har lidt. Desuden skal enhver kompensation for en sådan skade, som er ydet af en hvilken som helst kilde, fraregnes, og det skal sikres, at der ikke sker overlap mellem støtte inden for rammerne af den pågældende ordning og støtte ydet inden for rammerne af andre foranstaltninger på baggrund af de samme støtteberettigede udgifter.

      Tilbagebetaling

               (137)

               I henhold til traktaten og Domstolens faste praksis er Kommissionen, når den fastslår en støtteordnings uforenelighed med det indre marked, beføjet til at bestemme, at den pågældende stat skal ophæve eller ændre ordningen (68). Domstolen har altid været af den opfattelse, at en medlemsstats forpligtelse til at afskaffe en støtte, som Kommissionen har fundet uforenelig med det indre marked, har til formål at genoprette den oprindelige situation (69). Domstolen har slået fast, at dette formål opfyldes, når støttemodtageren har tilbagebetalt den ulovligt ydede støtte og dermed mister den fordel, der var opnået på markedet i forhold til konkurrenterne, og situationen fra tiden før ydelsen af støtte genoprettes (70).

               (138)

               I overensstemmelse med ovenstående retspraksis bestemmer Rådets forordning (EF) nr. 659/1999, at »[i] negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren«.

               (139)

               Idet den af undersøgelsen omfattede støtte anses for at udgøre ulovlig og uforenelig statsstøtte, skal den i princippet tilbagebetales for at genoprette den situation, der gjorde sig gældende på markedet forud for tildelingen af støtten. Forordning (EF) nr. 659/1999 fastlægger imidlertid begrænsninger for så vidt angår kravet om tilbagebetaling. Artikel 14, stk. 1, fastlægger, at »Kommissionen [ikke] kræver […] tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen«, som f.eks. beskyttelse af retssikkerheden eller princippet om berettiget forventning. Domstolen har desuden anerkendt én undtagelse fra denne forpligtelse for en medlemsstat til at gennemføre en beslutning om tilbagebetaling rettet til den, nemlig ganske særlige omstændigheder, der gør det absolut umuligt for medlemsstaten at gennemføre beslutningen korrekt (71).

               (140)

               I løbet af den formelle undersøgelsesprocedure gjorde interesserede parter (Confindustria og Chiti) og de italienske myndigheder opmærksom på denne type undtagelser, og Kommissionen må undersøge, hvorvidt de finder anvendelse på nærværende sag, for at afgøre, hvorvidt der skal ske tilbagebetaling.

               (141)

               Confindustria henviser til princippet om berettiget forventning (betragtning 80). Kommissionen understreger, at modtageren af en støtteforanstaltning, der ikke er blevet anmeldt, i princippet ikke kan gøre indsigelse mod en afgørelse om tilbagebetaling ved at gære gældende, at den har en berettiget forventning om, at støtten er lovligt ydet (72), idet en påpasselig erhvervsdrivende normalt må være i stand til at forvisse sig om, at denne procedure er blevet fulgt (73). Derudover har Kommissionen i nærværende sager ikke selv givet de italienske myndigheder eller modtagerne nogen grund til at have berettigede forventninger (74).

               (142)

               I sine bemærkninger (jf. betragtning 80) henviser Confindustria ligeledes til forældelsesfristen på ti år, som er fastlagt i artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999. Forordningen bestemmer, at Kommissionen, når den vedtager en negativ afgørelse om ulovlig støtte, skal pålægge den pågældende medlemsstat at træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren. Kommissionens beføjelser til at kræve tilbagebetaling af støtte forældes dog efter ti år. Enhver foranstaltning, der træffes af Kommissionen eller af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen angående den ulovlige støtte, afbryder denne frist. Efter hver afbrydelse begynder forældelsesfristen forfra. Kommissionen blev underrettet om foranstaltningernes eksistens i 2011 og traf foranstaltninger angående den ulovlige støtte ved at anmode de italienske myndigheder om oplysninger den 25. juli 2011. Kommissionen vedtog afgørelsen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure den 17. oktober 2012. Loven, der indførte den første af de af undersøgelsen omhandlede foranstaltninger, blev vedtaget af Italien den 27. december 2002 (jf. betragtning 22). Dermed er forældelsesfristen for tilbagebetaling af støtten, som er fastlagt i artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999, ikke udløbet for så vidt angår de rabatforanstaltninger, der er omfattet af denne afgørelse.

