title: 2010/521/EU: Europa-Parlamentets afgørelse af 5. maj 2010 om afslutning af regnskaberne for Det Europæiske Kemikalieagentur for regnskabsåret 2008

text:
               25.9.2010

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 252/150

         EUROPA-PARLAMENTETS AFGØRELSE
   af 5. maj 2010
   om afslutning af regnskaberne for Det Europæiske Kemikalieagentur for regnskabsåret 2008
   (2010/521/EU)
   EUROPA-PARLAMENTET,
   der henviser til det endelige årsregnskab for Det Europæiske Kemikalieagentur for regnskabsåret 2008,
   der henviser til Revisionsrettens beretning om årsregnskabet for Det Europæiske Kemikalieagentur for regnskabsåret 2008, med agenturets svar (1),
   der henviser til Rådets henstilling af 16. februar 2010 (5827/2010 — C7-0061/2010),
   der henviser til EF-traktatens artikel 276 og artikel 319 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
   der henviser til Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25. juni 2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (2), særlig artikel 185,
   der henviser til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 (3) om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur, særlig artikel 97,
   der henviser til Kommissionens forordning (EF, Euratom) nr. 2343/2002 af 19. november 2002 om rammefinansforordning for de organer, der er omhandlet i artikel 185 i forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 (4), særlig artikel 94,
   der henviser til forretningsordenens artikel 77 og bilag VI,
   der henviser til betænkning fra Budgetkontroludvalget og udtalelse fra Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed (A7-0089/2010),

               1.

               godkender afslutningen af regnskaberne for Det Europæiske Kemikalieagentur for regnskabsåret 2008;

               2.

               pålægger sin formand at sende denne afgørelse til den administrerende direktør for Det Europæiske Kemikalieagentur, Rådet, Kommissionen og Revisionsretten og drage omsorg for, at den offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende (L-udgaven).

         Jerzy BUZEK

            Formand

         Klaus WELLE

            Generalsekretær

      (1)  EUT C 304 af 15.12.2009, s. 33.

      (2)  EFT L 248 af 16.9.2002, s. 1.

      (3)  EUT L 396 af 30.12.2006, s. 1.

      (4)  EFT L 357 af 31.12.2002, s. 72.


Avis juridique important

|

31990D0499

90/499/EOEF: KOMMISSIONENS BESLUTNING AF 1. OKTOBER 1990 OM EN FOERSTE TILDELING TIL DANMARK AF EN DEL AF DE MIDLER, DER SKAL OPFOERES PAA 1991-BUDGETTET FOR LEVERING AF LEVNEDSMIDLER FRA INTERVENTIONSLAGRE TIL NAERMERE BESTEMTE ORGANISATIONER MED HENBLIK PAA UDDELING TIL DE SOCIALT DAARLIGST STILLEDE PERSONER I FAELLESSKABET

EF-Tidende nr. L 277 af 09/10/1990 s. 0042 - 0042

*****  KOMMISSIONENS  BESLUTNING  af 1. oktober 1990  om en foerste tildeling til Danmark af en del af de midler, der skal opfoeres paa 1991-budgettet for levering af levnedsmidler fra interventionslagre til naermere bestemte organisationer med henblik paa uddeling til de socialt daarligst stillede personer i Faellesskabet  (90/499/EOEF)  KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE  FAELLESSKABER HAR -  under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab,  under henvisning til Raadets forordning (EOEF) nr. 3730/87 af 10. december 1987 om almindelige regler for levering til visse organisationer af levnedsmidler fra interventionslagre med henblik paa uddeling til de socialt daarligst stillede personer i Faellesskabet (1),  under henvisning til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3744/87 af 14. december 1987 om gennemfoerelsesbestemmelser for levering af levnedsmidler fra interventionslagre til naermere bestemte organisationer med henblik paa uddeling til de socialt daarligst stillede personer i Faellesskabet (2), senest aendret ved forordning (EOEF) nr. 2736/89 (3), saerlig artikel 2, stk. 3,  under henvisning til Raadets forordning (EOEF) nr. 1676/85 af 11. juni 1985 om regningsenhedens vaerdi og om de omregningskurser, der skal anvendes i den faelles landbrugspolitik (4), senest aendret ved forordning (EOEF) nr. 2205/90 (5), saerlig artikel 2, stk. 4, og  ud fra foelgende betragtninger:  Den 10. september 1990 anmodede Danmark Kommissionen om tilladelse til allerede i 1990 at paabegynde foranstaltning paa sit territorium, der skal finansieres af bevillinger paa 1991-budgettet, og angav de produktmaengder, landet oenskede at uddele; det er oenskeligt at paabegynde ordningen nu i Danmark ved at foretage en tildeling til landet; denne tildeling boer ikke overstige 50 % af de midler, der er blevet tildelt Danmark ved Kommissionens beslutning, over 1990-budgettet;  for at lette gennemfoerelsen af denne ordning er det noedvendigt at angive den vekselkurs, der skal anvendes ved omregning af ecu til national valuta, og det til en kurs, der afspejler den oekonomiske virkelighed -  VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:  Artikel 1  1. En tildeling af de i artikel 2, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 3744/87 omhandlede bevillinger, der skal opfoeres paa 1991-budgettet, foretages som foelger:  Danmark 590 000 ECU.  Dette beloeb omregnes til national valuta ved hjaelp af kursen pr. 3. januar 1990, der er offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, C-udgaven.  2. Inden for den i stk. 1 fastsatte graense kan foelgende maengder produkter udtages fra interventionslagre med henblik paa uddeling i Danmark:  - 20 tons smoer  - 250 tons oksekoed.  3. De i stk. 2 omhandlede udtagninger kan foretages fra den 1. oktober 1990.  Artikel 2  Denne beslutning er rettet til medlemsstaterne.  Udfaerdiget i Bruxelles, den 1. oktober 1990.  Paa Kommissionens vegne  Ray MAC SHARRY  Medlem af Kommissionen  (1) EFT nr. L 352 af 15. 12. 1987, s. 1.  (2) EFT nr. L 352 af 15. 12. 1987, s. 33.  (3) EFT nr. L 263 af 9. 9. 1989, s. 19.  (4) EFT nr. L 164 af 24. 6. 1985, s. 1.  (5) EFT nr. L 201 af 31. 7. 1990, s. 9.


title: 2002/262/: EFTA-Tilsynsmyndighedens afgørelse nr. 262/02/KOL af  18. december 2002  om 35. ændring af proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte ved at indføre nye retningslinjer vedrørende en analysemetode for statsstøtte i forbindelse med strandede omkostninger

text:
               25.5.2006

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 139/1

      EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS AFGØRELSE

   nr. 262/02/KOL
   af 18. december 2002
   om 35. ændring af proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte ved at indføre nye retningslinjer vedrørende en analysemetode for statsstøtte i forbindelse med strandede omkostninger
   EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDEN —
   SOM HENVISER TIL aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (1), særlig artikel 61 til 63,
   SOM HENVISER TIL aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol (2), særlig artikel 24 og artikel 1 i protokol 3,
   SOM TAGER I BETRAGTNING, at EFTA-Tilsynsmyndigheden i henhold til artikel 24 i aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen skal sætte EØS-aftalens bestemmelser om statsstøtte i kraft,
   SOM TAGER I BETRAGTNING, at EFTA-Tilsynsmyndigheden i henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen skal udstede meddelelser og retningslinjer for spørgsmål, der er behandlet i EØS-aftalen, hvis dette er udtrykkeligt fastsat i denne aftale eller i aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen, eller hvis EFTA-Tilsynsmyndigheden finder det nødvendigt,
   SOM ERINDRER OM, at de proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte (3), som EFTA-Tilsynsmyndigheden vedtog den 19. januar 1994 (4),
   SOM TAGER I BETRAGTNING, at Europa-Kommissionen den 26. juli 2001 vedtog en meddelelse, der fastsætter principperne efter hvilke statsstøtte skal analyseres i forbindelse med strandede omkostninger i elsektoren (5),
   SOM TAGER I BETRAGTNING, at nævnte meddelelse også er relevant for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde,
   SOM TAGER I BETRAGTNING, at der skal sikres en ensartet anvendelse af statsstøttereglerne i hele Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde,
   SOM TAGER I BETRAGTNING, at EFTA-Tilsynsmyndigheden i henhold til punkt II under overskriften »GENERELT« i slutningen af bilag XV til EØS-aftalen efter høring af Europa-Kommissionen skal vedtage retsakter, der svarer til dem, som Kommissionen vedtager for at opretholde lige konkurrencevilkår,
   SOM HAR HØRT Europa-Kommissionen,
   SOM ERINDRER OM, at EFTA-Tilsynsmyndigheden har hørt EFTA-staterne om spørgsmålet på et multilateralt møde den 19. oktober 2001 —
   TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:

               1.

               Retningslinjerne for statsstøtte ændres ved at indføje et nyt kapitel 21: Analysemetode for statsstøtte i forbindelse med strandede omkostninger. Det nye kapitel er indeholdt i bilag I til denne afgørelse.

               2.

               EFTA-staterne underrettes ved brev vedlagt en kopi af afgørelsen med bilag I. EFTA-staterne anmodes om at acceptere den foreslåede foranstaltning i bilag I (aflæggelse af rapport ifølge punkt 21.4, stk. 5, litra c)) inden for en frist på 20 arbejdsdage fra modtagelsen af dette brev.

               3.

               Europa-Kommissionen underrettes i overensstemmelse med punkt (d) i protokol 27 til EØS-aftalen ved en kopi af afgørelsen med bilag I.

               4.

               Afgørelsen med bilag I offentliggøres i EØS-afsnittet af og EØS-tillægget til Den Europæiske Unions Tidende, når EFTA-staterne har accepteret den foreslåede foranstaltning.

               5.

               Den engelske udgave af afgørelsen er autentisk.

      Udfærdiget i Bruxelles, den 18. december 2002.

            På EFTA-Tilsynsmyndighedens vegne

         Einar M. BULL

            Formand

         Hannes HAFSTEIN

            Medlem af kollegiet

      (1)  I det følgende benævnt EØS-aftalen.

      (2)  I det følgende benævnt aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen.

      (3)  I det følgende benævnt »retningslinjer for statsstøtte«.

      (4)  Oprindeligt offentliggjort i EFT L 231 af 3.9.1994, EØS-tillægget nr. 32.

      (5)  Meddelelsen foreligger på Kommissionens websted:
   http://europa.eu.int/comm/competition/state_aid/legislation/stranded_costs/da.pdf

      BILAG

         »21.   ANALYSEMETODE FOR STATSSTØTTE I FORBINDELSE MED STRANDEDE OMKOSTNINGER
         21.1.   INDLEDNING

                     (1)

                     Principperne for liberaliseringen af det europæiske elektricitetsmarked blev fastsat ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/92/EF af 19. december 1996 om fælles regler for det indre marked for elektricitet (1) (i det følgende benævnt »direktivet« eller »direktiv 96/92/EF«).

                     (2)

                     Ovennævnte direktiv blev indarbejdet i EØS-aftalen ved afgørelse truffet af Det Blandede EØS-udvalg nr. 168/1999 (2).

