title: Decizia (UE) 2017/684 a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2017 privind instituirea unui mecanism de schimb de informații cu privire la acordurile interguvernamentale și la instrumentele fără caracter juridic obligatoriu dintre statele membre și țări terțe în domeniul energiei și de abrogare a Deciziei nr. 994/2012/UE (Text cu relevanță pentru SEE. )

text:
               12.4.2017

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 99/1

         DECIZIA (UE) 2017/684 A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI
   din 5 aprilie 2017
   privind instituirea unui mecanism de schimb de informații cu privire la acordurile interguvernamentale și la instrumentele fără caracter juridic obligatoriu dintre statele membre și țări terțe în domeniul energiei și de abrogare a Deciziei nr. 994/2012/UE
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 194 alineatul (2),
   având în vedere propunerea Comisiei Europene,
   după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   după consultarea Comitetului Regiunilor,
   hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară (2),
   întrucât:

               (1)

               Buna funcționare a pieței interne a energiei necesită ca energia importată în Uniune să fie pe deplin reglementată de normele de instituire a pieței interne a energiei. Transparența și respectarea dreptului Uniunii reprezintă elemente importante pentru a asigura stabilitatea energetică a Uniunii. O piață internă a energiei care nu funcționează corespunzător plasează Uniunea într-o poziție vulnerabilă și dezavantajoasă în ceea ce privește securitatea aprovizionării cu energie și subminează beneficiul său potențial pentru consumatorii europeni și pentru industria europeană.

               (2)

               Pentru a garanta aprovizionarea cu energie în Uniune, este necesar să se diversifice sursele de energie și să se realizeze noi interconectări energetice între statele membre. În același timp, este esențial să se consolideze cooperarea în domeniul securității energetice cu țările învecinate ale Uniunii și cu partenerii strategici.

               (3)

               Obiectivul strategiei privind uniunea energetică, astfel cum a fost adoptată de Comisie la 25 februarie 2015, este de a oferi consumatorilor o energie sigură, durabilă, competitivă și la prețuri accesibile. Urmărirea într-o manieră coerentă și consecventă a unor politici energetice, comerciale și externe va contribui în mod semnificativ la realizarea respectivului obiectiv. Mai precis, pe baza analizei efectuate deja în cadrul Strategiei europene pentru securitate energetică din 28 mai 2014, strategia privind uniunea energetică subliniază faptul că un element important pentru asigurarea securității energiei este respectarea pe deplin a dreptului Uniunii în cazul acordurilor privind achiziționarea de energie din țări terțe. În același spirit, în concluziile sale din 19 martie 2015, Consiliul European a solicitat respectarea pe deplin a dreptului Uniunii în cazul tuturor acordurilor referitoare la cumpărarea de gaze de la furnizori externi, în special prin consolidarea transparenței acestor acorduri și a compatibilității cu dispozițiile Uniunii în materie de securitate energetică.

               (4)

               Parlamentul European, în rezoluția sa din 15 decembrie 2015 intitulată „Către o Uniune Europeană a energiei”, a subliniat necesitatea de a crește coerența politicilor externe ale Uniunii privind securitatea energetică și de a mări transparența acordurilor energetice.

               (5)

               Decizia nr. 994/2012/UE a Parlamentului European și a Consiliului (3) a fost utilă pentru obținerea de informații privind acordurile interguvernamentale existente și pentru a identifica problemele ridicate de acestea în ceea ce privește compatibilitatea acestora cu dreptul Uniunii.

               (6)

               Cu toate acestea, Decizia nr. 994/2012/UE s-a dovedit a fi ineficace în ceea ce privește asigurarea respectării dreptului Uniunii de către acordurile interguvernamentale. Această decizie s-a bazat în principal pe evaluarea acordurilor interguvernamentale de către Comisie după încheierea acestora de către statele membre cu o țară terță. Experiența dobândită în urma punerii în aplicare a Deciziei nr 994/2012/UE a demonstrat că o astfel de evaluare ex post nu valorifică pe deplin potențialul pentru asigurarea respectării dreptului Uniunii de către acordurile interguvernamentale. În special, acordurile interguvernamentale nu conțin, adesea, clauze de reziliere sau de adaptare adecvate care să permită statelor membre să elimine orice nerespectare într-un interval de timp rezonabil. În plus, pozițiile semnatarilor au fost deja stabilite, ceea ce creează o presiune politică de a nu modifica niciun aspect al acordului.

               (7)

               Un grad ridicat de transparență cu privire la acordurile dintre statele membre și țările terțe în domeniul energiei va fi benefic atât unei cooperări mai strânse în interiorul Uniunii în privința relațiilor externe în domeniul energiei, cât și obiectivelor politice pe termen lung ale Uniunii în domeniul energiei, climei și securității aprovizionării cu energie.

               (8)

               Pentru a se evita orice nerespectare a dreptului Uniunii și pentru a spori transparența, statele membre ar trebui să informeze Comisia cu privire la intenția lor de a deschide negocieri cu privire la noi acorduri interguvernamentale sau de a aduce modificări acordurilor interguvernamentale, cât mai curând posibil. Comisia ar trebui să fie informată periodic cu privire la evoluția negocierilor. Statele membre ar trebui să aibă posibilitatea să invite Comisia să participe la negocieri în calitate de observator. Comisia ar trebui să poată solicita să participe la negocieri în calitate de observator.

               (9)

               În timpul negocierii unui acord interguvernamental, Comisia ar trebui să aibă posibilitatea de a face recomandări statului membru în cauză privind modul în care se poate evita incompatibilitatea acordului respectiv cu dreptul Uniunii. În acest cadru, Comisia ar trebui, de asemenea, să aibă posibilitatea de a atrage atenția statului membru în cauză asupra obiectivelor relevante ale politicii energetice a Uniunii, asupra solidarității între statele membre, precum și asupra pozițiilor în materie de politică a Uniunii adoptate în concluziile Consiliului sau ale Consiliului European. Aceste aspecte nu ar trebui însă incluse în evaluarea juridică din partea Comisiei a proiectului de acord interguvernamental sau de modificare a unui astfel de acord.

               (10)

               Pentru a asigura respectarea dreptului Uniunii și ținând seama în mod corespunzător de faptul că, în prezent, acordurile interguvernamentale în domeniul gazelor sau al petrolului și modificările acestora au cele mai mari repercusiuni relative asupra funcționării corespunzătoare a pieței interne a energiei și asupra securității aprovizionării cu energie a Uniunii, statele membre ar trebui să notifice Comisiei, ex ante, proiectele de acorduri interguvernamentale referitoare la gaze sau petrol înainte ca acestea să devină obligatorii din punct de vedere juridic pentru părți. Într-un spirit de cooperare, Comisia ar trebui să sprijine statele membre în identificarea problemelor de conformitate prezentate de proiectul de acord interguvernamental sau de modificare a unui astfel de acord. Statul membru în cauză ar fi apoi mai bine pregătit să încheie un acord care respectă dreptul Uniunii.

               (11)

               Comisia ar trebui să dispună de suficient timp pentru o astfel de evaluare cu scopul de a oferi un grad cât mai ridicat de securitate juridică, evitând totodată întârzierile nejustificate. Comisia ar trebui să ia în considerare scurtarea perioadelor prevăzute pentru evaluarea sa dacă este cazul, în special dacă un stat membru solicită acest lucru sau a oferit Comisiei informații periodice și suficient de detaliate pe parcursul etapei de negocieri, și ținând seama de măsura în care proiectul de acord interguvernamental sau de modificare a unui astfel de acord se bazează pe clauze standard. Pentru a beneficia pe deplin de sprijinul Comisiei, statele membre nu ar trebui să încheie un acord interguvernamental referitor la gaze sau petrol sau un acord interguvernamental referitor la electricitate atunci când un stat membru a hotărât să solicite evaluarea ex ante din partea Comisiei, înainte ca statul membru în cauză să fie informat de Comisiei cu privire la evaluarea sa. Statele membre ar trebui să ia toate măsurile necesare pentru a ajunge la o soluție potrivită în vederea eliminării oricărei incompatibilități identificate.

               (12)

               Având în vedere strategia privind uniunea energetică, transparența în ceea ce privește acordurile interguvernamentale din trecut și cele viitoare continuă să fie de o importanță maximă și reprezintă un element important pentru a asigura stabilitatea energetică a Uniunii. Prin urmare, statele membre ar trebui să continue notificarea către Comisie a acordurilor interguvernamentale existente și viitoare, indiferent dacă acestea au intrat în vigoare sau sunt aplicate cu titlu provizoriu în înțelesul articolului 25 din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor, precum și a noilor acorduri interguvernamentale.