               (143)

               Chiti gør gældende (jf. betragtning 73), at ingen national eller EU-myndighed fra slutningen af 1994 indtil 2011 stillede spørgsmål ved lovligheden af støtten. Kommissionen bemærker, at den af undersøgelsen omfattede støtte først blev tildelt, da rabatforanstaltningerne trådte i kraft. Indtil da var virksomhederne forpligtede til at betale det fulde beløb, de skyldte i skatter og bidrag. Virksomhederne begyndte først i 2003 at drage fordel af rabatten på deres udestående skatter og bidrag. Under disse omstændigheder kan der hverken nedlægges påstand om forældelse (gjort gældende af Confindustria, jf. betragtning 142) eller berettiget forventning (gjort gældende i Confindustrias senere bemærkninger, jf. betragtning 141). Det bør erindres, at nationale eller EU-institutioners passivitet ikke i sig selv kan være grundlag for berettigede forventninger. På baggrund af argumentationen i de foregående betragtninger forkastes den interesserede parts argument vedrørende dette punkt derfor.

               (144)

               For så vidt angår Chitis henvisning til retssikkerhedsprincippet (jf. betragtning 73) er der ingen grund til at skelne mellem denne sag og Lucchini-sagen (75). Kommissionen er derfor af den opfattelse, at den omstændighed, at der foreligger endelige afgørelser fra nationale domstole, ikke er en hindring for tilbagebetaling.

      Ganske særlige omstændigheder: absolut umulighed for tilbagesøgning

               (145)

               I henhold til artikel 288 TEUF er den medlemsstat, som en afgørelse om tilbagebetaling er rettet til, forpligtet til at gennemføre afgørelsen. Som nævnt ovenfor har Domstolen udpeget én undtagelse til denne forpligtelse, nemlig såfremt medlemsstaten beviser, at der foreligger ganske særlige omstændigheder, der gør der absolut umuligt at gennemføre afgørelsen.

               (146)

               Medlemsstaterne påberåber sig typisk dette argument under diskussioner med Kommissionen efter vedtagelsen af en afgørelse om tilbagebetaling (76). I denne sag har Italien derimod forud for vedtagelsen af afgørelsen gjort gældende, at der ikke bør udstedes påbud om tilbagebetaling for så vidt angår visse foranstaltninger, idet det vil være absolut umuligt at gennemføre et sådant påbud. Eftersom Italien rejste dette spørgsmål i forbindelse med den formelle undersøgelse, og ingen ifølge et generelt retsprincip kan forpligtes til at gøre det umulige, finder Kommissionen det nødvendigt at behandle spørgsmålet i denne afgørelse (77).

               (147)

               For det første bør det bemærkes, at Domstolen konsekvent har anlagt en yderst snæver fortolkning af begrebet »absolut umulighed«. Betingelsen om, at det skal være absolut umuligt at gennemføre afgørelsen, er imidlertid ikke opfyldt, når medlemsstaten udelukkende har underrettet Kommissionen om de retlige, politiske og praktiske vanskeligheder, som gennemførelsen af afgørelsen indebærer (78). »Absolut umulighed« kan udelukkende accepteres, såfremt tilbagesøgning fra begyndelsen ville være en objektiv og absolut umulighed (79).

               (148)

               I denne sag har de italienske myndigheder gentagne gange hævdet, at det er absolut umuligt at foretage en nøjagtig beregning af den uforenelige støtte, der skal tilbagesøges. De hævder, at virksomheder kun er forpligtede til at opbevare forretningspapirer og regnskaber i ti år i henhold til den italienske civillov (artikel 2220) og skatteloven. Dokumentation for skader, der er forårsaget af en naturkatastrofe, skal samles på grundlag af officielle dokumenter (forretningspapirer og regnskaber), der blev udarbejdet på tidspunktet for begivenheden. Dermed er det for begivenheder, der fandt sted for mere end ti år siden, ikke længere muligt at fastlægge omfanget af den skade, de enkelte modtagere har lidt, eller det beløb, der allerede er blevet kompenseret af andre kilder som f.eks. forsikringer eller andre støtteforanstaltninger. For så vidt angår de fleste foranstaltninger, der er omfattet af undersøgelsen, er der forløbet mere end ti år siden naturkatastrofen. Dette gør sig gældende for alle begivenheder med tilknytning til sag SA.33083 (12/C), dvs. jordskælvet i Østsicilien i 1990, oversvømmelserne i Norditalien i 1994, jordskælvet i Marche og Umbria i 1997, jordskælvet i Molise og Puglia i 2002 og jordskælvet og Etnas udbrud i Catania-provinsen i 2002. Italien hævder således, at det for disse begivenheder ikke længere er muligt at tilvejebringe fortegnelser, der dokumenter skaderne (eller eventuel modtaget kompensation).