                     (3)

                     Den gradvise overgang fra en situation, hvor konkurrencen i stor udstrækning er begrænset, til en situation med virkelig konkurrence på EØS-plan, bør ske på acceptable økonomiske vilkår under hensyntagen til elektricitetssektorens særlige forhold. Dette hensyn afspejles allerede i vid udstrækning i selve direktivet.

                     (4)

                     For at klare visse meget specifikke situationer åbner direktivets artikel 24 mulighed for, at EFTA-staterne kan udskyde gennemførelsen af nogle bestemmelser i en overgangsperiode. Statsstøttemekanismer, der giver elselskaber mulighed for at tilpasse sig til den nye konkurrencesituation på gunstige vilkår, falder ikke ind under anvendelsesområdet for undtagelserne i artikel 24.

                     (5)

                     Formålet med disse retningslinjer er at præcisere, hvordan Tilsynsmyndigheden i lyset af direktiv 96/92/EF vil anvende EØS-aftalens regler for så vidt angår sådanne former for statsstøtte. Retningslinjerne ændrer ikke de regler, på statsstøtteområdet, der følger af andre relevante rammebestemmelser, retningslinjer og meddelelser. Tilsynsmyndigheden vil fortsat godkende regionalstøtte og miljøstøtte i overensstemmelse med de gældende retningslinjer. På samme måde vil de støtteforanstaltninger, der ikke kan godkendes efter EØS-aftalens artikel 61, eventuelt kunne analyseres i lyset af aftalens artikel 59, stk. 2.

               21.2.   OVERGANGSFORANSTALTNINGER OG STATSSTØTTE

                     (1)

                     Artikel 24 i direktiv 96/92/EF, som er tilpasset i artikel 1, litra i), i afgørelse truffet af Det Blandede EØS-udvalg nr. 168/1999 af 26. november 1999, fastsætter, at Tilsynsmyndigheden kan godkende overgangsforanstaltninger, der indebærer en midlertidig fritagelse fra at anvende direktivet (3).
                     »De EFTA-stater, i hvilke forpligtelser eller driftsgarantier, som er givet, inden Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. 168/1999 af 26. november 1999 trådte i kraft, ikke vil kunne opfyldes på grund af bestemmelserne i denne afgørelse, kan anmode om en overgangsordning i henhold til artikel 24, stk. 1 og 2. Anmodninger om en overgangsordning indgives til EFTA-Tilsynsmyndigheden senest seks måneder efter, at Det Blandede EØS-uvalgs afgørelse nr. 168/1999 af 26. november 1999 er trådt i kraft«.

                     (2)

                     Som situationen er i øjeblikket, kan Tilsynsmyndigheden kun indrømme en overgangsordning efter direktivets artikel 24, hvis Tilsynsmyndigheden på forhånd har konstateret, at de foranstaltninger, som medlemsstaterne anmelder inden for rammerne af denne artikel, er uforenelige med direktivets bestemmelser i kapitel IV, V, VI og VII. Direktivets artikel 24 giver udelukkende Tilsynsmyndigheden mulighed for at indrømme undtagelser fra bestemmelserne i disse kapitler i direktivet.

                     (3)

                     Et afgiftssystem indført af en EFTA-stat via en fond for at kompensere for omkostninger i forbindelse med forpligtelser eller garantier, som ikke vil kunne opfyldes på grund af anvendelsen af afgørelse nr. 168/1999, er følgelig ikke en foranstaltning, som Tilsynsmyndigheden kan godkende som en overgangsordning efter artikel 24 i direktiv 96/92/EF. En sådan foranstaltning nødvendiggør nemlig ikke en undtagelse fra de pågældende kapitler i direktivet. En sådan foranstaltning kan derimod være statsstøtte, der falder ind under artikel 61 i EØS-aftalen og protokol 3 til aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol.

                     (4)

                     Formålet med disse retningslinjer er at vise, hvordan Tilsynsmyndigheden agter at anvende EØS-aftalens regler for statsstøtte, for så vidt angår støtteforanstaltninger, der tager sigte på at kompensere for omkostninger i forbindelse med forpligtelser eller garantier, som ikke vil kunne opfyldes på grund af afgørelse nr. 168/1999. Retningslinjerne finder især ikke anvendelse på foranstaltninger, der ikke falder ind under statsstøtte i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1.

               21.3.   DEFINITION AF STØTTEBERETTIGEDE STRANDEDE OMKOSTNINGER

                     (1)

                     Sådanne driftsforpligtelser eller -garantier benævnes sædvanligvis »strandede omkostninger« (stranded costs). Disse driftsforpligtelser eller -garantier kan i praksis antage forskellige former: langsigtede købskontrakter, investeringer, der gennemføres med en implicit eller eksplicit afsætningsgaranti, investeringer uden for det normale aktivitetsområde osv. For at kunne betragtes som støtteberettigede strandede omkostninger, som Tilsynsmyndigheden kan godkende, skal disse forpligtelser eller garantier opfylde følgende kriterier:

                                 (a)

                                 De »driftsforpligtelser eller -garantier«, der kan medføre strandede omkostninger, skal kunne henføres til før den 27. november 1999, ikrafttrædelsesdatoen for afgørelse nr. 168/1999.

                                 (b)

                                 Forpligtelsernes eller garantiernes eksistens og gyldighed skal fastlægges i lyset af de juridiske og kontraktlige bestemmelser, som de er en følge af, og det regelsæt, som de indgik i, da de blev givet.

                                 (c)

                                 Der skal være en risiko for, at disse driftsforpligtelser eller -garantier ikke kan opfyldes på grund af bestemmelserne i direktiv 96/92/EF. For at kunne betragtes som en strandet omkostning, bør en forpligtelse eller garanti derfor blive uøkonomisk som følge af virkningerne af direktiv 96/92/EF og bør medføre en mærkbar belastning af den pågældende virksomheds konkurrencedygtighed. Dette bør blandt andet medføre, at den pågældende virksomhed foretager regnskabsmæssige posteringer (f.eks. hensættelser), der afspejler den forudseelige virkning af disse garantier eller forpligtelser.
                                 Et mere centralt punkt er, når de pågældende forpligtelser eller garantier på grund af manglende støtte eller overgangsforanstaltninger kan bringe de berørte virksomheders levedygtighed i fare; i så fald kan disse forpligtelser eller garantier betragtes som en bekræftelse af forudsætningerne i det foregående afsnit.
                                 Virkningen af disse forpligtelser eller garantier på virksomhedernes konkurrence- eller levedygtighed skal vurderes på koncernniveau. For at disse forpligtelser eller garantier kan udgøre strandede omkostninger, skal der kunne fastlægges en årsag/virkning-sammenhæng mellem afgørelse nr. 168/1999 og de vanskeligheder, som de pågældende virksomheder har med at opfylde disse forpligtelser eller garantier eller med at sikre, at de overholdes. Når den skal konstatere, om der foreligger en sådan årsag/virkning-sammenhæng, tager Tilsynsmyndigheden især stilling til faldende elpriser eller de berørte virksomheders tab af markedsandele. Forpligtelser eller garantier, der uafhængigt af ikrafttrædelsen af afgørelse 168/1999 ikke kunne have været opfyldt, udgør ikke strandede omkostninger.

                                 (d)

                                 Disse forpligtelser eller garantier skal være uigenkaldelige. Hvis en virksomhed har mulighed for mod betaling at ophæve eller ændre sådanne forpligtelser eller garantier, skal der tages hensyn til dette ved beregningen af de støtteberettigede strandede omkostninger.

                                 (e)

                                 Forpligtelser eller garantier mellem virksomheder, der tilhører samme koncern, kan principielt ikke betragtes som strandede omkostninger.

                                 (f)

                                 Strandede omkostninger er økonomiske omkostninger, der skal svare til de faktiske beløb, der er investeret eller er betalt eller skal betales i henhold til forpligtelser eller garantier, som de er et resultat af: skønsmæssigt fikserede tal kan altså i princippet ikke accepteres, medmindre det kan bevises, at de afspejler de økonomiske realiteter.

                                 (g)

                                 Strandede omkostninger skal være nettoomkostninger med fradrag af eventuelle indtægter, overskud eller realisationsgevinster i forbindelse med de forpligtelser eller garantier, som de er et resultat af.

                                 (h)

                                 Strandede omkostninger skal vurderes netto med fradrag af allerede udbetalt eller planlagt støtte til de aktiver, de vedrører. Specielt når en forpligtelse eller en driftsgaranti står i forbindelse med en investering, som har modtaget offentlig støtte, skal værdien af denne støtte fratrækkes de eventuelle strandede omkostninger ved forpligtelsen eller garantien.

                                 (i)

                                 Hvis de strandede omkostninger er et resultat af forpligtelser eller garantier, som er vanskelige at opfylde på grund af afgørelse nr. 168/1999, skal der ved beregning af de støtteberettigede strandede omkostninger tages hensyn til den faktiske udvikling over tiden i den økonomiske og konkurrencemæssige situation på det nationale og fælles elmarked. Især når forpligtelser eller garantier kan forventes at udgøre strandede omkostninger på grund af et forudseeligt fald i elpriserne, skal beregningen af disse strandede omkostninger særlig baseres på den konstaterede udvikling i elpriserne.

                                 (j)

                                 De omkostninger, der er afskrevet inden gennemførelsen i national ret af afgørelse nr. 168/1999, kan ikke behandles som strandede omkostninger. Dog kan hensættelser eller afskrivninger på aktiver, der udtrykkeligt er foretaget på den pågældende virksomheds balance af hensyn til de forudseelige virkninger af afgørelsen, betragtes som strandede omkostninger.

                                 (k)

                                 De støtteberettigede strandede omkostninger må ikke overskride det minimum, der er nødvendigt, for at de pågældende virksomheder fortsat skal kunne opfylde eller sikre overholdelse af de forpligtelser eller garantier, som der kan rejses tvivl om som følge af afgørelse nr. 168/1999 (4). De strandede omkostninger skal altså beregnes under hensyntagen til den mest økonomiske løsning (uden støtte) set fra de pågældende virksomheders side. Dette kan bl.a. ske ved at ophæve de forpligtelser eller garantier, der skaber strandede omkostninger, eller ved at afhænde alle eller en del af de aktiver, som medfører strandede omkostninger, hvis dette ikke strider mod principperne bag disse forpligtelser eller garantier.

                                 (l)

                                 Eventuelle omkostninger, som visse virksomheder kan komme til at afholde ud over den tidshorisont, der er angivet i artikel 26 i direktiv 96/92/EF (26.11.2006), kan principielt ikke betragtes som strandede omkostninger inden for rammerne af den nuværende metode (5). Om nødvendigt kan Tilsynsmyndigheden imidlertid inden for rimelig tid tage hensyn til disse forpligtelser eller garantier og i givet fald vælge at betragte dem som strandede omkostninger som led i den efterfølgende fase i liberaliseringen af det fælles elmarked.