               (13)

               Comisia ar trebui să evalueze compatibilitatea cu dreptul Uniunii a acordurilor interguvernamentale care sunt în vigoare sau se aplică cu titlu provizoriu la data intrării în vigoare a prezentei decizii și să informeze statele membre în consecință. În caz de incompatibilitate, statele membre ar trebui să ia toate măsurile necesare pentru a ajunge la o soluție potrivită în vederea eliminării incompatibilității identificate.

               (14)

               Prezenta decizie ar trebui să se aplice acordurilor interguvernamentale. Acordurile interguvernamentale exprimă, în principal prin conținutul lor și indiferent de denumirea oficială a acestora, intenția părților ca acordul să aibă caracter juridic obligatoriu, parțial sau în întregime. Ar trebui notificate numai acordurile interguvernamentale care se referă la achiziționarea, comercializarea, vânzarea, tranzitul, stocarea sau aprovizionarea cu energie în sau către cel puțin un stat membru sau la construirea sau exploatarea unei infrastructuri energetice având o conexiune fizică cu cel puțin un stat membru. În cazul în care există îndoieli, statele membre ar trebui să consulte fără întârziere Comisia. În principiu, acordurile care nu mai sunt în vigoare sau care nu se mai aplică nu ar trebui să fie vizate de prezenta decizie.

               (15)

               Forța juridică obligatorie a unui instrument sau a unor părți ale acestuia, și nu denumirea sa oficială, este cea care califică un instrument drept acord interguvernamental sau, în absența forței juridice obligatorii, drept instrument fără caracter juridic obligatoriu în sensul prezentei decizii.

               (16)

               Statele membre stabilesc relații cu țările terțe nu numai prin încheierea de acorduri interguvernamentale, ci și sub forma unor instrumente fără caracter juridic obligatoriu, care sunt desemnate în mod formal drept memorandumuri de înțelegere, declarații comune, declarații ministeriale comune, acțiuni comune, coduri de conduită comune sau denumiri similare. Deoarece acestea nu sunt obligatorii din punct de vedere juridic, statele membre nu pot fi obligate din punct de vedere juridic să pună în aplicare astfel de instrumente, inclusiv în cazul în care aplicarea acestora este incompatibilă cu dreptul Uniunii. Chiar dacă nu au un caracter obligatoriu din punct de vedere juridic, aceste instrumente pot fi utilizate pentru a stabili un cadru detaliat pentru infrastructura energetică și pentru aprovizionarea cu energie. În interesul unei mai mari transparențe, statele membre ar trebui să poată prezenta Comisiei instrumente fără caracter juridic obligatoriu, și anume aranjamente între unul sau mai multe state membre și una sau mai multe țări terțe care nu sunt obligatorii din punct de vedere juridic și care stabilesc condițiile aprovizionării cu energie sau ale dezvoltării unor infrastructuri energetice, inclusiv prin furnizarea de interpretări ale dreptului Uniunii în această privință, sau modificări ale unor astfel de instrumente fără caracter juridic obligatoriu, inclusiv orice anexă la acestea. În cazul în care un instrument fără caracter juridic obligatoriu sau o modificare se referă în mod explicit la alte texte, statul membru ar trebui să poată prezenta și textele în cauză.

               (17)

               Acordurile interguvernamentale și instrumentele fără caracter juridic obligatoriu care trebuie notificate Comisiei în toate elementele lor pe baza altor acte ale Uniunii sau care privesc chestiuni ce intră în domeniul de aplicare al Tratatului de instituire a Comunității Europene a Energiei Atomice nu ar trebui să facă obiectul prezentei decizii.

               (18)

               Prezenta decizie nu ar trebui să creeze obligații în ceea ce privește acordurile dintre întreprinderi. Cu toate acestea, statele membre ar trebui să dispună de libertatea de a transmite Comisiei, pe bază de voluntariat, astfel de acorduri la care se face trimitere în mod expres în acordurile interguvernamentale sau în instrumentele fără caracter juridic obligatoriu.

               (19)

               Comisia ar trebui să pună la dispoziția celorlalte state membre, în format electronic securizat, toate informațiile pe care le primește privind acordurile interguvernamentale pentru a consolida coordonarea și transparența între statele membre, întărind, astfel, puterea lor de negociere în raport cu țările terțe. Comisia ar trebui să respecte cererile statelor membre de a trata informațiile care i-au fost transmise ca fiind confidențiale. Cererile de tratament confidențial nu ar trebui să limiteze însă accesul Comisiei la informațiile confidențiale, deoarece Comisia are nevoie de informații complete pentru propriile evaluări. Comisia ar trebui să fie responsabilă de garantarea aplicării clauzei de confidențialitate. Cererile de tratament confidențial nu aduc atingere dreptului de acces la documente, prevăzut de Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului (4).

               (20)

               În cazul în care un stat membru consideră că un acord interguvernamental este confidențial, ar trebui să prezinte Comisiei un rezumat care să cuprindă obiectul său, obiectivul, domeniul de aplicare, durata, părțile și informații cu privire la elementele sale principale, în vederea comunicării acestui rezumat celorlalte state membre.

               (21)

               Un schimb permanent de informații cu privire la acordurile interguvernamentale la nivelul Uniunii este de natură să favorizeze dezvoltarea celor mai bune practici. Pe baza celor mai bune practici, Comisia, în cooperare cu statele membre și, dacă este cazul, în colaborare cu Serviciul European de Acțiune Externă în ceea ce privește politicile externe ale Uniunii, ar trebui să elaboreze clauze standard opționale care să fie utilizate în acordurile interguvernamentale dintre statele membre și țări terțe, precum și orientări, inclusiv o listă de exemple de clauze care nu respectă dreptul Uniunii și care, prin urmare, nu ar trebui utilizate. Utilizarea unor astfel de clauze standard ar trebui să vizeze evitarea conflictelor dintre acordurile interguvernamentale și dreptul Uniunii, în special normele pieței interne a energiei și dreptul Uniunii în materie de concurență, precum și a conflictelor cu acordurile internaționale încheiate de Uniune. Asemenea clauze standard sau orientări ar trebui să servească drept referință pentru autoritățile competente, contribuind astfel la creșterea transparenței și compatibilității cu dreptul Uniunii. Utilizarea unor astfel de clauze standard ar trebui să fie opțională, iar conținutul ar trebui să poată fi adaptat oricăror circumstanțe specifice.

               (22)

               O mai bună cunoaștere reciprocă a acordurilor interguvernamentale existente și a celor noi ar trebui să permită o mai mare transparență și o mai bună coordonare în materie de energie între statele membre și între statele membre și Comisie. O astfel de îmbunătățire a coordonării ar trebui să permită statelor membre să beneficieze pe deplin de pe urma ponderii politice și economice a Uniunii și să permită Comisiei să propună soluții la problemele identificate în domeniul acordurilor interguvernamentale.

               (23)

               Comisia ar trebui să faciliteze și să încurajeze coordonarea dintre statele membre în vederea consolidării rolului strategic global al Uniunii în domeniul energiei printr-o abordare coordonată bine definită și eficientă față de țările producătoare, de tranzit și consumatoare.

               (24)

               Întrucât obiectivul prezentei decizii, și anume schimbul de informații între statele membre și Comisie cu privire la acordurile interguvernamentale din domeniul energiei, nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către statele membre dar, având în vedere efectele prezentei decizii, care este aplicabilă în toate statele membre, poate fi realizat mai bine la nivelul Uniunii, aceasta poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat la articolul respectiv, prezenta decizie nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea acestui obiectiv.

               (25)

               Dispozițiile prezentei decizii nu ar trebui să aducă atingere aplicării normelor Uniunii privind încălcarea obligațiilor, ajutoarele de stat și concurența. În special, în conformitate cu articolul 258 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), Comisia are dreptul să declanșeze procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, în cazul în care consideră că un stat membru și-a încălcat obligațiile care îi revin în temeiul TFUE.

               (26)

               Comisia ar trebui să evalueze dacă prezenta decizie este suficientă și eficientă pentru a asigura respectarea dreptului Uniunii de către acordurile interguvernamentale și un nivel înalt de coordonare între statele membre cu privire la acordurile interguvernamentale în domeniul energiei.