               (149)

               I henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF er »støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer«, forenelig med det indre marked, og støtten er kun uforenelig og skal kun tilbagebetales, såfremt den overstiger den lidte skade. Størstedelen af de modtagere, der har lidt skade som følge af en naturkatastrofe, der fandt sted for mere end ti år siden, råder imidlertid ikke længere over den nødvendige dokumentation for, at de har lidt skade, eller for omfanget af den lidte skade, idet virksomheder i henhold til italiensk ret kun skal opbevare forretningspapirer og regnskaber i ti år. Såfremt Kommissionen træffer beslutning om tilbagesøgning af det beløb, der overstiger den skade, som modtagerne stadig kan dokumentere, vil medlemsstaterne dermed skulle tilbagesøge støtte, som er forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), og som virksomheder, der har lidt skade som følge af en naturkatastrofe, i realiteten er berettiget til.

               (150)

               I princippet burde Kommissionen kræve tilbagebetaling af den uforenelige støtte, som Italien har ydet inden for rammerne af de i betragtning 109 nævnte foranstaltninger. Imidlertid (a) er modtagerne af foranstaltningerne virksomheder i områder, der er berørt af naturkatastrofer, (b) udgør støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer, støtte, som ved lov er forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, (c) fandt størstedelen af disse naturkatastrofer sted mere end ti år før datoen for nærværende afgørelse, og endelig (d) er støttemodtagerne i henhold til national ret ikke forpligtede til at opbevare fortegnelser i mere end ti år, hvorfor det er en objektiv og absolut umulighed at beregne det nøjagtige omfang af den skade, de har lidt som en direkte følge af naturkatastrofen. Under de yderst specifikke omstændigheder, der gør sig gældende for de støtteforanstaltninger, der er genstand for denne afgørelse, accepterer Kommissionen derfor, at det for naturkatastrofer, der fandt sted mere end ti år før datoen for nærværende afgørelse, er en juridisk og faktisk umulighed at indhente de oplysninger, der er nødvendige for at beregne det nøjagtige omfang af den uforenelige støtte, der skal tilbagebetales. Det ville således være en objektiv og absolut umulighed at håndhæve en afgørelse om tilbagebetaling.

               (151)

               Umuligheden af at beregne det nøjagtige omfang af den uforenelige støtte, der skal tilbagebetales, gør sig imidlertid ikke gældende for virksomheder, der på tidspunktet for begivenheden ikke havde forretningssted (som f.eks. deres hovedforretningssted eller en anden forretningsenhed) i det område, der blev berørt af naturkatastrofen. Disse modtagere af foranstaltningerne, som er nævnt i betragtning 109, må ikke udelukkes fra tilbagebetaling, idet de ikke kan have lidt direkte skade som følge af naturkatastrofen og dermed ikke kan være berettiget til støtte, som er forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF. De italienske myndigheder må afgøre, hvorvidt der var tale om et forretningssted ved at kontrollere oplysningerne i de offentlige registre på tidspunktet for begivenheden.

               (152)

               Kommissionen er kommet til den konklusion, at det på baggrund af de pågældende sagers særlige karakter ville være absolut umuligt for Italien at tilbagesøge støtte, der er ydet ulovligt inden for rammerne af de af undersøgelsen omhandlede foranstaltninger i de tilfælde, hvor naturkatastrofen fandt sted mere end ti år før datoen for nærværende afgørelse, med undtagelse af modtagere, der på tidspunktet for begivenheden ikke havde forretningssted i det område, der blev berørt af naturkatastrofen. Bortset fra denne gruppe træffes der ikke afgørelse om tilbagebetaling af den støtte, der blev ydet under de ulovlige og uforenelige ordninger i de tilfælde, hvor naturkatastrofen fandt sted mere end ti år før datoen for denne afgørelse.

         7.   KONKLUSION

               (153)

               Kommissionen konkluderer, at Italien ulovligt har iværksat de i betragtning 109 nævnte støtteforanstaltninger i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF.

               (154)

               Da der ikke kan anføres grundlag for foranstaltningernes forenelighed med det indre marked, må det konkluderes, at de er uforenelige.

               (155)

               Artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 bestemmer, at »[i] negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren […] Kommissionen kræver ikke tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen« (80).