                                 (m)

                                 For så vidt angår EFTA-stater, der åbner deres marked tidligere, end Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. 168/1999 foreskriver, kan Tilsynsmyndigheden godkende, at omkostninger, der afholdes af visse virksomheder uden for tidsfristen i artikel 26 i direktiv 96/92/EF, betragtes som strandede omkostninger inden for den nuværende metode, hvis disse omkostninger skyldes forpligtelser eller garantier, der opfylder kriterierne i punkt (a) til (l) i afsnit 21.3 ovenfor, og hvis de er begrænset til en periode, der ikke strækker sig ud over 31. december 2010.

               21.4.   STRANDEDE OMKOSTNINGER OG STATSSTØTTE

                     (1)

                     Det almindelige princip, som fastslås i EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, er, at det ikke er tilladt at give statsstøtte. Artikel 61, stk. 2 og 3, fastsætter imidlertid visse muligheder for undtagelse fra denne almindelige regel. Desuden gælder det i EØS-aftalens artikel 59, stk. 2, at »virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, eller som har karakter af fiskale monopoler«, er underkastet denne aftales bestemmelser, navnlig konkurrencereglerne, i det omfang anvendelsen af disse bestemmelser ikke retligt eller faktisk hindrer opfyldelsen af de særlige opgaver, som er betroet dem. Under alle omstændigheder må udviklingen af samhandelen ikke påvirkes i et sådant omfang, at det strider mod de kontraherende parters interesse.

                     (2)

                     Statsstøtte, der svarer til de definerede støtteberettigede strandede omkostninger i disse retningslinjer, tager sigte på at lette overgangen for elselskaber til et konkurrencebetonet elmarked. Kommissionen kan indtage en positiv holdning til en sådan form for støtte, i det omfang forvridningen af konkurrencen er berettiget eller opvejes af støttens bidrag til at realisere et fælles mål, som ikke ville kunne nås ved hjælp af markedskræfterne. Den forvridning af konkurrencen, der følger af den støtte, der udbetales for at lette overgangen for elselskaber fra et mere eller mindre lukket marked til et delvis liberaliseret marked, strider ikke nødvendigvis mod den fælles interesse, hvis den er begrænset i tid og i sine konsekvenser, da liberaliseringen af elmarkedet er i EØS-markedets almindelige interesse og bidrager til at virkeliggøre det indre marked. Desuden mener Tilsynsmyndigheden, at den støtte, elselskaberne har fået til strandede omkostninger, gør det muligt for dem at mindske risici ved deres hidtidige forpligtelser eller investeringer og således kan tilskynde dem til at opretholde deres investeringer på lang sigt. Endelig kunne manglende godtgørelse for strandede omkostninger medføre, at de involverede selskaber lader deres bundne kunder bære de samlede omkostninger for deres uøkonomiske forpligtelser eller garantier.

                     (3)

                     Desuden kan støtte, der tager sigte på at udligne strandede omkostninger i elsektoren, yderligere begrundes i forhold til andre liberaliserede sektorer med det faktum, at liberaliseringen af elmarkedet hverken er blevet ledsaget af hurtigere teknologiske fremskridt eller af en efterspørgselsstigning, og af det faktum at det af hensyn til miljøbeskyttelse, forsyningssikkerhed og EØS-landenes økonomi er usandsynligt, at staten vil vente med gribe ind, til virksomhederne i sektoren kommer i vanskeligheder.

                     (4)

                     I denne sammenhæng mener Tilsynsmyndigheden, at støtte, der tager sigte på at kompensere for strandede omkostninger, i princippet kan omfattes af undtagelsen i EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c), hvis den fremmer udviklingen af visse erhvervsgrene uden at ændre samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.

                     (5)

                     Med forbehold af de særlige bestemmelser i Tilsynsmyndighedens retningslinjer for anvendelse af statsstøttereglerne i hele Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, herunder statsstøttereglerne for miljøbeskyttelse (6), kan Tilsynsmyndigheden i princippet godkende, at støtte til kompensation for støtteberettigede strandede omkostninger, som opfylder nedenstående kriterier, er forenelig med EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c):

                                 (a)

                                 Støtten skal tjene til at udligne støtteberettigede strandede omkostninger, som er klart bestemt og individualiseret. Støtten må under ingen omstændigheder overstige summen af de støtteberettigede strandede omkostninger.

                                 (b)

                                 Reglerne for udbetaling af støtte skal give mulighed for at tage hensyn til den faktiske fremtidige udvikling i konkurrencen. Denne udvikling bør bl.a. kunne måles ved hjælp af kvantificerbare faktorer (priser, markedsandele, andre relevante faktorer som angivet af EFTA-staten). Da udviklingen i konkurrencevilkårene direkte påvirker størrelsen af de støtteberettigede strandede omkostninger, vil det udbetalte støttebeløb nødvendigvis afhænge af udviklingen i den faktiske konkurrence, og ved beregningen af de udbetalte støttebeløb over tiden skal der tages hensyn til udviklingen i de faktorer, der er relevante for at måle den grad af konkurrence, der opnås.

                                 (c)

                                 EFTA-staten skal forpligte sig til at sende en årlig rapport til Tilsynsmyndigheden, der specielt beskriver udviklingen i konkurrencesituationen på deres nationale elmarked med særlig angivelse af de variationer, der observeres i de relevante kvantificerbare faktorer. I denne årlige rapport skal der gives en detaljeret beskrivelse af, hvordan de strandede omkostninger er blevet beregnet for det pågældende år, ligesom de udbetalte støttebeløb skal præciseres.

                                 (d)

                                 Det vil indgå som en positiv faktor i Tilsynsmyndighedens bedømmelse, hvis den støtte, der skal kompensere for strandede omkostninger, er degressiv; en sådan degression giver i realiteten det pågældende selskab mulighed for hurtigere at tilpasse sig til et liberaliseret elmarked.

                                 (e)

                                 Det maksimale støttebeløb, som kan udbetales til en virksomhed som kompensation for strandede omkostninger, skal angives på forhånd. Beløbet skal tage hensyn til virksomhedens mulige produktivitetsgevinster.
                                 På tilsvarende måde skal de nærmere bestemmelser for beregning og finansiering af den støtte, der tager sigte på at kompensere for de strandede omkostninger, samt den maksimale periode, i hvilken denne støtte kan udbetales, klart specificeres på forhånd. Anmeldelsen af støtten skal især specificere, hvordan beregningen af de strandede omkostninger tager højde for ændringer i de forskellige faktorer i punkt (b).

                                 (f)

                                 For at undgå kumulering af støtte skal EFTA-staterne på forhånd forpligte sig til, at de ikke vil udbetale rednings- og omstruktureringsstøtte til virksomheder, der får støtte til strandede omkostninger. Tilsynsmyndigheden mener ikke, at kompensation for strandede omkostninger i forbindelse med investeringer i aktiver, der på sigt ikke er levedygtige, vil lette elsektorens overgang til et liberaliseret marked, og de kan derfor ikke omfattes af undtagelsen i EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c).

                     (6)

                     Tilsynsmyndigheden udtrykker derimod de stærkeste forbehold, for så vidt angår støtte til at kompensere for strandede omkostninger, som ikke opfylder ovenstående kriterier, eller som af nedenstående grunde kan skabe konkurrenceforvridninger, der er i strid med den fælles interesse:

                                 (a)

                                 Støtte, som ikke er knyttet til støtteberettigede strandede omkostninger, der er i overensstemmelse med ovenstående definition, eller ikke er knyttet til klart definerede og individualiserede strandede omkostninger eller overstiger de støtteberettigede strandede omkostninger.

                                 (b)

                                 Støtte, som har til formål at opretholde alle indtægter eller en del af de indtægter, som virksomheden havde, inden afgørelse nr. 168/1999 trådte i kraft, uden at der tages strengt hensyn til de støtteberettigede strandede omkostninger, som kunne være en følge af indførelsen af konkurrence på markedet.

                                 (c)

                                 Støtte, hvor det ikke er muligt at tilpasse støttebeløbet for på korrekt vis at tage hensyn til forskellene mellem de økonomiske antagelser og markedsantagelserne, der oprindelig blev lagt til grund for at anslå de strandede omkostninger og deres udvikling over tiden.

               21.5.   METODE TIL FINANSIERING AF STØTTE TIL STRANDEDE OMKOSTNINGER

                     (1)

                     Det står EFTA-staterne frit for at vælge, hvilken metode de finder mest hensigtsmæssig til at finansiere støtten til dækning af strandede omkostninger. Når Tilsynsmyndigheden skal godkende sådan støtte, vil den dog undersøge, om finansieringsmekanismen kan stride imod målsætningerne i direktiv 96/92/EF eller stride mod de kontraherende parters interesse. De kontraherende parters interesse dækker især over forbrugerbeskyttelse, fri bevægelighed for varer og tjenesteydelser samt konkurrence

                     (2)

                     Finansieringsmekanismerne må ikke gøre det vanskeligere for andre virksomheder eller nye markedsdeltagere at få adgang til bestemte nationale eller regionale markeder. Specielt må støtte til strandede omkostninger ikke finansieres af afgifter på elektricitet mellem EFTA-staterne eller af afgifter, der er afhængige af afstanden mellem producent og forbruger.

                     (3)

                     Tilsynsmyndigheden vil tillige overvåge, om mekanismerne til at finansiere støtte, der tjener til at kompensere for strandede omkostninger, medfører en fair behandling af støtteberettigede og ikke-støtteberettigede forbrugere. Derfor skal den årlige rapport, som er nævnt i punkt (c) i afsnit 21.4, angive fordelingen af støtteberettigede og ikke-støtteberettigede forbrugere med hensyn til kilderne til finansiering af støtte til dækning af strandede omkostninger. Hvis ikke-støtteberettigede forbrugere bidrager til finansiering af støtte til strandede omkostninger gennem køb af elektricitet, skal dette specificeres utvetydigt. Den andel, som hver af grupperne skal betale (støtteberettigede eller ikke-støtteberettigede), må ikke overstige den andel af dækningen af de strandede omkostninger, som svarer til disse forbrugeres markedsandel.

                     (4)

                     Hvis de private virksomheder selv opkræver midlerne til finansiering af støttemekanismerne for strandede omkostninger, skal disse midler være klart adskilt fra virksomhedernes øvrige midler. Opkrævningen må ikke være til særlig fordel for de virksomheder, som foretager den.

               21.6.   ANDRE BEDØMMELSESFAKTORER

                     (1)

                     I sin vurdering af statsstøtte til dækning af strandede omkostninger vil Tilsynsmyndigheden specielt tage hensyn til det relevante nets størrelse, dets sammenkoblingsgrad og elsektorens struktur. Støtte til et lille net, der kun i beskedent omfang er sammenkoblet med resten af EØS, vil være mindre tilbøjelig til at skabe betydelige konkurrenceforvridninger.

                     (2)

                     Denne metode for strandede omkostninger skal anvendes med forbehold af retningslinjerne for national regionalstøtte i de regioner (7), der er omfattet af EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra a). I medfør af EØS-aftalens artikel 59, stk. 2, når anvendelsen af statsstøttereglerne på strandede omkostninger retligt eller faktisk hindrer opfyldelsen af de særlige opgaver, som er betroet virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, eller som har karakter af fiskale monopoler, kan disse regler fraviges under forudsætning af, at udviklingen af samhandelen ikke påvirkes i et sådant omfang, at det strider mod de kontraherende parters interesse.