               (27)

               Decizia nr. 994/2012/UE ar trebui să fie, prin urmare, abrogată,

         ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
   Articolul 1
   Obiect și domeniu de aplicare
   (1)   Prezenta decizie instituie un mecanism pentru schimbul de informații între statele membre și Comisie cu privire la acordurile interguvernamentale din domeniul energiei, astfel cum sunt definite la articolul 2, în vederea asigurării funcționării pieței interne a energiei și a îmbunătățirii securității aprovizionării cu energie a Uniunii.
   (2)   Prezenta decizie nu se aplică acordurilor interguvernamentale care, în ansamblul lor, fac obiectul altor proceduri de notificare specifice reglementate de dreptul Uniunii.
   Articolul 2
   Definiții
   În sensul prezentei decizii, se aplică următoarele definiții:

               1.

               „acord interguvernamental” înseamnă orice acord obligatoriu din punct de vedere juridic, indiferent de denumirea oficială a acestuia, încheiat între unul sau mai multe state membre și una sau mai multe țări terțe ori între unul sau mai multe state membre și o organizație internațională, referitor la:

                           (a)

                           achiziționarea, comercializarea, vânzarea, tranzitul, stocarea sau aprovizionarea cu energie în sau către cel puțin un stat membru; sau

                           (b)

                           construirea sau exploatarea unei infrastructuri energetice având o conexiune fizică cu cel puțin un stat membru;

                     cu toate acestea, în cazul în care un astfel de acord obligatoriu din punct de vedere juridic vizează și alte chestiuni decât cele menționate la literele (a) și (b), numai dispozițiile referitoare la respectivele litere și dispozițiile generale care se aplică respectivelor dispoziții referitoare la energie, constituie un „acord interguvernamental”;

               2.

               „acord interguvernamental existent” înseamnă un acord interguvernamental care este în vigoare sau se aplică cu titlu provizoriu la 2 mai 2017;

               3.

               „instrument fără caracter juridic obligatoriu” înseamnă un aranjament încheiat între unul sau mai multe state membre și una sau mai multe țări terțe, care nu este obligatoriu din punct de vedere juridic, precum un memorandum de înțelegere, o declarație comună, o declarație ministerială comună, o acțiune comună sau un cod de conduită comun, și care stabilește condițiile pentru aprovizionarea cu energie, cum ar fi volumele și prețurile, sau pentru dezvoltarea infrastructurilor energetice;

               4.

               „instrument fără caracter juridic obligatoriu existent” înseamnă un instrument fără caracter juridic obligatoriu care a fost semnat sau care a fost convenit în alt mod înainte de 2 mai 2017.

         Articolul 3
   Obligațiile în materie de notificare cu privire la acordurile interguvernamentale
   (1)   În cazul în care un stat membru intenționează să deschidă negocieri cu o țară terță sau cu o organizație internațională în vederea modificării unui acord interguvernamental sau pentru a încheia un nou acord interguvernamental, statul membru respectiv informează Comisia în scris cu privire la intențiile sale cât mai curând posibil înainte de deschiderea preconizată a negocierilor.
   Statul membru în cauză ar trebui să informeze periodic Comisia cu privire la evoluția negocierilor. Informațiile furnizate Comisiei cuprind o indicare a dispozițiilor care urmează a fi discutate în cadrul negocierilor și obiectivele negocierilor în conformitate cu articolul 8.
   (2)   De îndată ce s-a ajuns la un acord între părți cu privire la toate elementele principale ale unui proiect de acord interguvernamental referitor la gaze sau petrol sau de modificare a unui acord interguvernamental referitor la gaze sau petrol, dar înainte de încheierea negocierilor oficiale, statul membru în cauză notifică Comisiei proiectul de acord sau de modificare, inclusiv anexele la acesta, în vederea evaluării ex ante în conformitate cu articolul 5.
   În cazul în care respectivul proiect de acord sau de modificare se referă în mod explicit la alte texte, statul membru respectiv prezintă, de asemenea, textele în cauză, în măsura în care acestea conțin elemente care se referă la achiziționarea, comercializarea, vânzarea, tranzitul, stocarea sau aprovizionarea cu gaze sau petrol în sau către cel puțin un stat membru sau la construirea sau exploatarea unei infrastructuri de gaze sau petrol având o conexiune fizică cu cel puțin un stat membru.
   (3)   Atunci când un stat membru negociază un acord interguvernamental sau o modificare cu privire la electricitate și nu a fost în măsură, pe baza unei evaluări proprii, să ajungă la o concluzie definitivă cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a acordului interguvernamental sau a modificării în curs de negociere, statul membru notifică Comisiei proiectul de acord sau de modificare, inclusiv anexele la acesta, în vederea unei evaluări ex ante în conformitate cu articolul 5, de îndată ce părțile au ajuns la un acord cu privire la toate elementele principale ale respectivului proiect, dar înainte de data încheierii negocierilor oficiale.
   (4)   Statele membre se pot prevala de primul și al doilea paragraf din alineatul (2) în cazul acordurilor interguvernamentale sau al modificărilor referitoare la electricitate.
   (5)   La ratificarea unui acord interguvernamental sau a unei modificări a unui acord interguvernamental, statul membru în cauză notifică Comisiei acordul interguvernamental sau modificarea, inclusiv anexele la acestea. Atunci când Comisia a emis un aviz în temeiul articolului 5 alineatul (2), iar statul membru în cauză s-a îndepărtat de poziția exprimată în avizul Comisiei, statul membru respectiv ar trebui, fără întârzieri nejustificate, să explice Comisiei în scris motivele care stau la baza deciziei sale.
   În cazul în care acordul interguvernamental ratificat sau modificarea ratificată a acordului interguvernamental se referă în mod explicit la alte texte, statul membru în cauză prezintă, de asemenea, în măsura în care acestea conțin elemente care se referă la achiziționarea, comercializarea, vânzarea, tranzitul, stocarea sau aprovizionarea cu energie în sau către cel puțin un stat membru sau la construirea sau exploatarea unei infrastructuri energetice având o conexiune fizică cu cel puțin un stat membru.
   (6)   Obligația de notificare a Comisiei în temeiul alineatelor (2), (3) și (5) nu se aplică în cazul acordurilor între întreprinderi.
   În cazul în care un stat membru are îndoieli dacă un acord constituie un acord interguvernamental și, prin urmare, dacă trebuie să fie notificat în conformitate cu prezentul articol și cu articolul 6, statul membru consultă Comisia fără întârziere.
   (7)   Toate notificările prevăzute la alineatele (1)-(5) din prezentul articol și la articolul 6 alineatele (1) și (2) se realizează prin intermediul unei aplicații web furnizate de Comisie. Termenele menționate la articolul 5 alineatele (1) și (2) și la articolul 6 alineatul (3) încep de la data la care dosarul complet de notificare a fost înregistrat în aplicație.
   Articolul 4
   Asistență din partea Comisiei
   (1)   În cazul în care un stat membru transmite Comisiei o notificare cu privire la negocieri în temeiul articolului 3 alineatul (1), serviciile Comisiei îi pot oferi consiliere cu privire la modul în care poate evita o incompatibilitate cu dreptul Uniunii a acordului interguvernamental sau a modificării acordului interguvernamental în curs de negociere. O astfel de consiliere poate include clauzele standard opționale și orientările relevante pe care Comisia le elaborează în consultare cu statele membre în conformitate cu articolul 9 alineatul (2).
   Serviciile Comisiei pot, de asemenea, să atragă atenția statului membru în cauză asupra obiectivelor relevante ale politicii energetice a Uniunii, inclusiv privind uniunea energetică.
   De asemenea, statul membru respectiv poate solicita asistența Comisiei în cadrul negocierilor în cauză.
   (2)   La cererea statului membru în cauză, Comisia poate participa la negocieri în calitate de observator. Comisia poate solicita să participe la negocieri în calitate de observator, atunci când consideră participarea necesară. Participarea Comisiei este supusă aprobării scrise a statului membru în cauză.
   (3)   În cazul în care Comisia participă la negocieri în calitate de observator, aceasta poate oferi statului membru în cauză consiliere privind modul în care poate evita incompatibilitatea cu dreptul Uniunii a acordului interguvernamental sau a modificării în curs de negociere.
   Articolul 5
   Evaluarea de către Comisie
   (1)   În termen de cinci săptămâni de la data notificării proiectului complet de acord interguvernamental sau de modificare a unui astfel de acord, inclusiv a anexelor la acesta, în temeiul articolului 3 alineatul (2), Comisia informează statul membru în cauză cu privire la orice îndoieli legate de compatibilitatea cu dreptul Uniunii a proiectului de acord interguvernamental sau de modificare a unui astfel de acord. În lipsa unui răspuns din partea Comisiei în termenul indicat, se consideră că aceasta nu a avut astfel de îndoieli.
   (2)   În cazul în care Comisia informează statul membru în cauză în temeiul alineatului (1) că are îndoieli, aceasta furnizează statului membru în cauză avizul său privind compatibilitatea cu dreptul Uniunii a proiectului de acord interguvernamental sau de modificare a unui astfel de acord, în special cu normele pieței interne a energiei și cu dreptul Uniunii în materie de concurență, în termen de 12 săptămâni de la data notificării menționate la alineatul (1). În lipsa unui aviz al Comisiei în termenul indicat, se consideră că aceasta nu a exprimat vreo obiecție.
   (3)   Cu acordul statului membru în cauză, termenele menționate la alineatele (1) și (2) pot fi prelungite. Termenele prevăzute la alineatele (1) și (2) se scurtează de comun acord cu Comisia, dacă situația o impune, pentru a se asigura că negocierile se încheie în timp util.
   (4)   Statul membru nu semnează, nu ratifică sau nu aprobă proiectul de acord interguvernamental sau de modificare a unui astfel de acord până în momentul în care Comisia a informat statul membru cu privire la orice îndoieli existente, în conformitate cu alineatul (1), sau, după caz, a emis un aviz în conformitate cu alineatul (2) sau, în absența unui răspuns sau a unui aviz din partea Comisiei, până când termenul menționat la alineatul (1) sau, după caz, cel menționat la alineatul (2) a expirat.
   Înainte de semnarea, ratificarea sau aprobarea unui acord interguvernamental sau a unei modificări, statul membru în cauză ține seama în cea mai mare măsură de avizul Comisiei menționat la alineatul (2).
   Articolul 6
   Obligațiile de notificare și evaluarea efectuată de către Comisie cu privire la acordurile interguvernamentale existente și la acordurile interguvernamentale noi referitoare la electricitate
   (1)   Până la 3 august 2017, statele membre notifică Comisiei toate acordurile interguvernamentale existente, inclusiv anexele și modificările aduse acestora.
   În cazul în care acordul interguvernamental existent se referă în mod explicit la alte texte, statul membru în cauză prezintă inclusiv textele respective în măsura în care acestea conțin elemente care se referă la achiziționarea, comercializarea, vânzarea, tranzitul, stocarea sau aprovizionarea cu energie în sau către cel puțin un stat membru sau la construirea sau exploatarea unei infrastructuri energetice având o conexiune fizică cu cel puțin un stat membru.
   Obligația de notificare a Comisiei prevăzută la prezentul alineat nu se aplică în cazul acordurilor între întreprinderi.
   (2)   Acordurile interguvernamentale existente care au fost deja notificate Comisiei în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) sau (5) din Decizia nr. 994/2012/UE sau cu articolul 13 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul (UE) nr. 994/2010 al Parlamentului European și al Consiliului (5) la 2 mai 2017 se consideră că au fost notificate în sensul alineatului (1) din prezentul articol, cu condiția ca notificarea să respecte cerințele prevăzute la alineatul respectiv.
   (3)   Comisia evaluează acordurile interguvernamentale notificate în conformitate cu alineatul (1) sau (2) din prezentul articol, precum și acordurile interguvernamentale referitoare la electricitate notificate în conformitate cu articolul 3 alineatul (5). În cazul în care, după prima sa evaluare, Comisia are îndoieli cu privire la compatibilitatea acordurilor respective cu dreptul Uniunii, în special cu normele pieței interne a energiei și cu dreptul Uniunii în materie de concurență, Comisia informează statele membre în cauză în mod corespunzător, în termen de nouă luni de la notificarea acordurilor respective.
   Articolul 7
   Notificarea cu privire la instrumentele fără caracter juridic obligatoriu
   (1)   Înainte sau după adoptarea unui instrument fără caracter juridic obligatoriu sau a unei modificări a unui instrument fără caracter juridic obligatoriu, statele membre pot notifica Comisiei instrumentul fără caracter juridic obligatoriu sau modificarea, inclusiv orice anexă la acestea.
   (2)   Statele membre pot, de asemenea, să notifice Comisiei instrumentele fără caracter juridic obligatoriu existente, inclusiv anexele și modificările aduse acestora.
   (3)   În cazul în care instrumentul fără caracter juridic obligatoriu sau modificarea unui instrument fără caracter obligatoriu se referă în mod explicit la alte texte, statul membru în cauză poate prezenta inclusiv textele respective, în măsura în care acestea conțin elemente care stabilesc condițiile pentru aprovizionarea cu energie, precum volume și prețuri, sau pentru dezvoltarea infrastructurilor energetice.
   Articolul 8
   Transparența și confidențialitatea
   (1)   Atunci când furnizează informații Comisiei în conformitate cu articolul 3 alineatele (1)-(5), cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7, un stat membru poate indica dacă vreo parte a informațiilor, de natură comercială sau de altă natură, a cărei divulgare ar putea afecta activitățile părților implicate, trebuie să fie considerată confidențială și dacă informațiile furnizate pot fi comunicate altor state membre.
   Un stat membru transmite o astfel de indicație cu privire la acordurile existente menționate la articolul 6 alineatul (2) până la 3 august 2017.
   (2)   În cazul în care un stat membru nu a identificat astfel de informații drept confidențiale în conformitate cu alineatul (1), Comisia pune informațiile respective, în format electronic securizat, la dispoziția tuturor celorlalte state membre.
   (3)   În cazul în care un stat membru a identificat drept confidențial, în conformitate cu alineatul (1), un acord interguvernamental existent, o modificare adusă acestuia sau un nou acord interguvernamental, statul membru respectiv furnizează un rezumat al informațiilor transmise.
   Rezumatul respectiv cuprinde cel puțin următoarele informații cu privire la acordul interguvernamental sau la modificare:

               (a)

               obiectul său;

               (b)

               obiectivul său și domeniul de aplicare;

               (c)

               durata sa;

               (d)

               părțile la acesta;

               (e)

               informații cu privire la elementele sale principale.

         Prezentul alineat nu se aplică informațiilor transmise în conformitate cu articolul 3 alineatele (1)-(4).
   (4)   Comisia pune rezumatul menționat la alineatul (3) la dispoziția tuturor celorlalte state membre, în format electronic.
   (5)   Cererile de tratament confidențial în temeiul prezentului articol nu limitează accesul Comisiei la informațiile confidențiale. Comisia se asigură că accesul la informațiile confidențiale este strict limitat la serviciile Comisiei pentru care este absolut necesar să dispună de aceste informații. Reprezentanții Comisiei tratează cu confidențialitatea cuvenită informațiile sensibile despre negocierile referitoare la acordurile interguvernamentale, pe care le primesc pe parcursul acestor negocieri în conformitate cu articolele 3 și 4.
   Articolul 9
   Coordonarea între statele membre
   (1)   Comisia facilitează și încurajează coordonarea între statele membre în vederea:

               (a)

               analizării evoluțiilor în ceea ce privește acordurile interguvernamentale și asigurării consecvenței și coerenței în cadrul relațiilor externe ale Uniunii în domeniul energiei cu țările producătoare, de tranzit și consumatoare;

               (b)

               identificării problemelor comune legate de acordurile interguvernamentale și examinării măsurilor adecvate pentru soluționarea acestor probleme și, dacă este cazul, propunerii de orientări și soluții;

               (c)

               sprijinirii, dacă este cazul, elaborării acordurilor interguvernamentale multilaterale care implică mai multe state membre sau Uniunea în ansamblu.

         (2)   Până la 3 mai 2018, Comisia elaborează, pe baza celor mai bune practici și în consultare cu statele membre, clauze standard opționale și orientări, inclusiv o listă de exemple de clauze care nu respectă dreptul Uniunii și, prin urmare, nu ar trebui utilizate. Astfel de clauze standard opționale și orientări, dacă sunt aplicate corect, ar îmbunătăți în mod semnificativ respectarea dreptului Uniunii în cazul viitoarelor acorduri interguvernamentale.
   Articolul 10
   Raportare și revizuire
   (1)   Până la 1 ianuarie 2020, Comisia prezintă Parlamentului European, Consiliului, Comitetului Economic și Social European și Comitetului Regiunilor un raport privind aplicarea prezentei decizii.
   (2)   Raportul evaluează, în special, măsura în care prezenta decizie promovează respectarea dreptului Uniunii de către acordurile interguvernamentale, inclusiv în domeniul electricității, și un nivel înalt de coordonare între statele membre cu privire la acordurile interguvernamentale. Raportul evaluează, de asemenea, impactul pe care prezenta decizie îl are asupra negocierilor statelor membre cu țările terțe și dacă domeniul de aplicare al prezentei decizii și procedurile pe care le prevede sunt adecvate. Raportul este însoțit, dacă este cazul, de o propunere de revizuire a prezentei decizii.
   Articolul 11
   Abrogare
   Decizia nr. 994/2012/UE se abrogă începând cu 2 mai 2017.
   Articolul 12
   Intrare în vigoare
   Prezenta decizie intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 13
   Destinatari
   Prezenta decizie se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasbourg, 5 aprilie 2017.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         A. TAJANI

            Pentru Consiliu

            Președintele

         I. BORG

      (1)  JO C 487, 28.12.2016, p. 81.