               (156)

               På baggrund af de ganske særlige omstændigheder, der er drøftet i betragtning 147-152, bør der ikke kræves tilbagebetaling i de tilfælde, hvor støtten blev ydet inden for rammerne af de pågældende omstændigheder til individuelle modtagere i områder, der blev ramt af naturkatastrofer mere end ti år før datoen for denne afgørelse, med undtagelse af de tilfælde, hvor modtageren på tidspunktet for begivenheden ikke havde forretningssted i det område, der blev berørt af naturkatastrofen. Italien har bevist, at det vil være absolut umuligt at beregne det nøjagtige omfang af den uforenelige støtte, der skal tilbagesøges. Individuelle modtagere, som har ret til støtte, der er forenelig med det indre marked i henhold til undtagelsen i artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, råder muligvis ikke længere over den nødvendige dokumentation for de skader, som naturkatastrofen forårsagede, som kan afgøre, hvorvidt de allerede har modtaget kompensation for alle eller nogle af de lidte skader. Dog skal støtten tilbagebetales, såfremt den blev ydet inden for rammerne af en af de pågældende foranstaltninger til individuelle modtagere, der på tidspunktet for begivenheden ikke havde forretningssted i det område, der blev berørt af naturkatastrofen (selv i de tilfælde, hvor naturkatastrofen fandt sted mere end ti år før datoen for denne afgørelse). Italien må afgøre, hvorvidt der var tale om et forretningssted ved at kontrollere oplysningerne i de offentlige registre på tidspunktet for begivenheden.

               (157)

               Kommissionen vil derfor kræve, at Italien træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge udelukkende den uforenelige støtte, der er tildelt og udbetalt til individuelle virksomheder inden for rammerne af de i betragtning 109 nævnte foranstaltninger, på en anden vis end i enkelte tilfælde, der opfylder kravene for at være forenelige med det indre marked i kraft af undtagelsen i traktatens artikel 107, stk. 2, litra b), som forklaret i betragtning 136, eller tilfælde, hvor den individuelle støtte er i overensstemmelse med den gældende de minimis-forordning, eller tilfælde, hvor den enkelte støtte ydes i overensstemmelse med en godkendt støtteordning eller en fritagelsesforordning, som forklaret i betragtning 134. Inden for to måneder efter meddelelsen af denne afgørelse skal Italien pålægge støttemodtagerne at tilbagebetale den førnævnte ulovlige og uforenelige statsstøtte.

               (158)

               I overensstemmelse med artikel 14, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999 skal den støtte, der skal tilbagebetales, indeholde renter beregnet i overensstemmelse med Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 (81) fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte var til støttemodtagerens rådighed, og indtil den tilbagebetales.

               (159)

               Kommissionen anmoder Italien om at returnere vedlagte formular vedrørende afviklingen af tilbagebetalingsproceduren, opstille en liste over støttemodtagere og give en klar redegørelse for, hvilke konkrete foranstaltninger der vedtages med henblik på en øjeblikkelig og effektiv tilbagebetaling af støtten. Kommissionen anmoder desuden Italien til inden for en frist på to måneder efter datoen for meddelelsen af denne afgørelse at forelægge dokumentation for, at proceduren vedrørende tilbagebetaling af ulovlig og uforenelig støtte er blevet iværksat over for modtagerne (f.eks. i form af administrative dokumenter, cirkulærer, udstedte tilbagebetalingskrav osv.) —

         VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
   Artikel 1
   De omhandlede statsstøtteordninger (Artikel 9, stk. 17, i lov nr. 289 af 27.12.2012, som ændret; artikel 4, stk. 90, i lov nr. 350 af 24.12.2003, som ændret; artikel 1, stk. 363, i lov nr. 266 af 23.12.2005, som ændret; artikel 1, stk. 1011, af lov nr. 296 af 27.12.2006, som ændret; artikel 2, stk. 109, i lov nr. 244 af 24.12.2007, som ændret; artikel 6, stk. 4a og 4b, i lovdekret nr. 185 af 29.11.2008, som ændret; artikel 33, stk. 28, i lov nr. 183 af 12.11.2011, som ændret; og alle gennemførelsesbestemmelser, der indgår i disse love), som reducerer skatter og bidrag, der skal betales af virksomheder i områder, der er blevet ramt af naturkatastrofer i Italien fra og med 1990, som Italien ulovligt har iværksat i strid med artikel 108, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, er uforenelige med det indre marked.
   Artikel 2
   Støtte, der er ydet i individuelle tilfælde inden for rammerne af de i artikel 1 nævnte foranstaltninger, udgør ikke støtte, hvis den på tildelingstidspunktet opfyldte betingelserne i forordning (EU) nr. 1407/2013 eller forordning (EU) nr. 717/2014.
   Artikel 3
   Støtte, der er ydet i individuelle tilfælde inden for rammerne af de i artikel 1 nævnte foranstaltninger, og som på tildelingstidspunktet opfyldte betingelserne i en forordning udstedt i medfør af artikel 1 i forordning (EF) nr. 994/98 eller i en anden godkendt støtteordning, er forenelig med det indre marked, så længe den ikke overstiger den maksimale støtteintensitet, der gælder for den pågældende støttetype.
   Artikel 4
   1.   Italien skal fra støttemodtagerne tilbagesøge den uforenelige støtte, der er ydet i henhold til den ordning, der blev indført i kraft af artikel 33, stk. 28, i lov nr. 183 af 12. november 2011, som ændret, og alle relevante gennemførelsesbestemmelser, der indgår i denne lov.
   2.   Italien skal desuden tilbagesøge den uforenelige støtte, der er ydet i henhold til de i artikel 1 nævnte øvrige støtteordninger, fra alle modtagere, der på tidspunktet for begivenheden ikke havde forretningssted i det område, der blev berørt af naturkatastrofen.
   3.   De tilbagebetalingspligtige beløb tilskrives rente fra den dato, hvor de blev stillet til rådighed for modtagerne, indtil de er tilbagebetalt.
   4.   Rentebeløbet beregnes med renters rente i overensstemmelse med kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 og Kommissionens forordning (EF) nr. 271/2008 om ændring af forordning (EF) nr. 794/2004.
   5.   Desuden skal Italien ophæve alle udestående betalinger af støtten i henhold til den i artikel 1 omtalte ordning med virkning fra datoen for vedtagelsen af denne afgørelse.
   Artikel 5
   1.   Tilbagesøgningen af støtte, der er tildelt i henhold til den i artikel 4 omhandlede støtteordning, iværksættes omgående og effektivt.
   2.   Italien skal sikre, at denne afgørelse gennemføres senest fire måneder efter meddelelsen heraf.
   Artikel 6
   1.   Inden for to måneder efter meddelelsen af denne afgørelse skal Italien fremsende følgende oplysninger:

               a)

               listen over modtagere, der har fået tildelt støtte, som skal tilbagesøges, under den i artikel 4 omhandlede ordning, og det samlede beløb, som hver modtager har fået tildelt under den pågældende ordning

               b)

               det samlede beløb (hovedstol og tilbagebetalingsrenter), der skal tilbagesøges fra hver modtager

               c)

               en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller planlagt for at efterkomme denne afgørelse

               d)

               dokumentation for, at modtagerne er blevet pålagt at tilbagebetale støtten.

         2.   Italien underretter Kommissionen om udviklingen i de foranstaltninger, der træffes for at efterkomme denne afgørelse, indtil tilbagesøgningen af den i artikel 4 omhandlede støtte er tilendebragt. Italien indsender på Kommissionens anmodning straks oplysninger om de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme afgørelsen. Italien giver tillige detaljerede oplysninger om de støttebeløb og renter, modtagerne allerede har tilbagebetalt.
   Artikel 7
   Denne afgørelse er rettet til Den Italienske Republik.

      Udfærdiget i Bruxelles, den 14. august 2015.

            På Kommissionens vegne

         Margrethe VESTAGER

            Medlem af Kommissionen

      (1)  Kommissionens afgørelse C(2012) 7128 final (EUT C 381 af 11.12.2012, s. 32).

      (2)  Afgørelse (ordinanza) fra den almindelige domstol (tribunale) i Cuneo af 18.2.2011, hvormed der anmodes om oplysninger i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse om de nationale domstoles håndhævelse af statsstøttereglerne.

      (3)  EUT C 85 af 9.4.2009, s. 1.

      (4)  Brevet nævnte foranstaltninger i forbindelse med jordskælv, der berørte regionerne Umbria og Marche i 1997, Molise og Puglia i 2002 og Abruzzo i 2009, eller andre lignende foranstaltninger, som Italien havde iværksat.

      (5)  Protokollat (verbale di udienza) for retsmødet ved den almindelige domstol i Vercelli af 19. juni 2012 indeholdende en anmodning om oplysninger om den verserende sag SA.33083 (11/CP).

      (6)  Ifølge ISTAT (Istituto Nazionale di Statistica, det nationale statistiske kontor) faldt BNP fra 26 314,5 mio. EUR i 2008 til 25 343,2 mio. EUR i 2009 (dvs. et fald på 3,7 %).

      (7)  Se fodnote 3.

      (8)  Se fodnote 3.

      (9)  Herunder virksomheder i industri-, handels-, håndværks- og landbrugssektorerne, der drev virksomhed i det område, der var berørt af jordskælvet.

      (10)  Udpeget ved premierministerens dekret (decreto) af 15.1.1991.

      (11)  Artikel 138 i finansloven for 2001, som ændret ved lovdekret nr. 355 af 28.9.2011.