                     (3)

                     Regler som følger denne metode for statsstøtte til dækning af strandede omkostninger, der skyldes afgørelse nr. 168/1999, skal anvendes uafhængigt af de berørte virksomheders offentlige eller private ejendomsret.«

         (1)  EFT L 27 af 30.1.1997, s. 20

         (2)  EFT L 61 af 1.3.2001, s. 23 og EØS-tillægget nr. 11 af 1.3.2001, s. 221.

         (3)  Artikel 3 i afgørelse nr. 168/1999 fastslår følgende: »Denne afgørelse træder i kraft den 27. november 1999, forudsat at Det Blandede EØS-udvalg har modtaget alle fornødne meddelelser i henhold til aftalens artikel 103, stk. 1«.

         (4)  I tilfælde af en langfristet købs- eller salgskontrakt skal de strandede omkostninger altså beregnes i sammenligning med de vilkår, på hvilke virksomheden på et liberaliseret marked normalt, alt andet lige, ville kunne sælge eller købe det omhandlede produkt.

         (5)  Det skal forstås, at investeringer, der på grund af liberaliseringen af det indre elmarked ikke kan tjene sig selv ind eller bliver uøkonomiske principielt kan betragtes som strandede omkostninger ifølge den nuværende metode, selv om de strækker sig ud over 2006. Derudover kan forpligtelser eller garantier, der fortsat skal opfyldes efter 26. november 2006, hvis det kan godtgøres, at det sker for at undgå større farer i forbindelse med miljøbeskyttelse, personlig sikkerhed, beskyttelse af medarbejderne og elektricitetsnettets sikkerhed, godkendes som strandede omkostninger efter den nuværende metode.

         (6)  EFT L 237 af 6.9.2001, s. 16.

         (7)  EFT L 111 af 29.4.1999 og EØS-tillægget nr. 18. Se i denne sammenhæng kapitel 25 i retningslinjerne for statsstøtte.


Avis juridique important

|

E1997C0187

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS AFGØRELSE Nr. 187/97/KOL af 16. juli 1997 om ellevte ændring af de proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte

EF-Tidende nr. L 316 af 20/11/1997 s. 0023 - 0036

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS AFGØRELSE Nr. 187/97/KOL af 16. juli 1997 om ellevte ændring af de proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENhar ændret de proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte (1) af 19. januar 1994 (2), senest ændret den 11. september 1996 (3), som følger.Følgende regler for statsstøtte til søtransportsektoren tilføjes som et nyt kapitel 24A og et nyt bilag VIII til retningslinjerne for statsstøtte:»24A. STØTTE TIL SØTRANSPORTSEKTOREN (1)24A.1. Indledning24A.1.1. Tidligere retningslinjer for støtte til skibsfarten og EØS-aftalen1) I 1989 vedtog EF-Kommissionen retningslinjer for støtte til skibsfarten (»Finansielle og fiskale foranstaltninger vedrørende skibsfart med fartøjer, der er indregistreret i Fællesskabet«, SEK(89) 921 endelig udg.). Disse retningslinjer, der ikke blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende, er imidlertid ikke opført i bilag XV til EØS-aftalen som en retsakt, EF-Kommissionen og EFTA-Tilsynsmyndigheden skal tage behørigt hensyn til i forbindelse med anvendelsen og fortolkningen af EØS-aftalens statsstøttebestemmelser. Af denne grund blev retningslinjerne ikke indarbejdet i den første udgave af EFTA-Tilsynsmyndighedens nuværende retningslinjer for statsstøtte, der er vedtaget den 19. januar 1994. Men EØS-aftalens grundlæggende statsstøttebestemmelser (herunder artikel 61 og 62) finder ikke desto mindre fuld anvendelse på søtransportsektoren, og EFTA-Tilsynsmyndigheden har uagtet udeladelsen anset Kommissionens retningslinjer fra 1989 om støtte til skibsfarten for at være EØS-relevante.24A.1.2. Søfartspolitik i forbindelse med EØS-aftalen og det markedsøkonomiske princip1) Det Europæiske Fællesskab har udviklet en søfartspolitik, som er fastlagt i flere meddelelser til Rådet. EØS-aftalen indeholder ikke bestemmelser om nogen fælles ekstern handelspolitik og omfatter således ikke alle aspekter af Fællesskabets søfartspolitik. Hvad angår handelsforbindelser til tredjelande og samarbejde på internationalt plan, fører hver af EFTA-staterne sin egen selvstændige søfartspolitik. Protokol 19 til aftalen forudser imidlertid, at de kontraherende parter på et tidspunkt vil samordne deres forholdsregler og foranstaltninger over for tredjelande på søtransportområdet på grundlag af konkrete bestemmelser, og at de bl.a. vil konsultere hinanden vedrørende søfartsanliggender, som behandles af internationale organisationer. Generelt synes formålene med EFTA-staternes søfartspolitik i stor udstrækning at ligne de formål, der ligger til grund for Fællesskabets politik (2), der omfatter fremme af EF-skibsfarten, eksterne relationer og sikkerhed til søs samt skibsbygning og søfartsteknologi. Både for Fællesskabet og for EFTA-staterne har hensigten været at sikre fri adgang til skibsfartsmarkeder verden over for sikre og miljøvenlige skibe, fortrinsvis registreret i EØS-staterne og med EØS-borgere som mandskab. Denne fremgangsmåde har til en vis grad haft held til at åbne markederne op, især i Europa, og har givet forbrugerne et bredt udvalg af konkurrencedygtige søtransporttjenester. På den anden side er dog såvel andelen af skibe, der er registreret i EØS-staterne, som antallet af beskæftigede EØS-søfolk gået betydeligt tilbage, især de seneste ti år.2) Grundlag for denne filosofi er lovgivningen på internationalt og nationalt plan samt EØS-lovgivningen. Specielt inden for sikkerhedsstandarder og arbejdsforhold gælder der internationale aftaler og resolutioner, og EF og EFTA-staterne fremmer aktivt en højnelse af standarderne på verdensplan i de relevante fora, herunder specielt i Den Internationale Søfartsorganisation IMO. På EF-plan vedtog Rådet i 1986 en pakke med grundlæggende lovgivning om skibsfarten baseret på filosofien om et åbent marked uden protektionisme (3). Groft sagt besluttede Fællesskabet, at der ikke skulle gælde andre krav for retten til at levere søtransporttjenester mellem EF og tredjelande eller mellem medlemsstater end etablering inden for EF. Rådets forordning (EØF) nr. 4055/86 fastsætter således princippet om fri udveksling af tjenesteydelser for alle EF-etablerede operatører, uanset om de sejler med fartøjer under EF-flag eller tredjelandsflag. Rådets forordning (EØF) nr. 4055/86 og (EØF) nr. 4056/86 indgår i EØS-aftalen som retsakter (bindende retsakter i aftalens bilag XIII og XIV, og Rådets forordning (EØF) nr. 4057/86 og (EØF) nr. 4058/86 er opført som retsakter, som de kontraherende parter skal tage til efterretning.3) Undtagelser fra denne frihandelsfilosofi, hvor sejladsen stadig er begrænset til fartøjer, som er registreret i EU-lande og indgår i medlemsstaternes flagflåder, ses primært i forbindelse med bestemte former for cabotagesejlads (4). Det betyder, at der generelt kun er få økonomiske fordele ved at registrere et fartøj i et EØS-land - tværtimod kan der være ulemper forbundet hermed, som f.eks. strenge bemandingskrav og medlemsstaternes skattemæssige og sociale sikringsordninger for rederier og deres ansatte, som i de fleste tilfælde betyder, at det er relativt dyr at operere med fartøjer under EØS-flag og med EØS-søfolk om bord. Endvidere har operatører fra tredjelande, som kommer ind i de åbne søfarter, kun få omkostninger. Og medens der for at sikre en vis sammenlignelighed mellem EØS- og ikke-EØS-operatørers omkostninger ikke opkræves direkte eller indirekte skatter eller afgifter for søtransporttjenesteydelser, hvilket ellers er tilfældet med mange importerede varer og tjenesteydelser, konkurrerer EØS-registrerede fartøjer og tredjelandsfartøjer direkte med hinanden ikke blot i den internationale søfart, men også i de fleste søfartssektorer inden for EØS.4) Hertil kommer, at søtransporten er et meget mobilt erhverv, og at man nemt kan undgå en alt for skrap ordning ved at lade sine fartøjer registrere i andre lande (hvilket giver fuldstændig bemandingsfrihed) og ved om nødvendigt at etablere en nominel administration eller ledelse uden for medlemsstaten (for at undgå dens skattesystem). I de senere år har der desuden været et stort udbud af søfolk fra lavtlønstredjelande, hvilket har givet rederne mulighed for at vælge en lavtlønsløsning i forbindelse med skibenes bemanding. Den nuværende konjunkturbestemte og strukturelle overkapacitet betyder endvidere, at erhvervet er efterspørgselsbestemt, og at befragtere kan presse fragtpriserne ned. Kombineret med redernes høje faste omkostninger medfører det et øget incitament til at skære i omkostningerne og muligvis søge de nemmeste løsninger, og det er ikke nødvendigvis kommercielt attraktivt at stræbe efter et højt kvalitetsniveau i aktiviteterne. Dette risikerer så at underminere de kontraherende parters langsigtede interesse i en sikker, effektiv og miljøvenlig transport.24A.1.3. Skibsfartens udvikling: faldende konkurrenceevne for fartøjer under EØS-flag1) Den europæiske skibsfart står over for stærk international konkurrence og i henhold til EF-retningslinjerne fra 6. maj i år, som der er henvist til i indledningen, er EF-flagflådens andel af den samlede søtransport på verdensplan faldet støt i de sidste 30 år. I 1970 sejlede 32 % af verdens samlede tonnage således under EF-flag, medens andelen var faldet til 14 % i 1995. Lande med store åbne registre øgede deres andel fra 19 % til 38 % i samme periode, og beskæftigelsen af EF-søfolk faldt tilsvarende støt. I EØS-sammenhæng skal det bemærkes, at den norske flagflåde reduceredes betydeligt i årene indtil 1987, hvorefter den registrerede tonnage i Norges Internationale Skibsregister steg kraftigt.2) I mangel af EØS-foranstaltninger, der kunne sikre en vis harmonisering (5), har EØS-staterne truffet individuelle foranstaltninger for at opretholde deres søfartsinteresser. Vigtige økonomiske hensyn, såsom bevarelse af beskæftigelse og af knowhow samt flådens strategiske betydning, er alle faktorer, som påvirker politisk beslutningstagning på nationalt plan. Det erkendes ligeledes, at kvaliteten ikke må ofres som følge af redernes omkostningsreduktioner for at overleve priskonkurrencen især fra bekvemmelighedsflag. Kvaliteten skal fastholdes og forbedres, både hvad angår tekniske standarder og fartøjernes drift, hvilket indebærer et løbende behov for uddannelse og ansættelse af folk med de nødvendige kvalifikationer.3) Der er derfor gradvist indført foranstaltninger for at mindske udflagningstendensen, f.eks. lempeligere krav til de nationale hovedregistre, etablering af alternative eller internationale registre, eller statsstøtteforanstaltninger, eller en kombination heraf, men ingen af fremgangsmåderne er lykkedes helt.4) Udflagning er imidlertid ikke det eneste problem. Såfremt et flagland uden for EØS tilbyder en god international serviceinfrastruktur, har udflagningen i de seneste år haft tendens til at blive efterfulgt af udflytning af tilknyttede aktiviteter (f.eks. skibsfartsadministration) til lande uden for EØS, med endnu større jobtab til følge både om bord på skibene og på land. En yderligere konsekvens har været tabet af søfartsknowhow. Opfattelsen af, at antallet af søfartsstillinger er begrænset, og at der er tale om et vanskeligt arbejdsmiljø med få karrieremuligheder, har ført til et fald i tilgangen til søfartsuddannelserne og i rekrutteringen af unge søfolk, hvilket yderligere har forværret situationen til søs som på land.24A.1.4. Begrundelse for fremgangsmåden ved statsstøtte til søtransportsektoren1) Konkurrenceforskellen mellem EØS-registrerede skibe og skibe, der er registreret i tredjelande, herunder især skibe under bekvemmelighedsflag, skyldes primært skatteomkostningerne. Kapitalomkostningerne er nemlig stort set de samme verden over, og der er heller ikke nogen forskel i den tilgængelige teknologi. Forskellige undersøgelser har imidlertid påvist, at det er de fiskale omkostninger (selskabsbeskatning og lønrelaterede bidrag til søfolkene), der er den afgørende og konkurrencefordrejende faktor.2) I princippet skal driftsstøtte være ekstraordinær, midlertidig og degressiv. For skibsfarten er EØS-flagflådens faldende konkurrenceevne på verdensmarkedet imidlertid strukturelt betinget og skyldes hovedsagelig eksterne faktorer. Da de umiddelbare udsigter til en løsning med hensyn til denne omkostningsforskel ikke er gode, ser det ikke ud til, at der er tale om et kortfristet behov for støtteforanstaltninger som kan sikre redernes konkurrenceevne på verdensmarkedet med EØS-flagede fartøjer.3) Internationalt har EF- og EFTA-staterne under drøftelser i Verdenshandelsorganisationens regi presset på for at opnå en liberalisering af søtransporttjenester på verdensplan, men vigtige handelspartnere var ikke indstillet på at acceptere de fremlagte forslag, og yderligere drøftelser er udsat indtil næste samlede forhandlingsrunde om tjenesteydelser, som senest skal finde sted i år 2000. Det synes desuden ikke sandsynligt, at der i den nærmeste fremtid vil blive opnået international enighed om anvendelsen af konkurrenceregler for søtransport, herunder begrænsninger i nationale støtteordninger.4) Det er muligt, at støtteniveauet vil blive reduceret gradvist i fremtiden, såfremt den verdensøkonomiske og -politiske situation tillader det. Det kan specielt nævnes, at de nuværende regler ville blive ændret, såfremt de nye begrænsninger, der for tiden forhandles om i GATS-regi, og som vedrører de potentielt konkurrencefordrejende virkninger af subsidier til handel med tjenesteydelser, træder i kraft. I mellemtiden må situationen følges nøje gennem en regelmæssig revurdering af støtten i lyset af EØS-flagflådernes konkurrenceevne på verdensmarkedet.24A.2. Omfang og overordnede målsætninger1) EØS-aftalens strategi i forbindelse med statsstøtte skal tage hensyn til forskelle i, hvorledes de stater, der er part i aftalen, prioriterer, og i deres valg af fremgangsmåder, men samtidig sikre, at de konkurrencefordrejende virkninger begrænses mest muligt.2) EFTA-Tilsynsmyndigheden har til opgave at fastlægge parametrene for godkendelse af statsstøtte i EFTA-staterne. Støtteordninger bør ikke være til skade for andre EØS-staters økonomier, og det skal kunne påvises, at der ikke er fare for, at de fordrejer konkurrencen eller omvendt påvirker samhandelsvilkårene mellem de kontraherende parter i et omfang, som er uforeneligt med den fælles interesse. Statsstøtte skal altid være begrænset til, hvad der er nødvendigt for at opfylde dens formål, og den skal ydes på en gennemsigtig måde. Den kumulative effekt af al støtte, der ydes af offentlige myndigheder (på nationalt, regionalt og lokalt plan), skal altid tages i betragtning.24A.2.1. Reglernes omfang1) Nærværende regler vedrører al støtte til skibsfarten, der ydes af EFTA-stater eller ved hjælp af offentlige midler, herunder økonomiske fordele af enhvert art, som finansieres af de offentlige myndigheder (uanset om det er på nationalt, regionalt, amts- eller provinsplan eller lokalt). I denne sammenhæng kan »offentlige myndigheder« også være offentlige virksomheder og statskontrollerede banker. Ordninger, hvor staten garanterer lån eller anden finansiering, der ydes af kommercielle banker, kan også falde ind under definitionen af støtte. Retningslinjerne skelner ikke mellem forskellige typer af støttemodtagere efter deres juridiske form (f.eks. selskaber, partnerskaber eller privatpersoner) eller mellem offentlige og private ejerforhold, og henvisninger til selskaber skal anses for at omfatte alle andre juridiske personer.2) Disse regler dækker ikke støtte til skibsbygning (i den betydning, der anvendes i den retsakt, der henvises til under punkt 1.B i bilag XV til EØS-aftalen (6), eller efterfølgende lovgivning, som skal sikre anvendelsen af statsstøttebestemmelserne i OECD-aftalen om overholdelse af normale konkurrencevilkår i den kommercielle skibsbygnings- og skibsreparationsindustri, når denne aftale træder i kraft), eller støtte til fiskefartøjer. Investeringer i infrastruktur anses normalt ikke for at udgøre statsstøtte efter EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, hvis staten giver alle interesserede operatører fri og lige adgang til infrastrukturen. Tilsynsmyndigheden kan imidlertid undersøge sådanne investeringer, såfremt de direkte eller indirekte kunne være til fordel for bestemte rederier. Endelig har Tilsynsmyndigheden fastsat princippet om, at der ikke er tale om statsstøtte, når offentlige myndigheder foretager indskud i en virksomhed på et grundlag, som ville være acceptabelt for en privat investor under almindelige markedsøkonomiske forhold (7).24A.2.2. Overordnede målsætninger1) Statsstøtten skal være mere gennemskuelig, således at ikke alene de nationale myndigheder i bredeste forstand, men også selskaber og privatpersoner kender deres rettigheder og forpligtelser. Reglerne heri skal bidrage dertil og klargøre, hvilke støtteordninger der kan indføres for at støtte de kontraherende parters søfartsinteresser. Da statsstøtten opfattes som fremmende for flådernes konkurrenceevne, må den generelt kun ydes til fartøjer, der er optaget i EØS-staternes registre (8). Denne politik skal:- sikre EØS-beskæftigelsen (både på fartøjerne og på land)- bevare EØS's knowhow på søfartsområdet og udvikle søfartsfærdigheder, og- øge sikkerheden.2) I ekstraordinære tilfælde kan statsstøtte imidlertid ydes til fartøjer, der er optaget i registrene under punkt 3 i bilag VIII til nærværende retningslinjer, under forudsætning af, at EFTA-staten kan godtgøre, at registeret bidrager direkte til ovennævnte formål.3) Endvidere kan flagneutrale støtteforanstaltninger godkendes i visse ekstraordinære tilfælde, hvor den berørte stat klart kan påvise, at det tjener de kontraherende parters fælles interesse (se afsnit 24A.3.1 og 24A.7).4) Der kan også tages hensyn til de kontraherende parters fælles målsætninger for den fælles transportpolitik (9), som f.eks. etableringen af rammer for bæredygtig mobilitet og som led heri fremme af short sea shipping og fuld udvikling af dens potentiale.24A.3. Fiskale og sociale foranstaltninger til forbedring af konkurrenceevnen24A.3.1. Skattemæssig behandling af rederier1) Inden for skibsfartssektoren har EØS-staterne