      (2)  Poziția Parlamentului European din 2 martie 2017 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial) și decizia Consiliului din 21 martie 2017.

      (3)  Decizia nr. 994/2012/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 de instituire a unui mecanism de schimb de informații cu privire la acordurile interguvernamentale dintre statele membre și țări terțe în domeniul energiei (JO L 299, 27.10.2012, p. 13).

      (4)  Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, 31.5.2001, p. 43).

      (5)  Regulamentul (UE) nr. 994/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 octombrie 2010 privind măsurile de garantare a securității aprovizionării cu gaze naturale și de abrogare a Directivei 2004/67/CE a Consiliului (JO L 295, 12.11.2010, p. 1).


title: Decizia Comisiei din 24 noiembrie 2015 privind coordonarea acțiunilor Uniunii și ale statelor membre prin intermediul unui mecanism de coordonare – Instrumentul pentru refugiați destinat Turciei

text:
               8.12.2015

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 407/8

         DECIZIA COMISIEI
   din 24 noiembrie 2015
   privind coordonarea acțiunilor Uniunii și ale statelor membre prin intermediul unui mecanism de coordonare – Instrumentul pentru refugiați destinat Turciei
   (2015/C 407/07)
   COMISIA EUROPEANĂ,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 210 alineatul (2) și articolul 214 alineatul (6),
   întrucât:

               (1)

               Comunitatea internațională se confruntă cu o criză fără precedent a refugiaților, fapt care necesită solidaritate, acțiuni concertate și eficiență. Provocările sunt comune, iar răspunsurile trebuie să fie coordonate.

               (2)

               Având în vedere poziția sa geografică, Turcia este o importantă țară de primire inițială și de tranzit pentru migranți. Până la sfârșitul anului 2015, aceasta va găzdui cel mai mare număr de solicitanți de azil și de refugiați din lume, respectiv peste 2 milioane de persoane. Turcia depune eforturi remarcabile pentru a oferi un ajutor umanitar și o asistență masive unui flux fără precedent și în continuă creștere de persoane care caută refugiu. Turcia a cheltuit deja peste 7 miliarde EUR din resursele proprii pentru a răspunde acestei crize.

               (3)

               Turcia și UE sunt hotărâte să înfrunte și să depășească provocările existente într-o manieră concertată. În acest sens, un document de politică reflectând înțelegerea dintre Uniunea Europeană și Republica Turcia de a-și spori cooperarea referitoare la sprijinirea sirienilor care beneficiază de protecție temporară și la gestionarea migrației, în cadrul unui efort coordonat de a aborda criza (denumit în continuare „planul de acțiune comun UE-Turcia”), convenit ad referendum de către Turcia la 15 octombrie 2015, își propune să abordeze criza refugiaților și gestionarea migrației. În Concluziile Consiliului European a fost salutat, în aceeași zi, „planul de acțiune comun cu Turcia ca parte a unei agende de cooperare cuprinzătoare bazate pe responsabilitate comună, pe angajamente reciproce și pe realizarea lor” și s-a afirmat că „UE și statele sale membre sunt pregătite să extindă cooperarea cu Turcia și să își intensifice substanțial angajamentul politic și financiar, în cadrul stabilit”.

               (4)

               După cum se prevede în planul de acțiune comun UE-Turcia, UE trebuie să mobilizeze noi resurse financiare substanțiale, într-o manieră susținută și reactivă, pentru a sprijini Turcia să răspundă nevoilor emergente și să facă față provocării constituite de prezența sirienilor care beneficiază de protecție temporară. Fondurile ar trebui mobilizate în modul cel mai flexibil și mai rapid posibil. Prioritățile și domeniile pentru care ar trebui alocate fondurile ar trebui să fie identificate în consultare cu autoritățile turce, mai puțin în cazul acțiunilor care furnizează asistență umanitară imediată. Se va da prioritate asistenței umanitare imediate, asistenței pentru dezvoltare sau de alt tip în favoarea refugiaților și a comunităților-gazdă, precum și sprijinului acordat autorităților naționale și locale pentru a gestiona și a răspunde consecințelor afluxurilor de refugiați.

               (5)

               De la începutul conflictului sirian, din bugetul Uniunii Europene și bugetele statelor membre s-a mobilizat până în prezent o sumă totală de 3,6 miliarde EUR (aproximativ 1,6 miliarde EUR din bugetul UE și 2 miliarde EUR din partea statelor membre), UE și statele sale membre devenind astfel principalul donator mondial în ceea ce privește abordarea consecințelor acestei crize. Acest ajutor a permis furnizarea urgentă de asistență umanitară și a sprijinit capacitățile naționale și locale să ofere servicii persoanelor afectate de criză (educație, sănătate, servicii de bază, cum ar fi furnizarea apei și gestionarea deșeurilor, sprijinirea mijloacelor de subzistență). Cu toate acestea, diferitele instrumente ale Uniunii Europene și programele statelor membre funcționează în paralel prin diverse canale bilaterale (agenții ale Organizației Națiunilor Unite, organizații neguvernamentale, agenții naționale, administrații ale țării-gazdă).

               (6)

               Titlul III din partea a cincea a Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) se referă, printre altele, la cooperarea pentru dezvoltare cu țările terțe și la ajutorul umanitar. Exercitarea competenței Uniunii în aceste domenii nu împiedică statele membre să își exercite propria competență, în conformitate cu articolul 4 alineatul (4) din TFUE.

               (7)

               Turcia este inclusă în lista țărilor beneficiare de asistență oficială pentru dezvoltare, întocmită de Comitetul de asistență pentru dezvoltare al OCDE, ca „țară cu venituri medii superioare”.

               (8)

               În temeiul articolului 210 alineatul (1) din TFUE, Uniunea și statele membre își coordonează politicile în domeniul cooperării pentru dezvoltare și se pun de acord în acest domeniu. Prin urmare, este necesară o mai mare coordonare. În conformitate cu articolul 210 alineatul (2) și cu articolul 214 alineatul (6) din TFUE, Comisia poate adopta orice inițiativă utilă pentru promovarea coordonării acțiunilor Uniunii cu cele ale statelor membre, în scopul consolidării eficienței și a complementarității mecanismelor de ajutor umanitar ale Uniunii și ale statelor naționale.

               (9)

               Obiectivul general al Instrumentului destinat Turciei este de a coordona și a raționaliza acțiunile finanțate din bugetul UE și din contribuțiile bilaterale ale statelor membre pentru a spori eficiența și complementaritatea sprijinului acordat refugiaților și comunităților-gazdă din Turcia.

               (10)

               Asistența oferită de UE și de statele membre ar trebui să permită furnizarea unui răspuns cuprinzător care să fie pe măsura provocărilor. Acest răspuns ar trebui să contribuie la atenuarea consecințelor afluxului de refugiați, atât în ceea ce-i privește pe refugiați, cât și pentru Turcia ca țară-gazdă. Rezultatul ar trebui să fie unirea fondurilor și a acțiunilor UE și ale statelor sale membre pentru a răspunde nevoilor într-o manieră coordonată și cuprinzătoare.

               (11)

               Instrumentele UE utilizate în prezent ca răspuns la criza siriană, cum ar fi Instrumentul european de vecinătate (IEV) (1), Instrumentul de cooperare pentru dezvoltare (ICD) (2), Instrumentul de asistență pentru preaderare (IPA II) (3), Instrumentul care contribuie la stabilitate și pace (IcSP) (4) și finanțarea furnizată în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1257/96 al Consiliului privind ajutorul umanitar (5), pot contribui la Instrumentul destinat Turciei în limitele prevăzute în cadrul financiar multianual pentru perioada 2014-2020. Asistența umanitară în cadrul Instrumentului destinat Turciei va fi administrată și furnizată cu respectarea deplină a principiilor umanitare și a Consensului european privind ajutorul umanitar (6).

               (12)

               Acțiunile și măsurile care urmează să fie finanțate din bugetul Uniunii vor fi puse în aplicare în conformitate cu normele și regulamentele financiare ale UE. Finanțarea include gestiunea directă, gestiunea indirectă, precum și fondurile fiduciare ale Uniunii, care fac parte din instrumentele de punere în aplicare prevăzute la articolul 4 din Regulamentul (UE) nr. 236/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 martie 2014 de stabilire a normelor și procedurilor comune pentru punerea în aplicare a instrumentelor Uniunii pentru finanțarea acțiunii externe (7).