      (12)  Lov nr. 289 af 27.12.2002 (finansloven for 2003), artikel 9, stk. 17.

      (13)  Ved en enkelt betaling eller i rater ved beløb på over 5 000 EUR.

      (14)  Artikel 23i, stk. 5, i lovdekret nr. 355 af 24.12.2003, ophøjet til lov ved lov nr. 47 af 27.2.2004 og ved ministerielt dekret (decreto) af 8.4.2004.

      (15)  Lov nr. 266 af 23.12.2005 (finansloven for 2006), artikel 1, stk. 363.

      (16)  Se fodnote 12

      (17)  Lov nr. 81 af 11.3.2006, der ophøjer lovdekret nr. 2 af 10.1.2006 til lov.

      (18)  Artikel 3c, stk. 2, i lov nr. 17 af 26.2.2007, der ophøjer lovdekret nr. 300 af 28.12.2006 til lov.

      (19)  Lov nr. 248 af 31.12.2007, artikel 36a.

      (20)  Med undtagelse af virksomheder i bank- og forsikringssektoren.

      (21)  Skaderne betragtedes som »alvorlige« (rilevante) i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 16a i lov nr. 22 af 21.1.1995, som ophøjede lovdekret nr. 646 af 24.11.1994 til lov, hvis de udgjorde mere end en sjettedel af den indberettede indkomst for regnskabsåret 1993 og under alle omstændigheder mindst 2 mio. ITL (ca. 1 032,39 EUR).

      (22)  Lov nr. 350 af 24.12.2003 (finansloven for 2004), artikel 4, stk. 90.

      (23)  Artikel 3c, stk. 1, i lov nr. 17 af 26.2.2007, der ophøjer lovdekret nr. 300 af 28.12.2006 til lov, lovdekret nr. 248 af 31.12.2007, artikel 36a.

      (24)  Lov nr. 296 af 27.12.2006, artikel 1, stk. 1011, der henviser til premierministerens dekret (ordinanza) nr. 3442 af 10.6.2005, som henviser til premierministerens dekret nr. 3254 af 29.11.2002.

      (25)  I lov nr. 296 af 27.12.2006 nævner artikel 1, stk. 1011 »enhver skat eller ethvert bidrag […] nedskrives til 50 %«.

      (26)  Artikel 5 i premierministerens dekret nr. 3254 af 29.11.2002 indstillede for første gang »betalinger af bidrag til social sikring og præmier til obligatorisk arbejdsulykkes- og erhvervssygdomsforsikring« for så vidt angår »personer med bopæl eller med hjemsted eller forretningssted i området«. Premierministerens dekret nr. 3242 af 10.6.2005 bekræftede, at indstillingen gjorde sig gældende for »private arbejdsgivere med hjemsted eller forretningssted i kommunerne […]«.

      (27)  Artikel 2, stk. 1, i lovdekret nr. 61 af 8.4.2008, ophøjet til lov ved lov nr. 103 af 6.6.2008 (finansieret i henhold til lov nr. 244 af 24.12.2007, artikel 2, stk. 109), artikel 3, stk. 2, i lovdekret nr. 162 af 23.10.2008, ophøjet til lov ved lov nr. 201 af 22.12.2008.

      (28)  Artikel 6, stk. 4a og 4b, i lovdekret nr. 185 af 29.11.2008, ophøjet til lov ved lov nr. 2 af 28.1.2009.

      (29)  Lov nr. 183 af 12.11.2011, artikel 33, stk. 28.

      (30)  Premierministerens dekret nr. 3753 og 3754 af 9.4.2009 og nr. 3780 af 6.6.2009, lovdekret nr. 39 af 28.4.2009, ophøjet til lov ved lov nr. 77 af 24.6.2009.

      (31)  »[…] med hjemsted på datoen for jordskælvet« eller »med skattemæssig bopæl eller forretningssted […]«.

      (32)  Udpeget ved premierministerens dekret (decreto) nr. 3 af 16.4.2009.

      (33)  Premierministerens dekret (ordinanza) nr. 3837 af 30.12.2009.

      (34)  Artikel 39 af lovdekret nr. 78 af 31.5.2010, ophøjet til lov ved lov nr. 122 af 30.7.2010.

      (35)  Lovdekret nr. 225 af 29.12.2010, artikel 3.

      (36)  Premierministerens dekret (decreto) af 16.8.2011.

      (37)  Lov nr. 183 af 12.11.2011 (stabilitetsloven for 2012), artikel 33, stk. 28.

      (38)  Udpeget ved premierministerens dekret (decreto) af 15.1.1991.