anlagt forskellige strategier over for de problemer, som skyldes de forskellige faktorer, der på den ene eller anden måde påvirker den internationale konkurrence og således afspejler situationen i de enkelte lande. Nogle medlemsstater har kunnet nøjes med generelle foranstaltninger, medens andre er tyet til statsstøtte.2) Mange tredjelande har oprettet omfattende skibsregistre, som i nogle tilfælde understøttes af en effektiv international serviceinfrastruktur, der sammen med et skattemæssigt klima, som er betydeligt mildere end i EØS, er attraktive for rederierne. Den lave beskatning har betydet, at rederierne ikke alene har et incitament til udflagning, men også til at overveje overflytning af hele virksomheden. Det må fremhæves, at der ikke i øjeblikket findes effektive internationale regler, som kan bremse denne skattemæssige konkurrence, og kun få administrative, retlige og tekniske hindringer for at overflytte et fartøj fra en EØS-stats register. Dermed står alle EØS-stater med en stor flagflåde over for et fælles problem, og den bedste vej frem ser ud til at bestå i at skabe betingelser, som tillader loyal konkurrence med bekvemmelighedsflagene.3) Skatteharmonisering er ikke i sig selv behandlet i EØS-aftalen. Men spørgsmålet om skattemæssig konkurrence mellem EØS-staterne bør tages op. Der ser ud til at være stigende sammenfald mellem EØS-staternes initiativer med hensyn til støtte til skibsfarten. Udflagning EØS-staterne imellem er sjældent forekommende. I forbindelse med søtransport er skattemæssig konkurrence primært et diskussionsemne mellem EØS-staterne og tredjelande, idet rederiernes omkostningsbesparelser gennem tredjelandsregistre er betydelige sammenholdt med deres muligheder inden for EØS. Endvidere har skibsfartens overskud, som er skattepligtige, været små i de seneste år, og derfor har forskelle i EØS-staternes effektive skattesats kun haft marginal betydning. Den fortsatte nedgang i EØS-flagflåden, samtidig med at den andel af verdensskibsfarten, som kontrolleres af EØS-redere, er forblevet relativt konstant i de sidste ti år, vidner herom.4) For at imødegå denne tendens har mange EØS-stater truffet særlige foranstaltninger for at forbedre det skattemæssige klima for skibsejerne, herunder f.eks. ved hurtigere afskrivning på skibsinvesteringer og ret til skattefrit at tilbageholde overskud fra salg af fartøjer i en årrække, forudsat at disse overskud geninvesteres i fartøjer.5) Disse særlige skattelempelser for skibsfarten udgør statsstøtte. Samtidig udgør den ordning, som findes i nogle EØS-stater og tredjelande, hvorefter den sædvanlige selskabsbeskatning erstattes med en tonnageafgift, også statsstøtte. En tonnageafgift indebærer, at rederen betaler en afgift, som er direkte knyttet til den udnyttede tonnage. Tonnageafgiften opkræves uafhængigt af virksomhedens faktiske indtjening eller realiserede overskud/underskud.6) Det er blevet påvist, at sådanne foranstaltninger sikrer arbejdspladser af høj kvalitet i søfartsindustrien på land, som f.eks. skibsfartsadministration, og også inden for tilknyttede sektorer (forsikring, mæglervirksomhed og finansiering). I kraft af deres betydning for de kontraherende parters økonomier og som støtte for de tidligere anførte målsætninger, kan disse former for skattemæssige incitamenter generelt accepteres. Bevarelsen af kvalitetsarbejdspladser og stimulering af en konkurrencedygtig søfartsindustri i en EØS-stat gennem skattebegunstigelser vil sammen med andre initiativer vedrørende uddannelse og forbedring af sikkerheden fremme den europæiske skibsfarts udvikling på verdensmarkedet.7) Tilsynsmyndigheden er opmærksom på, at redernes indtægter i dag ofte opnås gennem driften af skibe under forskellige flag, f.eks. ved at benytte chartrede fartøjer under ikke-nationale flag eller ved at gøre brug af partnerskibe inden for konsortier. Det erkendes ligeledes, at tilskyndelsen til en overflytning af administration og tilknyttede aktiviteter ville fortsætte, hvis rederen opnåede en betydelig økonomisk fordel ved at opretholde forskellige forretningssteder og separat bogføring for indtjeningen fra EØS-flagede fartøjer og andre indtægter. Der ville f.eks. være tilfældet, hvis der blev opkrævet fuld selskabsskat af indtjeningen fra ikke-EØS-flagede fartøjer i en EØS-stat eller en lav oversøisk skat, hvis det kunne påvises, at der var tale om oversøisk ledelse/administration.8) Formålet med statsstøtte til søtransportsektoren er at øge EØS-flådens konkurrenceevne på verdensskibsfartsmarkedet. Skattelempelser bør derfor som regel være knyttet til en EØS-stats flag. De kan imidlertid også rent undtagelsesvis godkendes, når de vedrører hele flåden, som ejes af et rederi inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som er selskabsskattepligtigt i en EØS-stat, forudsat at det kan påvises, at den strategiske og kommercielle administration af alle de berørte fartøjer udføres fra den pågældende stats område, og at aktiviteterne bidrager væsentligt til den økonomiske aktivitet og beskæftigelsen i EØS. Den pågældende EØS-stat skal fremlægge dokumentation for denne økonomiske tilknytning i form af oplysninger om fartøjer, som ejes og drives under EØS-staters registre, om EØS-statsborgere beskæftiget på fartøjerne og i aktiviteter på land samt om investeringer i faste aktiver. Det må understreges, at støtten skal være nødvendig for at fremme hjemføring til EF af den strategiske og kommercielle ledelse af samtlige berørte fartøjer, samt at støttemodtagerne skal være selskabsskattepligtige inden for EØS. Tilsynsmyndigheden vil desuden anmode om al tilgængelig dokumentation for, at alle fartøjer, som drives af virksomheder, der nyder godt af sådanne foranstaltninger, overholder de relevante internationale standarder og EØS-standarder for sikkerhed, herunder dem, der vedrører arbejdsforholdene om bord.9) I de tilfælde, hvor skattemæssige ordninger godkendes på ovennævnte ekstraordinære grundlag, vil Tilsynsmyndigheden kræve, at der fremsendes regelmæssige rapporter, som viser foranstaltningens virkning (sammen med andre statsstøtteordninger, der er i kraft i EFTA-staten) på den EØS-registrerede flåde, der opererer fra EFTA-statens område, og på beskæftigelsen af EØS-søfolk. Tilsynsmyndigheden vil overvåge situationen nøje for at undgå en mulig fordrejning af konkurrencen inden for samhandelen mellem de kontraherende parter i EØS-aftalen.10) I samtlige tilfælde skal støttens gunstige virkning fremme skibsfartens udvikling og beskæftigelsen inden for sektoren i den fælles interesse. De ovennævnte skattemæssige fordele skal derfor begrænses til skibsfartsaktiviteter. Deraf følger, at regnskaberne, når et rederi har andre kommercielle aktiviteter end skibsfart, skal være gennemskuelige for at forhindre en spill-over effekt til aktiviteter, der ikke vedrører skibsfart. Denne fremgangsmåde vil kunne medvirke til at gøre EØS-skibsfarten konkurrencedygtig med et skatteniveau, der svarer til niveauerne andre steder i verden, samtidig med at den fastholder en EFTA-stats sædvanlige skattesatser for andre aktiviteter og aflønning af aktionærer og direktion.24A.3.2. Arbejdsrelaterede omkostninger1) Offentlige foranstaltninger til lempelse af de arbejdsrelaterede omkostninger i bestemte sektorer indebærer en risiko for at forstyrre EØS-aftalens funktion og dermed skade europæisk industris konkurrenceevne og jobskabelsen på længere sigt (10). Virkningen af en sådan fremgangsmåde vil med stor sandsynlighed blive særdeles negativ i sektorer med overkapacitet og i kriseramte sektorer (som defineres som sektorer, hvor efterspørgslen efter EØS-produkter stagnerer eller falder), i følsomme sektorer (sektorer, hvor der er betydelig EØS-samhandel og konkurrence) og i sektorer med international konkurrence.2) Søtransport kan imidlertid anses for at være et særligt tilfælde (11). I statsstøtteretningslinjerne fra 1989 var det således Kommissionens opfattelse, at »støtte med hensyn til social sikring og indkomstbeskatning af søfolk, som nedbringer rederiernes byrde uden at reducere omfanget af social sikring til søfolk, og som kan henføres til drift af EF-registrerede fartøjer, kan anses for forenelig med det fælles marked«. Det er Tilsynsmyndighedens opfattelse, at denne fremgangsmåde fortsat er berettiget også i EØS-sammenhæng.3) Der er en vis overkapacitet inden for søtransportsektoren på verdensplan, og den internationale konkurrence er hård. I industrisektorer med overkapacitet, eller som er kriseramte, er problemet imidlertid, at støtte kan medvirke til at overføre vanskeligheder - og beskæftigelsesproblemer - til EØS-konkurrenter, som ikke nyder sådanne fordele. Der er stigende efterspørgsel efter kvalitet inden for skibsfarten, og det vurderes, at der ligger et vækstpotentiale i markedet. Endvidere er der mangel på uddannede og kvalificerede søfolk på verdensplan. Det kan deraf konkluderes, at støtte til beskæftigelse af især veluddannede EØS-søfolk ikke bør modvirkes. Det omfattende samarbejde mellem rederierne gennem konferencer og konsortier mv. i linjefarten og cross-trading i bulkfarten betyder, at tyngdepunkter i konkurrencen ligger mellem EØS-rederier og rederier uden for EØS. Endelig er forskellen i lønomkostninger mellem lavlønslandene og EØS-staterne ganske betydelig, og ny produktionsteknologi, innovation, kvalitet og uddannelse kan give en mere varig forbedring af præstationen, hvad angår konkurrenceevne og beskæftigelse. Medens dette er sandt, hvad de fleste industrisektorer angår, gælder det af de i afsnit 24A.1 anførte grunde generelt ikke for søtransporten.4) Støtteforanstaltninger til søfartssektoren bør derfor primært søge at reducere skattemæssige og andre omkostninger og byrder, som belaster rederne i EØS-staterne og EØS-søfolk (dvs. dem, der er skattepligtige og/eller afkræves socialsikringsbidrag i en EØS-stat), så de bringes ned på et niveau, der svarer til normerne på verdensplan. Foranstaltningerne bør direkte stimulere udviklingen af sektoren og beskæftigelsen snarere end være en kilde til generel finansiel støtte.5) Ud fra denne målsætning bør følgende foranstaltninger vedrørende beskæftigelsesrelaterede omkostninger derfor tillades for EFTA-staternes skibsfart:- nedsatte bidragssatser til social sikring af EØS-søfolk på fartøjer, der er registreret i en EØS-stat- nedsatte indkomstskattesatser for EØS-søfolk på fartøjer, der er registreret i en EØS-stat.6) For denne type støtte kan det tillades, at der slet ikke skal betales socialsikringsbidrag, samt at der er fuld fritagelse for indkomstbeskatning, hvorved EFTA-staterne kan bringe beskæftigelsesrelaterede omkostninger på niveau med normer på verdensplan, hvilket ofte indebærer, at søfolk fritages for indkomstskat og socialsikringsbidrag. Der kan imidlertid ikke ydes støtte til EØS-søfolks nettoløn, da dette kan medføre fordrejning af konkurrencevilkårene mellem EØS-staterne. Lempelsen af skattebyrden vil ikke fjerne rederens interesse i at forhandle en passende lønpakke med potentielle besætningsmedlemmer og deres fagforeningsrepræsentanter. Søfolk fra EØS-stater med et lavere lønniveau vil derfor stadig have en konkurrencemæssig fordel i forhold til søfolk fra andre EØS-stater med højere lønforventninger. Under alle omstændigheder vil EØS-søfolk fortsat være dyrere end de billigste søfolk på verdensmarkedet. Der er således ingen fare for, at foranstaltningen medfører overkompensation.7) Af nationale hensyn foretrækker nogle EØS-stater ikke at anvende nedsatte satser som ovenfor nævnt, men godtgør i stedet - helt eller delvist - rederne omkostningerne ved disse afgifter. Denne fremgangsmåde kan generelt anses for at svare til ovennævnte system med nedsatte satser, forudsat at der er en tydelig forbindelse til afgifterne, at der ikke er noget overkompensationselement, og at systemet er gennemskueligt og umuligt at misbruge.24A.4. Udskiftning af besætningen1) Støtte til besætningsudskiftning er en særskilt foranstaltning, som kan være af fælles interesse for de kontraherende parter. Den slags støtte har tendens til at nedbringe omkostningerne ved at beskæftige EØS-søfolk, især på fartøjer, som opererer i fjerne områder. Skønt Kommissionens retningslinjer fra 1989 begrænsede denne type støtte til 50 % af de samlede omkostninger, som kunne henføres til disse årsager, betyder den nye holdning til at begrænse statsstøtteomfanget i de nuværende regler, at det ikke er nødvendigt at indføre en særlig begrænsning for denne type foranstaltning. Støtte kan derfor ydes i form af betaling eller godtgørelse af omkostningerne ved repatriering af EØS-søfolk om bord på EØS-flagede skibe.24A.5. Investeringsstøtte1) Nogle EØS-stater yder i øjeblikket kun støtte til nybyggede skibe, medens andre også yder støtte til køb af visse kategorier af brugte skibe og til fartøjers ombygning eller modernisering. Disse ordninger har haft tendens til at skabe eller fastholde overkapacitet, hvilket har medført lavere fragtrater, som igen har tilskyndet EØS-operatører til at nedskære omkostningerne, i mange tilfælde gennem udflagning. Endvidere har ordningen foranlediget, at rederne i nogle tilfælde har besluttet at købe eller sælge fartøjer af skattemæssige snarere end af kommercielle årsager.2) Støtte til flådefornyelse er ikke almindeligt forekommende inden for andre transportformer (vejtransport, luftfart). Da støtten virker konkurrencefordrejende, er det sjældent forsvarligt at godkende sådanne ordninger, undtagen i tilfælde, hvor de indgår i en omstruktureringsproces, som fører til en reduktion i den samlede flådes kapacitet.3) Støtte til investering i nye fartøjer skal derfor overholde bestemmelserne i retsakten om støtte til skibsbygningsindustrien, som der henvises til under punkt 1.B i bilag XV til EØS-aftalen (se afsnit 24A.2.1, stk. 2, ovenfor) eller enhver anden EØS-lovgivning, som måtte erstatte dem.4) I forbindelse med nærværende regler kan anden investeringsstøtte dog, i overensstemmelse med målsætningerne for sikkerhed til søs, under visse omstændigheder tillades for at forbedre udstyr på fartøjer, der er registreret i en EØS-stats register, eller for at fremme en sikker og ren skibsfart. Der kan være tale om incitamenter til at opgradere EØS-flagede skibe til standarder, som er højere end de obligatoriske sikkerheds- og miljøstandarder i internationale konventioner, og om at foregribe godkendte højere standarder for derved at øge sikkerheden og forbedre miljøkontrollen. Støtten skal stemme overens med relevante skibsbygningsbestemmelser, som der er henvist til i afsnit 24A.2.1, stk. 2, ovenfor.5) Da skibsfart ifølge sagens natur er et meget mobilt erhverv, kan regionalstøtte til skibsfartsvirksomheder i mindre begunstigede regioner, som ofte ydes i form af investeringsstøtte til virksomheder, der investerer i regionerne, kun godkendes, når det klart fremgår, at regionen vil nyde godt af fordelene over en rimelig tidsperiode. Det vil for eksempel være tilfældet, hvis investeringen vedrører opførelse af lagre til et bestemt formål eller erhvervelse af omladningsudstyr. Investeringsstøtte til rederier i mindre begunstigede regioner kan desuden kun tillades, når den er i overensstemmelse med reglerne om regionalstøtte (se afsnit 24A.6 nedenfor).24A.6. Regionalstøtte på grundlag af artikel 61, stk. 3, litra A) og C)1) I forbindelse med regionalstøtteordninger vil Tilsynsmyndigheden anvende de generelle regler, der er fastsat i del VI af nærværende retningslinjer (Regler om regionalstøtte), eller fremtidige ændringer heraf.24A.7. Uddannelse1) Mange uddannelsesordninger for søfolk, som modtager støtte fra det offentlige, betragtes ikke som statsstøtte, fordi de har generel karakter (hvad enten de er erhvervsrelaterede eller akademiske). De er derfor ikke anmeldelsespligtige og skal ikke undersøges af Tilsynsmyndigheden.2) Hvis ordningen kan anses for at indeholde statsstøtte, skal den anmeldes. Det gælder for eksempel, hvis en ordning specifikt vedrører uddannelse om bord, og uddannelsesinstitutionen, kadetten, sømanden eller rederen får fordelen ved den finansielle støtte fra staten. Statsstøtte til uddannelse vil blive godkendt under forudsætning af, at støtten opfylder Tilsynsmyndighedens