               (13)

               Comisia ia act de intențiile exprimate de statele membre de a contribui cu 2 500 000 000 EUR dintr-o sumă totală de 3 000 000 000 EUR. Comisia invită statele membre să își angajeze în mod oficial cota financiară în conformitate cu defalcarea care utilizează cheia VNB, descrisă în anexă.

               (14)

               Comisia ia notă de faptul că, în prezent, în bugetul UE pentru 2015 există „venituri excepționale” la rubricile „Alte venituri” și „Taxe vamale” în valoare de 2 300 000 000 EUR; aceste venituri provin dintr-un nivel mai ridicat de amenzi colectate în domeniul concurenței, din investiții sau împrumuturi acordate, sancțiuni financiare, dobânzi de întârziere și taxe vamale mai mari decât se preconizase. Suma de 2 300 000 000 EUR face parte din proiectul de buget rectificativ nr. 8/2015, care a fost adoptat recent de Parlamentul European și de Consiliu. Aceste venituri excepționale din bugetul 2015 vor fi deduse din contribuțiile statelor membre la bugetul UE.

               (15)

               Contribuțiile financiare ale statelor membre ar trebui să fie incluse în bugetul UE ca venituri alocate externe, în conformitate cu articolul 21 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (8),

         DECIDE:
   Articolul 1
   Instituirea Instrumentului pentru refugiați destinat Turciei
   Prezenta decizie instituie un mecanism de coordonare – Instrumentul pentru refugiați destinat Turciei („instrumentul”) – pentru a sprijini Turcia să răspundă nevoilor umanitare și de dezvoltare imediate ale refugiaților și ale comunităților care îi găzduiesc și pentru a ajuta autoritățile naționale și locale să gestioneze și să răspundă consecințelor afluxurilor de refugiați.
   Articolul 2
   Obiectivele instrumentului
   (1)   Instrumentul urmărește coordonarea și raționalizarea acțiunilor finanțate din bugetul Uniunii și din contribuțiile bilaterale din partea statelor membre.
   (2)   Obiectivul specific al instrumentului este de a spori eficiența și complementaritatea sprijinului acordat refugiaților și comunităților-gazdă din Turcia.
   (3)   Comisia se asigură că toate acțiunile întreprinse în cadrul instrumentelor de finanțare externă ale Uniunii, precum și măsurile individuale întreprinse de statele membre sunt complementare celor coordonate în cadrul acestui instrument.
   Articolul 3
   Domeniul de aplicare și forma sprijinului
   (1)   Comisia coordonează acțiunile Uniunii și ale statelor membre stabilind priorități și coordonând alocarea resurselor.
   Coordonarea se efectuează în conformitate cu mecanismul instituit prin articolul 5 al prezentei decizii.
   (2)   Prin intermediul instrumentului se coordonează asistența umanitară, asistența pentru dezvoltare sau de alt tip acordată refugiaților și comunităților-gazdă, precum și sprijinul acordat autorităților naționale și locale pentru gestionarea și abordarea consecințelor afluxurilor de refugiați.
   (3)   Asistența poate fi acordată sub formă de granturi, cu excepția cazului în care natura proiectului care urmează să fie finanțat necesită o altă formă de sprijin, în conformitate cu articolul 4 din Regulamentul (UE) nr. 236/2014.
   (4)   Comisia se asigură că egalitatea între femei și bărbați și integrarea perspectivei de gen sunt avute în vedere și promovate în cursul diferitelor etape ale punerii în aplicare a instrumentului.
   Comisia ia toate măsurile adecvate pentru a preveni orice discriminare bazată pe sex, rasă sau origine etnică, pe religie sau convingeri, pe handicap, vârstă sau orientare sexuală în obținerea accesului la proiectele sprijinite de instrument.
   Articolul 4
   Coordonarea resurselor în cadrul instrumentului
   (1)   Mecanismul coordonează o sumă de 3 000 000 000 EUR.
   (2)   500 000 000 EUR din suma totală sunt finanțate din bugetul UE, sub rezerva adoptării unor decizii individuale de finanțare ulterioare în conformitate cu articolul 84 alineatul (2) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 și în conformitate cu normele financiare ale acestuia și cu cerințele actului de bază respectiv.
   (3)   Pe baza contribuțiilor financiare promise, statele membre furnizează o sumă de 2 500 000 000 EUR, potrivit defalcării prevăzute în anexa la prezenta decizie.
   Articolul 5
   Comitetul director
   (1)   Comitetul director al instrumentului oferă orientări strategice privind coordonarea asistenței care urmează să fie furnizată.
   De asemenea, comitetul director monitorizează în permanență punerea în aplicare a instrumentului.
   Comitetul director este alcătuit din doi reprezentanți ai Comisiei și câte un reprezentant al fiecărui stat membru.
   Turcia este membru cu funcție consultativă al comitetului director, astfel încât să se asigure deplina coordonare a acțiunilor pe teren, cu excepția acțiunilor care furnizează asistență umanitară imediată.
   Comisia prezidează comitetul director.
   Se asigură faptul că reprezentanții statelor membre și ai Comisiei din cadrul comitetului nu se află într-o situație de conflict de interese, astfel cum este definită în Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012.
   (2)   Comisia păstrează responsabilitatea pentru decizia finală cu privire la stabilirea priorităților, la identificarea acțiunilor și la alocarea fondurilor, încercând, în același timp, să obțină un consens ori de câte ori este posibil.
   (3)   La propunerea Comisiei, comitetul director își elaborează și își adoptă regulamentul de procedură în termen de două luni de la data adoptării prezentei decizii.
   (4)   Secretariatul instrumentului este asigurat de Comisie.
   Articolul 6
   Modalități de punere în aplicare
   (1)   Comisia selectează și coordonează punerea în aplicare a acțiunilor relevante, în special prin examinarea ex ante a acțiunilor propuse.
   (2)   Se va da prioritate acțiunilor care furnizează asistență umanitară imediată, asistență pentru dezvoltare sau de alt tip în favoarea refugiaților și a comunităților-gazdă, precum și sprijin pentru autoritățile naționale și locale pentru a gestiona și a răspunde consecințelor afluxurilor de refugiați.
   Autoritățile turce sunt consultate cu privire la toate acțiunile, cu excepția acțiunilor care furnizează asistență umanitară imediată.
   Comisia are reuniuni periodice cu autoritățile competente din statele membre și cu autoritățile competente din Turcia.
   (3)   Acțiunile și măsurile care urmează să fie finanțate din bugetul Uniunii vor fi puse în aplicare în conformitate cu normele financiare ale UE și cu cerințele actului de bază respectiv.
   (4)   Contribuțiile statelor membre destinate finanțării acțiunilor și măsurilor selectate și coordonate în conformitate cu prezenta decizie sunt incluse în bugetul Uniunii ca venituri alocate externe, în conformitate cu articolul 21 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012. Aceste contribuții financiare sunt executate fie direct de către Comisie, în temeiul articolului 58 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012, fie indirect, prin delegarea sarcinilor de execuție bugetară unor entități, în temeiul articolului 58 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012, inclusiv unor organisme de drept privat ale unui stat membru.
   (5)   Acțiunile care furnizează asistență umanitară imediată și care sunt coordonate în cadrul instrumentului sunt selectate și puse în aplicare în conformitate cu principiile prevăzute în Consensul european privind ajutorul umanitar.
   Articolul 7
   Vizibilitate
   Comisia furnizează informații privind acțiunile sprijinite prin intermediul instrumentului și le promovează, pentru a asigura vizibilitatea instrumentului.
   Articolul 8
   Informare, monitorizare și evaluare
   (1)   Comisia informează periodic Parlamentul European și Consiliul cu privire la punerea în aplicare a instrumentului.
   (2)   Comisia transmite anual Parlamentului European și Consiliului un raport cu privire la punerea în aplicare a instrumentului.
   (3)   Până la 31 decembrie 2019, Comisia efectuează o evaluare a instrumentului în deplină coordonare cu statele membre.
   Articolul 9
   Dispoziții finale
   (1)   Acest instrument este instituit începând cu 1 ianuarie 2016 pentru contribuții financiare în cadrul exercițiilor bugetare 2016 și 2017. Până la 21 decembrie 2015, statele membre transmit Comisiei calendarul contribuțiilor lor, inclusiv calendarul de plată preconizat pentru perioada 2016-2017.
   (2)   Până la 31 decembrie 2016, Comisia reexaminează capacitatea financiară, durata și natura finanțării.