      (39)  Udpeget ved premierministerens dekreter af 26. og 29.11.1994.

      (40)  Udpeget ved premierministerens dekret af 29.10.2002.

      (41)  Udpeget ved dekret (ordinanza) nr. 2668 af 28.9.1997, nr. 2694 af 13.10.1997 og nr. 2719 af 28.11.1997.

      (42)  Udpeget ved premierministerens dekreter (decreti) af 31.10.2002 og 8.11.2002.

      (43)  Udpeget ved premierministerens dekreter (decreti) nr. 3 af 16.4.2009 og nr. 11 af 17.7.2009.

      (44)  Som nævnt i betragtning 7 omfatter nærværende afgørelse imidlertid ikke aktiviteter i forbindelse med produktion, forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter, jf. traktatens bilag I, med undtagelse af fiskevarer og akvakulturprodukter.

      (45)  Jf. betragtning 26 for så vidt angår definitionen af »alvorlige« skader.

      (46)  Datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 289 af 27.12.2002 (finansloven for 2003).

      (47)  Datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 266 af 29.12.2005 (finansloven for 2006), artikel 1, stk. 363.

      (48)  Datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 350 af 24.12.2003 (finansloven for 2004).

      (49)  Datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 296 af 27.12.2006 (finansloven for 2007).

      (50)  Datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 244 af 24.12.2007 (finansloven for 2008).

      (51)  Datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 185 af 29.11.2008 (loven om kriseforanstaltninger for 2009).

      (52)  Datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 183 af 12.11.2011 (stabilitetsloven for 2012), og navnlig artikel 33, stk. 28, som blev anmeldt af de italienske myndigheder i sag SA.35083 (12/NN).

      (53)  Den øverste kassationsrets dom (5. afdeling for civilsager) nr. 20641 af 1.10.2007, den øverste kassationsrets dom (afdelingen for arbejdsretlige sager) nr. 11133 af 7.5.2010, den øverste kassationsrets dom (afdelingen for arbejdsretlige sager) nr. 11247 af 10.5.2010.

      (54)  Den øverste kassationsrets dom af 12.6.2012, nr. 9577.

      (55)  Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1).

      (56)  Se fodnote 3.

      (57)  Jf. Kommissionens forordning (EU) nr. 651/2014 af 17.6.2014 om visse kategorier af støttes forenelighed med det indre marked i henhold til traktatens artikel 107 og 108 (EUT L 187 af 26.6.2014, s. 1).

      (58)  Til dels med undtagelse af foranstaltningerne i forbindelse med oversvømmelserne i Norditalien i 1994, som fastlægger en minimumgrænse for skaden som en betingelse for støtte.

      (59)  I sag C-278/00, Grækenland mod Kommissionen, Sml. 2004 I, s. 3997, fandt Domstolen, at »[e]n sådan støtte […] kun [kan] tillades, når den i overensstemmelse med denne bestemmelse har til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder« (dommens præmis 82), og at »[e]n sådan bestemmelse med et så vidt anvendelsesområde [ikke] kan […] anses for en støtteordning, der har til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder« (præmis 85).

      (60)  Åbningsafgørelsen, punkt 3.3.2 og 3.3.3.

      (61)  Sag C-119/05, Ministero dell'Industria, del Commercio e dell'Artigianato mod Lucchini, Sml. 2007 I, s. 6199 (ECLI:EU:C:2007:434).

      (62)  De gældende de minimis-forordninger er Kommissionens forordning (EU) nr. 1407/2013 af 18.12.2013 om anvendelse af artikel 107 og 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde på de minimis-støtte (EUT L 352 af 24.12.2013, s. 1) og Kommissionens forordning (EU) nr. 717/2014 af 27.6.2014 om anvendelse af artikel 107 og 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde på de minimis-støtte i fiskeri- og akvakultursektoren (EUT L 190 af 28.6.2014, s. 45).

      (63)  Rådets forordning (EF) nr. 994/98 af 7.5.1998 om anvendelse af artikel 92 og 93 (nu henholdsvis 87 og 88) i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab på visse former for horisontal statsstøtte (EFT L 142 af 14.5.1998, s. 1).