generelle kriterier (dvs. at den er forholdsmæssig, ikke diskriminerende og gennemskuelig samt vedrører uddannelse på EØS-registrerede fartøjer, hvor dette er relevant). Der kan undtagelsesvis ydes støtte til uddannelse om bord på andre fartøjer, når det kan begrundes ud fra objektive kriterier, f.eks. mangel på uddannelsespladser om bord på EØS-registrerede fartøjer.3) I det omfang, den finansielle støtte ydes til uddannelse om bord, må praktikanten i princippet ikke være et aktivt medlem af besætningen, men skal være et ekstra medlem. Denne bestemmelse skal sikre, at nettolønssubsidier ikke kan betales for søfolk, der udfører sædvanlige besætningsaktiviteter.4) Der kræves ligeledes en yderligere omfattende forsknings- og udviklingsindsats, som fokuserer på kvalitet, produktivitet, sikkerhed og miljøbeskyttelse, med henblik på at bevare og udvikle EØS' ekspertise på søfartsområdet og EØS-skibsfartens konkurrencefordel. Statsstøtte inden for de i i EØS-aftalen fastsatte lofter kan godkendes til sådanne projekter (12).24A.8. Omstruktureringsstøtte (inklusive privatisering)1) Skønt reglerne for omstrukturering og redning af kriseramte virksomheder (13) kun gælder for transportområdet i det omfang, der tages hensyn til sektorens særlige karakter, vil Tilsynsmyndigheden anvende disse retningslinjer i forbindelse med vurdering af omstruktureringsstøtte til virksomheder inden for søfartssektoren.24A.9. Forsyningspligt og aftaler om forsyningspligtydelser1) Direkte støtte til dækning af driftstab er generelt ikke forenelig med EØS-aftalens funktion. I princippet kan støtte imidlertid accepteres til forsyningspligtydelser. Forsyningspligten defineres som enhver forpligtelse, som pålægges en operatør for at sikre levering af en tjenesteydelse, der opfylder fastlagte standarder for kontinuitet, hyppighed, kapacitet og prisniveau og som er standarder, operatøren ikke ville påtage sig, hvis han udelukkende skulle tage hensyn til sin økonomiske interesse.2) Forsyningspligtydelser kan indføres for linjefart til havne, der betjener yderligtliggende områder i EØS eller tyndt besejlede ruter, der anses for vitale for denne regions udvikling, i tilfælde hvor markedskræfterne ikke ville sikre en tilstrækkelig besejlingshyppighed.3) Tilsynsmyndighedens praksis ved vurdering af aftaler om forsyningspligtydelser er normalt at anlægge det synspunkt, at godtgørelse af driftstab, der direkte kan henføres til opfyldelsen af visse forsyningspligtydelser, ikke udgør statsstøtte efter EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. Der kræves derfor ikke anmeldelse i henhold til artikel 1, stk. 3, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen, forudsat at følgende kriterier er opfyldt:- For at aftaler om forsyningspligtydelser kan anses for at være forenelige med EØS-aftalens funktion og for ikke at være statsstøtte, forventer Tilsynsmyndigheden, at der afholdes offentlige udbud, eftersom ordningernes etablering og gennemførelse skal være gennemskuelig og sikre konkurrencemæssige forhold.- Det offentlige udbud skal offentliggøres på passende vis, og alle krav om tjenesternes omfang og hyppighed, kapacitet, priser og den krævede standard skal angives på en klar og gennemsigtig måde, således at alle EØS-rederier med adgang til ruten (i henhold til EØS-lovgivningen) har lige mulighed for at afgive tilbud.- EFTA-staten kan derefter tildele kontrakten til den udvalgte tilbudsgiver (den tilbudsgiver, der kræver mindst økonomisk kompensation, undtagen i ekstraordinære og behørigt begrundede tilfælde) og godtgøre operatørens ekstraomkostninger ved forsyningspligtydelserne. Disse skal stå direkte i forbindelse med det af operatøren beregnede underskud ved at levere forsyningspligtydelserne. Der skal føres separat regnskab for hver forsyningspligtydelse, så det kan verificeres, at der ikke sker overkompensation eller krydssubsidiering, samt at ordningen ikke kan bruges til at understøtte ineffektive administrations- eller driftsmetoder. Når en medlemsstat yder tilskud på dette grundlag og kun godtgør de påløbne ekstraomkostninger (samt et rimeligt afkast af den anvendte kapital), vil ordningen ikke blive betragtet som statsstøtte.4) Kontraktperioden for forsyningspligtydelser skal være rimelig og ikke for lang (normalt omkring fem år), da kontrakter for betydeligt længere perioder indebærer en risiko for at skabe et (privat) monopol. Efter kontraktperiodens udløb bør kontrakten igen udbydes efter ovennævnte procedure.5) Det kan kun godkendes, at ruteadgangen begrænses til en enkelt operatør, når forsyningspligtkontrakten tildeles efter ovennævnte procedure, og der ikke er en konkurrent, som driver eller har erklæret at have til hensigt at drive linjefart på ruten. Betingelserne for en begrænsning af ruteadgangen eller for eksklusivitet skal i alle tilfælde være forenelige med bestemmelserne i EØS-aftalens artikel 59.6) Det skal understreges, at Tilsynsmyndigheden, hvis det kan godtgøres, at en EFTA-stat ikke har valgt det billigste tilbud, eller hvis der modtages klager over påstået illoyal adfærd i forbindelse med tildelingsproceduren, vil anmode om oplysninger for at kontrollere, om tildelingen af kontrakten indeholder statsstøttelementer. Hvis procedurekravene i aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen er overtrådt i forbindelse med støttens ydelse, kan Tilsynsmyndigheden som en foreløbig forholdsregel påbyde, at støtteudbetalingen standses. Den vil i givet fald indlede proceduren efter artikel 1, stk. 2, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen.7) Skønt det anses for korrekt at EFTA-staterne benytter sig mest muligt af ovennævnte procedurer, er der dog undtagelser som f.eks. regelmæssige færgetjenester i cabotagesejlads mellem øer. I disse tilfælde skal foranstaltninger anmeldes og vil fortsat blive undersøgt efter de generelle statsstøtteregler. I forbindelse med vurderingen af, om støtten er forenelig med EØS-aftalen, vil Tilsynsmyndigheden verificere, om støtten kan betyde, at et omfattende trafikvolumen bliver omledt, eller om den indeholder overkompensation, som kunne gøre det muligt for den udvalgte operatør at krydssubsidiere aktiviteter, hvorom andre EØS-rederier konkurrerer.24A.10. Støtteloft1) Som ovenfor anført støtter nogle EØS-stater deres søfartssektor gennem skattelempelser, medens andre foretrækker at yde direkte tilskud, f.eks. i form af godtgørelse af søfolks indkomstskat. Da EØS-staternes skattesystemer ikke er harmoniseret, bør de to alternativer fortsat være til rådighed. De to fremgangsmåder kan naturligvis kombineres i visse tilfælde. Der er dog i så tilfælde en risiko for, at støtten akkumuleres og når op på et niveau, som er uforholdsmæssigt højt og derfor strider imod de kontraherende parters fælles interesse, ligesom der er risiko for et støttekapløb mellem EØS-staterne.2) Fritagelse af søfolkene for beskatning og socialsikringsbidrag og fritagelse for selskabsskatten på skibsfart udgør det maksimalt tilladte støtteniveau. Andre støtteordninger vil på grund af faren for konkurrencefordrejning sandsynligvis ikke give større fordele. Skønt hver enkelt støtteordning, der anmeldes af en EFTA-stat, vil blive undersøgt ud fra dens egne meritter, er det imidlertid Tilsynsmyndighedens opfattelse, at det samlede støttebeløb, som ydes i form af direkte tilskud efter rammerne i afsnit 24A.3-24A.6 ovenfor, ikke må overstige det samlede beløb af skatter og socialsikringsbidrag, der opkræves fra skibsfartsaktiviteter og søfolk. Hvis det var tilfældet, ville det kunne påvirke samhandelsvilkårene på en måde, der er uforenelig med EØS-bestemmelserne, idet støttens omfang ville stå i misforhold til målsætningen.24A.11. Afsluttende bemærkninger1) Det er en forudsætning for gennemførelsen af disse regler, at såvel de nationale myndigheder som EFTA-Tilsynsmyndigheden udviser disciplin og overholder forpligtelserne til anmeldelse samt tidsfristerne. For at fremskynde vurderingen af støtteforanstaltningerne skal EFTA-staterne anmelde de påtænkte foranstaltninger på det forberedende stadium og fremsende alle oplysninger, der er nødvendige med henblik på en vurdering heraf, til Tilsynsmyndigheden i overensstemmelse med artikel 1, stk. 3, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen. Efter Tilsynsmyndighedens mening har en medlemsstat ikke opfyldt sin anmeldelsespligt, når en støtteforanstaltning, der ikke er anmeldt til og godkendt af Tilsynsmyndigheden, er iværksat enten i henhold til national lovgivning eller i form af økonomiske tilsagn til potentielle støttemodtagere.2) Tilsynsmyndigheden vil anvende alle de midler, den råder over, for at sikre, at EFTA-staterne opfylder deres forpligtelser efter artikel 1, stk. 3, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen, jf. kapitel 6 i nærværende retningslinjer (Nærmere bestemmelser om støtte, der er ulovlig af proceduremæssige grunde).3) EFTA-Tilsynsmyndigheden og Kommissionen søger i henhold til EF-retningslinjerne for statsstøtte til søtransport at sikre, at statsborgere og virksomheder i alle EØS-stater uden nogen form for forskelsbehandling har fuld adgang til en hvilken som helst anden EØS-stats faciliteter, produkter og tjenesteydelser (14). Hvor der er tale om en virksomheds etablering via optagelse i et skibsregister, har dette princip været benyttet siden Domstolens dom af 25. juli 1991 i sag C-221/89, The Queen mod Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd m.fl. (15). Uanset bestemmelserne i de særlige tilpasninger under litra g) og h) til den retsakt, der henvises til under punkt 1 i bilag XII til EØS-aftalen (Rådets direktiv 88/361/EØF om gennemførelse af traktatens artikel 67) anser Tilsynsmyndigheden i henhold til artikel 6 i EØS-aftalen det samme princip for at være anvendeligt i forbindelse med EØS-aftalen. Tilsvarende må der ikke diskrimineres på grundlag af nationalitet mellem virksomheder, der er etableret i EØS-stater.4) EFTA-Tilsynsmyndigheden vil nøje overvåge støtteordningernes virkning for at sikre, at der ikke sker konkurrencefordrejning i samhandelen mellem parterne i EØS-aftalen, samt at deres fælles målsætninger opfyldes.5) Disse retningslinjer træder i kraft på datoen for deres vedtagelse ved EFTA-Tilsynsmyndigheden. Ordninger, der var i kraft ved EØS-aftalens ikrafttræden den 1. januar 1994, og ordninger, som Tilsynsmyndigheden siden har godkendt, skal behandles på ny i henhold til artikel 1, stk. 1, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen.(1) Dette kapitel svarer til de EF-retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren, som Europa-Kommissionen vedtog den 6. maj 1997 (EFT C 205 af 5. 7. 1997).(2) Denne iagttagelse er bl.a. baseret på EFTA-staternes faste udvalgs kommentarer af 24. oktober 1996 til Kommissionens meddelelse »Mod en ny søfartsstrategi«.(3) 1986-pakken (EFT L 378 af 31. 12. 1986, s. 1, 4, 14 og 21) består af fire forordninger: forordning (EØF) nr. 4055/86 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser på søtransportområdet mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstater og tredjelande, ændret ved forordning (EØF) nr. 3573/90 (EFT L 353 af 17. 12. 1990, s. 16), forordning (EØF) nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport, forordning (EØF) nr. 4057/86 om illoyal priskonkurrence inden for søtransport og forordning (EØF) nr. 4058/86 om samordnede foranstaltninger til sikring af fri adgang til fragter i oceanfarter.(4) Det bemærkes, at Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) i skrivende stund endnu ikke er blevet integreret i EØS-aftalen. Spørgsmålet har dog længe stået på Det Blandede EØS-Udvalgs dagsorden.(5) Det bemærkes, at Kommissionen i erkendelse af EF-flagenes faldende konkurrenceevne i 1989 foreslog en række positive foranstaltninger, herunder et EF-skibsregister (»Euros«), som skulle operere samtidig med medlemsstaternes nationale hovedregistre og garantere statsstøtte til rederne mod, at de accepterede visse krav med hensyn til ansættelse af EF-statsborgere i besætningen. Rådet kunne imidlertid i sidste ende ikke acceptere EUROS-modellen.(6) Rådets direktiv 90/684/EØF om støtte til skibsbygningsindustrien (EFT L 380 af 31. 12. 1990), senest ændret ved direktiv 94/73/EF (EFT L 351 af 31. 12. 1994) og forlænget ved forordning (EF) nr. 3094/95 (EFT L 332 af 30. 12. 1995) og (EF) nr. 1904/96 (EFT L 251 af 3. 10. 1996). Retsakten er med henblik på EØS-aftalen tilpasset ved Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse nr. 21/95 (EFT L 158 af 8. 7. 1995; EØS-tillægget til EFT nr. 25 af 8. 7. 1995), nr. 16/96 (EFT L 124 af 23. 5. 1996; EØS-tillægget til EFT nr. 22 af 23. 5. 1996) og nr. 58/96 (EFT L 182 af 10. 7. 1997; EØS-tillægget til EFT nr. 29 af 10. 7. 1997).(7) Se kapitel 19 og 20 i nærværende retningslinjer.(8) Se definitionen af EØS-staternes registre i bilag VIII til nærværende retningslinjer.(9) Kommissionens hvidbog »Den Fælles Transportpolitiks Fremtidige Udvikling«, KOM(92) 494 endelig udg.(10) Dette spørgsmål er blevet behandlet i Kommissionens meddelelse om kontrol med statsstøtte og nedsættelse af arbejdskraftomkostninger (EFT C 1 af 3. 1. 1997), som ikke er indarbejdet i EFTA-Tilsynsmyndighedens nuværende retningslinjer for statsstøtte.(11) Kommissionen accepterede i 1989, hvor de første retningslinjer for støtte til søtransportsektoren blev vedtaget, at sektoren befandt sig i en speciel situation.(12) Se kapitel 14 (Støtte til forskning og udvikling) og kapitel 15 (Støtte til miljøbeskyttelse) i nærværende retningslinjer.(13) Se kapitel 16 i nærværende retningslinjer.(14) Jf. dog fodnoten til afsnit 24A.1.2, stk. 3, ovenfor, ifølge hvilken Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 (cabotagesejlads) endnu ikke er integreret i EØS-aftalen.(15) Sml. 1991, s. I-3905.«»BILAG VIIIDEFINITION AF EØS-STATERNES SKIBSREGISTRE I HENHOLD TIL BESTEMMELSERNE I KAPITEL 24A OM STØTTE TIL SØTRANSPORTSEKTORENVed »EØS-staternes skibsregistre« forstås registre, der er underlagt en medlemsstats lovgivning eller lovgivningen i en EFTA-stat, der er part i EØS-aftalen, og som gælder inden for områder, der enten er en del af Det Europæiske Fællesskab eller en EFTA-stat.1. Alle EØS-staternes første registre er EØS-staternes registre.2. Desuden anses følgende registre, som findes i EØS-staterne, og som er underlagt deres lovgivning, for EØS-staters registre:- Danmarks Internationale Skibsregister (DIS)- Tysklands Internationale Skibsregister (ISR)- Madeiras Internationale Skibsregister (MAR)- De Kanariske Øers Register- Norges Internationale Skibsregister (NIS).3. Andre registre betragtes ikke som EØS-staters skibsregistre, selv om de i praksis udgør et første alternativ for rederier, der er etableret i den pågældende EØS-stat. Det skyldes, at registrene er beliggende i og underlagt lovgivningen i områder, hvor EF-traktaten og EØS-aftalen ikke finder anvendelse, enten helt, delvist eller i betydeligt omfang. Heraf følger, at nedenstående registre ikke udgør EØS-staters registre:- Kerguelen-registeret (EF-traktaten finder ikke anvendelse på dette område)- De Nederlandske Antillers Register (dette område er associeret med EF. Kun del IV i EF-traktaten finder anvendelse på området, som har sit eget skattesystem)- registrene i:- øen Man (kun bestemte dele af traktaten finder anvendelse på øen - se EF-traktatens artikel 227, stk. 5, litra c). Parlamentet på øen Man har eneret til at lovgive om skatteanliggender)- Bermuda og Caymanøerne (de er en del af de områder, som er associeret med EF. Kun traktatens del IV finder anvendelse på Bermuda og Caymanøerne. De er selvstyrende i skatteanliggender).4. Med hensyn til Gibraltar gælder EF-traktaten fuldt ud, og selv om området ikke anses for en del af Det Forenede Kongerige, betragtes Gibraltar-registeret i forbindelse med bestemmelserne i kapitel 24A i nærværende retningslinjer som en EØS-stats register.«Udfærdiget i Bruxelles, den 16. juli 1997.For EFTA-TilsynsmyndighedenHannes HAFSTEINFungerende formand(1) I det følgende benævnt »retningslinjer for statsstøtte«.(2) EFT L 231 af 3. 9. 1994, s. 1; EØS-tillægget til EFT nr. 32 af 3. 9. 1994.(3) EFT L 42 af 13. 2. 1997, s. 33; EØS-tillægget til EFT nr. 7 af 13. 2. 1997.