      Adoptată la Strasbourg, 24 noiembrie 2015.

            Pentru Comisie

         Johannes HAHN

            Membru al Comisiei

      (1)  Regulamentul (UE) nr. 232/2014 al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a unui instrument european de vecinătate (JO L 77, 15.3.2014, p. 27).

      (2)  Regulamentul (UE) nr. 233/2014 al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a unui instrument de finanțare a cooperării pentru dezvoltare în perioada 2014-2020 (JO L 77, 15.3.2014, p. 44).

      (3)  Regulamentul (UE) nr. 231/2014 al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a unui instrument de asistență pentru preaderare (JO L 77, 15.3.2014, p. 11).

      (4)  Regulamentul (UE) nr. 230/2014 al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a unui instrument care contribuie la stabilitate și pace (JO L 77, 15.3.2014, p. 1).

      (5)  JO L 163, 2.7.1996, p. 1.

      (6)  Declarație comună a Consiliului și reprezentanților guvernelor statelor membre reuniți în cadrul Consiliului, a Parlamentului European și a Comisiei Europene, „Consensul european privind ajutorul umanitar” (JO C 25, 30.1.2008, p. 1).

      (7)  JO L 77, 15.3.2014, p. 95.

      (8)  JO L 298, 26.10.2012, p. 1.

      ANEXĂ

                  Stat membru

                  1 % din venitul național brut
                  (EUR)

                  Cheia VNB

                  Contribuția națională la Instrumentul pentru refugiați destinat Turciei
                  (EUR)

                  Belgia

                  4 044 908 000

                  2,88 %

                  72 055 025,81

                  Bulgaria

                  412 388 025

                  0,29 %

                  7 346 181,86

                  Republica Cehă

                  1 429 950 658

                  1,02 %

                  25 472 799,77

                  Danemarca

                  2 691 551 852

                  1,92 %

                  47 946 662,36

                  Germania

                  29 998 426 500

                  21,38 %

                  534 384 810,63

                  Estonia

                  195 941 500

                  0,14 %

                  3 490 455,12

                  Irlanda

                  1 605 484 000

                  1,14 %

                  28 599 708,83

                  Grecia

                  1 758 757 000

                  1,25 %

                  31 330 077,48

                  Spania

                  10 723 591 000

                  7,64 %

                  191 027 490,92

                  Franța

                  21 697 735 000

                  15,46 %

                  386 518 273,19

                  Croația

                  414 701 663

                  0,30 %

                  7 387 396,46

                  Italia

                  15 782 177 500

                  11,25 %

                  281 139 943,61

                  Cipru

                  162 048 000

                  0,12 %

                  2 886 684,40

                  Letonia

                  245 937 500

                  0,18 %

                  4 381 071,93

                  Lituania

                  363 756 951

                  0,26 %

                  6 479 879,52

                  Luxemburg

                  302 768 000

                  0,22 %

                  5 393 436,90

                  Ungaria

                  1 028 794 578

                  0,73 %

                  18 326 701,09

                  Malta

                  79 473 735

                  0,06 %

                  1 415 726,15

                  Țările de Jos

                  6 589 010 000

                  4,70 %

                  117 375 051,69

                  Austria

                  3 201 701 000

                  2,28 %

                  57 034 337,54

                  Polonia

                  3 997 275 344

                  2,85 %

                  71 206 509,04

                  Portugalia

                  1 708 890 500

                  1,22 %

                  30 441 767,55

                  România

                  1 517 506 692

                  1,08 %

                  27 032 502,06

                  Slovenia

                  366 916 000

                  0,26 %

                  6 536 154,06

                  Republica Slovacă

                  737 276 500

                  0,53 %

                  13 133 667,62

                  Finlanda

                  1 992 220 500

                  1,42 %

                  35 488 940,55

                  Suedia

                  4 301 727 510

                  3,07 %

                  76 629 947,27

                  Regatul Unit

                  22 990 023 751

                  16,38 %

                  409 538 796,60

                  Total

                  140 340 939 259

                  1

                  2 500 000 000,00


title: Decizia (UE) 2015/1293 a Consiliului din 20 iulie 2015 privind încheierea, în numele Uniunii Europene, a Convenției europene pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat

text:
               29.7.2015

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 199/3

         DECIZIA (UE) 2015/1293 A CONSILIULUI
   din 20 iulie 2015
   privind încheierea, în numele Uniunii Europene, a Convenției europene pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 207 alineatul (4) primul paragraf, coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (a) punctul (v),
   având în vedere propunerea Comisiei Europene,
   având în vedere aprobarea Parlamentului European,
   întrucât:

               (1)

               La 16 iulie 1999, Consiliul a autorizat Comisia să negocieze în cadrul Consiliului Europei, în numele Comunității Europene, o convenție referitoare la protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat.

               (2)

               Convenția europeană pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat (denumită în continuare „convenția”) a fost adoptată de Consiliul Europei la 24 ianuarie 2001 și a intrat în vigoare la 1 iulie 2003.

               (3)

               Convenția stabilește un cadru de reglementare care este aproape identic cu cel stabilit prin Directiva 98/84/CE a Parlamentului European și a Consiliului (1).

               (4)

               La 21 decembrie 2011, convenția a fost semnată în numele Uniunii (2).

               (5)

               Încheierea convenției ar contribui la extinderea aplicării unor dispoziții similare cu cele prevăzute în Directiva 98/84/CE în afara granițelor Uniunii și la stabilirea unor norme privind serviciile bazate pe acces condiționat care ar fi aplicabile pe întregul continent european.

               (6)

               Convenția ar trebui aprobată în numele Uniunii,

         ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
   Articolul 1
   Convenția europeană pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat (3) se aprobă în numele Uniunii.
   Articolul 2
   Președintele Consiliului este autorizat să desemneze persoana (persoanele) împuternicită (împuternicite) să depună, în numele Uniunii, instrumentul de aprobare prevăzut la articolul 12 din convenție, pentru a exprima acordul Uniunii de a-și asuma obligații.
   Articolul 3
   Prezenta decizie intră în vigoare la data adoptării.

      Adoptată la Bruxelles, 20 iulie 2015.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         F. MOGHERINI

      (1)  Directiva 98/84/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 noiembrie 1998 privind protecția juridică a serviciilor cu acces condiționat sau întemeiate pe aceste servicii (JO L 320, 28.11.1998, p. 54).

      (2)  Convenția a fost semnată pe baza Deciziei 2011/853/UE a Consiliului din 29 noiembrie 2011 privind semnarea, în numele Uniunii, a Convenției europene pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat (JO L 336, 20.12.2011, p. 1). Decizia respectivă a fost înlocuită între timp cu Decizia 2014/243/UE a Consiliului din 14 aprilie 2014 privind semnarea, în numele Uniunii Europene, a Convenției europene pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat (JO L 128, 30.4.2014, p. 61).

      (3)  Textul convenției a fost publicat în JO L 336, 20.12.2011, p. 2.

      ANEXĂ

         DECLARAȚIA UE
          (1)

      Recunoscând pe deplin obiectivele urmărite de Convenția europeană pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat, Uniunea își exprimă preocuparea în legătură cu aplicarea articolului 9 și a articolului 10 alineatul (3) din convenție, în urma aderării Uniunii la convenție, pe baza competenței sale exclusive.
      Prezenta declarație nu aduce atingere procedurilor de vot din cadrul Comitetului de Miniștri al Consiliului Europei.

         (1)  De comunicat Secretarului General al Consiliului Europei cu ocazia depunerii instrumentului de aprobare a convenției.


title: 2011/842/UE: Decizia Consiliului din 13 decembrie 2011 privind aplicarea integrală a dispozițiilor acquis -ului Schengen în Principatul Liechtenstein

text:
               16.12.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 334/27

         DECIZIA CONSILIULUI
   din 13 decembrie 2011
   privind aplicarea integrală a dispozițiilor acquis-ului Schengen în Principatul Liechtenstein
   (2011/842/UE)
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Protocolul între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană, Confederația Elvețiană și Principatul Liechtenstein cu privire la aderarea Principatului Liechtenstein la Acordul între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind asocierea Confederației Elvețiene la punerea în practică, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen (1), în special articolul 10 alineatul (1),
   întrucât:

               (1)

               Articolul 10 alineatul (1) din protocolul menționat prevede că dispozițiile acquis-ului Schengen sunt puse în aplicare de Principatul Liechtenstein în temeiul unei decizii a Consiliului în acest sens, după constatarea de către Consiliu a îndeplinirii de către Liechtenstein a condițiilor necesare pentru punerea în aplicare a acquis-ului respectiv.