      (64)  I overensstemmelse med konklusionerne i følgende domme: Sag C-303/09 Kommissionen mod Italien, Sml. 2011 I, s. 102* (ECLI:EU:C:2011:483), forenede sager C-71/09 P, C-73/09 P og C-76/09 P Comitato »Venezia vuole vivere« m.fl. mod Kommissionen, Sml. 2011 I, s. 4727 (ECLI:EU:C:2011:368), forenede sager C-346/03 og C-529/03 Atzeni m.fl. mod Regione autonoma della Sardegna, Sml. 2006 I, s. 1875 (ECLI:EU:C:2006:130), sag C-73/03 Spanien mod Kommissionen, dom af 11.11.2004 (ECLI:EU:C:2004:711), sag C-278/00 Grækenland mod Kommissionen, Sml. 2004 I, s. 3997 (ECLI:EU:C:2004:239) og sag C-364/90 Italien mod Kommissionen, Sml. 1993 I, s. 2097 (ECLI:EU:C:1993:157).

      (65)  Med undtagelse af foranstaltningerne i forbindelse med oversvømmelserne i Norditalien i 1994, som fastlægger en minimumgrænse for skaden som en betingelse for støtte.

      (66)  Se f.eks. Kommissionens beslutning 2005/315/EF af 20.10.2004 om den støtteordning, som Italien har gennemført til fordel for virksomheder, der investerer i kommuner, der blev alvorligt berørt af naturkatastrofer i 2002 (EUT L 100 af 20.4.2005, s.46).

      (67)  F.eks. i forbindelse med støtte ydet til individuelle virksomheder i det område, der blev berørt af jordskælvet i Abruzzo i 2009, bør støtten betragtes som forenelig i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, såfremt de støtteberettigede udgifter beregnes i overensstemmelse med Kommissionens beslutning C(2009) 8042 af 16.10.2009 i statsstøttesag N 459/A/2009 — Støtteordning vedrørende kompensation for skade forårsaget af jordskælvet i Abruzzo den 6.4.2009 (EUT C 289 af 18.11.2009, s. 3).

      (68)  Sag C-70/72, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1973, s. 813, præmis 13 (ECLI:EU:C:1973:87).

      (69)  Forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92 Spanien mod Kommissionen, Sml. 1994 I, s. 4103, præmis 75 (ECLI:EU:C:1994:325).

      (70)  Sag C-75/97, Belgien mod Kommissionen, Sml. 1999 I, s. 3671, præmis 64 og 65 (ECLI:EU:C:1999:311).

      (71)  Sag C-404/00, Kommissionen mod Spanien, Sml. 2003 I, s. 6695 (ECLI:EU:C:2003:373).

      (72)  Sag C-148/04, Unicredito Italiano, Sml. 2005 I, s. 11137, præmis 104 (ECLI:EU:C:2005:774).

      (73)  Sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1990 I, s. 3437, præmis 14 (ECLI:EU:C:1990:320).

      (74)  Forenede sager C-182/03 og C-217/03 Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, Sml. 2006 I, s. 5479, præmis 147 (ECLI:EU:C:2006:416).

      (75)  Sag C-119/05, Ministero dell'Industria, del Commercio e dell'Artigianato mod Lucchini, Sml. 2007 I, s. 6199 (ECLI:EU:C:2007:434).

      (76)  Sag C-214/07, Kommissionen mod Frankrig, Sml. 2008 I, s. 8357, præmis 13 og 22 (ECLI:EU:C:2008:619).

      (77)  Kommissionens afgørelse 2013/284/EU af 19. december 2012 om statsstøtte SA.20829 (C 26/2010, ex NN 43/2010 (ex CP 71/2006)) Ordning vedrørende fritagelse for kommunal ejendomsskat for ejendomme, der benyttes af ikke-kommercielle enheder til specifikke formål gennemført af Italien (EUT L 166 af 18.6. 2013, s. 24)

      (78)  Sag C-404/00, Kommissionen mod Spanien, Sml. 2003 I, s. 6695, præmis 47 (ECLI:EU:C:2003:373).

      (79)  Sag C-75/97, Belgien mod Kommissionen (»Maribel I«) Sml. 1999 I, s. 3671, præmis 86 (ECLI:EU:C:1999:311), sag C-214/07 Kommissionen mod Frankrig, Sml. 2008 I, s. 8357, præmis 13, 22 og 48 (ECLI:EU:C:2008:619).

      (80)  Se fodnote 3.

      (81)  Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 af 21.4.2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EUT L 140 af 30.4.2004, s. 1).

      BILAG

         Oplysninger om modtaget støtte, endnu ikke tilbagebetalt støtte og allerede tilbagebetalt støtte

                  Støttemodtagers identitet

                  Samlet beløb modtaget i støtte under ordningen (1)

                  Samlet støttebeløb, der skal tilbagebetales (1)

                  (Hovedstol)

                  Tilbagebetalt beløb, i alt (1)

                  Hovedstol

                  Tilbagebetalingsrente

         (1)  Angivet i mio. (national valuta).