Avis juridique important

|

41998D0472

98/472/EF, EKSF, Euratom: Afgørelse truffet af repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer den 8. juli 1998 om udnævnelse af et medlem af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans

EF-Tidende nr. L 209 af 25/07/1998 s. 0052 - 0053

AFGØRELSE TRUFFET AF REPRÆSENTANTERNE FOR MEDLEMSSTATERNES REGERINGER den 8. juli 1998 om udnævnelse af et medlem af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (98/472/EF, EKSF, Euratom) REPRÆSENTANTERNE FOR REGERINGERNE FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS MEDLEMSSTATER HAR -under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 168 A,under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, særlig artikel 32 D,under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab, særlig artikel 140 A,under henvisning til Rådets afgørelse 88/591/EKSF, EØF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (1), ogud fra følgende betragtninger:Embedsperioden for Josef Azizi, Cornelis Paulus Briet, Marc Jaeger, Andreas Kalogeropoulos, Koenraad Lenaerts, Rui Manuel Gens De Moura Ramos, Virpi Tiili og Bo Vesterdorf udløber den 31. august 1998;der er den 27. maj 1998 udnævnt syv medlemmer ved afgørelse truffet af repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer;for at supplere den delvise nybesættelse af Retten i Første Instans bør der udnævnes et ottende medlem -TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:Artikel 1 A.W.H. Meij udnævnes til medlem af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans for perioden 1. september 1998 til 31. august 2004.Artikel 2 Denne afgørelse offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende.Udfærdiget i Bruxelles, den 8. juli 1998.FormandM. SCHEICH(1) EFT L 319 af 25. 11. 1988, s. 1. Berigtiget udgave er offentliggjort i EFT C 215 af 21. 8. 1989, s. 1. Afgørelsen er senest ændret ved afgørelse nr. 95/1/EF, Euratom, EKSF om tilpasning af retsakterne vedrørende nye medlemsstaters tiltrædelse af Den Europæiske Union (EFT L 1 af 1. 1. 1995, s. 1).