               (2)

               În urma verificării îndeplinirii de către Principatul Liechtenstein a condițiilor prealabile necesare pentru aplicarea dispozițiilor privind protecția datelor din cadrul acquis-ului Schengen relevant, Consiliul a stabilit, prin Decizia 2011/352/UE (2), că dispozițiile acquis-ului Schengen referitoare la Sistemul de Informații Schengen devin aplicabile pentru Principatul Liechtenstein cu începere de la 9 iunie 2011.

               (3)

               Consiliul a verificat, în conformitate cu procedurile de evaluare Schengen aplicabile, astfel cum sunt prevăzute în Decizia Comitetului executiv din 16 septembrie 1998 de instituire a Comitetului permanent pentru evaluarea și punerea în aplicare a Acordului Schengen [SCH/Com-ex (98) 26 def.] (3), dacă au fost îndeplinite condițiile necesare pentru aplicarea acquis-ului Schengen în toate celelalte domenii ale acquis-ului Schengen în Principatul Liechtenstein.

               (4)

               La 13 decembrie 2011, Consiliul a ajuns la concluzia că Principatul Liechtenstein a îndeplinit condițiile în fiecare din domeniile menționate.

               (5)

               Se poate stabili data de aplicare integrală a acquis-ului Schengen de către Principatul Liechtenstein, respectiv data începând cu care ar trebui să fie eliminate controalele asupra persoanelor la frontierele interne cu Principatul Liechtenstein.

               (6)

               De la data respectivă, restricțiile cu privire la utilizarea Sistemului de Informații Schengen, prevăzute în Decizia 2011/352/UE, ar trebui ridicate.

               (7)

               În conformitate cu articolul 15 din Acordul între Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană cu privire la criteriile și mecanismele de determinare a statului responsabil să examineze o cerere de azil introdusă într-un stat membru sau în Elveția (4) și cu articolul 8 din Protocolul între Comunitatea Europeană, Confederația Elvețiană și Principatul Liechtenstein privind aderarea Principatului Liechtenstein la Acordul între Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind criteriile și mecanismele de determinare a statului responsabil să examineze o cerere de azil introdusă într-un stat membru sau în Elveția (5), acordul din urmă a fost pus în aplicare începând cu 7 martie 2011.

               (8)

               Acordul între Principatul Liechtenstein și Regatul Danemarcei privind punerea în aplicare, respectarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen întemeiat pe dispozițiile titlului V din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, semnat la Bruxelles la 18 martie 2011, prevede că acesta intră în vigoare la aceeași dată la care intră în vigoare pentru Principatul Liechtenstein dispozițiile menționate la articolul 2 din protocol.

               (9)

               În conformitate cu articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf din Acordul între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind asocierea Confederației Elvețiene la punerea în practică, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen (6) și ca urmare a aplicării parțiale a acquis-ului Schengen de către Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, prevăzute în Decizia 2004/926/CE a Consiliului din 22 decembrie 2004 privind punerea în aplicare a unor părți din acquis-ul Schengen de către Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (7), în special articolul 1 primul paragraf, numai o parte dintre dispozițiile acquis-ului Schengen aplicabile Principatului Liechtenstein în raporturile sale cu statele membre care aplică integral acquis-ul Schengen ar trebui să se aplice în raporturile dintre Principatul Liechtenstein și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.

               (10)

               În conformitate cu articolul 15 alineatul (1) al treilea paragraf din Acordul între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind asocierea Confederației Elvețiene la punerea în practică, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen și ca urmare a aplicării parțiale a acquis-ului Schengen de către Republica Cipru, în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Actul de aderare din 2003, respectiv de către Republica Bulgaria și România, în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Actul de aderare din 2005, în raporturile sale cu aceste state membre, Principatului Liechtenstein ar trebui să i se aplice, de asemenea, numai partea din acquis-ul Schengen aplicabilă în statele membre respective,

         ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
   Articolul 1
   (1)   Toate dispozițiile menționate în anexele A și B la Acordul între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind asocierea Confederației Elvețiene la punerea în practică, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen, toate dispozițiile menționate în anexa la protocolul anexat respectivului acord, precum și orice act care constituie o evoluție viitoare a uneia sau mai multor dispoziții dintre cele menționate, se aplică Principatului Liechtenstein, în raporturile sale cu Regatul Belgiei, Republica Cehă, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Estonia, Republica Elenă, Spania, Republica Franceză, Republica Italiană, Republica Letonia, Republica Lituania, Marele Ducat al Luxemburgului, Ungaria, Malta, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Polonă, Republica Portugheză, Republica Slovenia, Republica Slovacă, Republica Finlanda și Regatul Suediei începând cu 19 decembrie 2011.
   Toate restricțiile privind utilizarea Sistemului de Informații Schengen de către statele membre menționate la primul paragraf se elimină începând cu aceeași dată.
   (2)   Dispozițiile acquis-ului Schengen aflate în vigoare în Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord în temeiul articolului 1 din Decizia 2004/926/CE, precum și orice act care constituie o evoluție viitoare a uneia sau mai multor dispoziții dintre cele menționate, se aplică Principatului Liechtenstein, în raporturile sale cu Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, începând cu 19 decembrie.
   (3)   Dispozițiile acquis-ului Schengen aplicabile Republicii Cipru, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Actul de aderare din 2003, respectiv Republicii Bulgaria și României, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Actul de aderare din 2005, precum și orice act care constituie o evoluție viitoare a uneia sau mai multor dispoziții dintre cele menționate, se aplică Principatului Liechtenstein în raporturile sale cu Republica Cipru, Republica Bulgaria și România începând cu 19 decembrie 2011.
   Articolul 2
   Prezenta decizie intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

      Adoptată la Bruxelles, 13 decembrie 2011.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         M. CICHOCKI

      (1)  JO L 160, 18.6.2011, p. 21.

      (2)  JO L 160, 18.6.2011, p. 84.

      (3)  JO L 239, 22.9.2000, p. 138.

      (4)  JO L 53, 27.2.2008, p. 5.

      (5)  JO L 160, 18.6.2011, p. 39.

      (6)  JO L 53, 27.2.2008, p. 52.

      (7)  JO L 395, 31.12.2004, p. 70.


title: 2009/78/CE: Decizia Comisiei din 23 ianuarie 2009 de instituire a Comitetului european al inspectorilor bancari (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               29.1.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 25/23

      DECIZIA COMISIEI

   din 23 ianuarie 2009
   de instituire a Comitetului european al inspectorilor bancari
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   (2009/78/CE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   întrucât:

               (1)

               În cadrul așa-numitului proces Lamfalussy, Comisia a adoptat Decizia 2004/5/CE din 5 noiembrie 2003 de instituire a Comitetului European al inspectorilor bancari (1) (denumit în continuare „comitetul”). Comitetul și-a început activitatea la 1 ianuarie 2004, acționând ca organism independent pentru reflecție, dezbatere și consultanță în favoarea Comisiei în domeniul reglementării și supravegherii bancare.

               (2)

               Respectând dispozițiile Directivei 2005/1/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2005 de modificare a Directivelor 73/239/CEE, 85/611/CEE, 91/675/CEE, 92/49/CEE și 93/6/CEE ale Consiliului, precum și a Directivelor 94/19/CE, 98/78/CE, 2000/12/CE, 2001/34/CE, 2002/83/CE și 2002/87/CE, în scopul instituirii unei noi structuri de organizare pentru comitetele competente din domeniul serviciilor financiare (2), Comisia a întreprins o reexaminare a procesului Lamfalussy în 2007 și a prezentat evaluarea sa într-o comunicare din 20 noiembrie 2007 intitulată „Reexaminarea procesului Lamfalussy – Consolidarea convergenței practicilor de supraveghere prudențială” (3).

               (3)

               În comunicarea respectivă, Comisia a evidențiat importanța Comitetului autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare, a Comitetului european al inspectorilor bancari și a Comitetului european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale (denumite în continuare „comitetele de supraveghetori”) pe o piață financiară europeană din ce în ce mai integrată. S-a considerat necesară crearea unui cadru clar pentru activitățile acestor comitete în domeniul convergenței și cooperării în materie de supraveghere.

               (4)

               Pe parcursul reexaminării funcționării procesului Lamfalussy, Consiliul a invitat Comisia să clarifice rolul comitetelor de supraveghetori și să ia în considerare toate opțiunile diferite de consolidare a activității acestor comitete, fără dezechilibrarea structurii instituționale actuale sau reducerea responsabilității supraveghetorilor (4).

               (5)

               La reuniunea sa din 13 și 14 martie 2008, Consiliul European a solicitat îmbunătățiri rapide ale funcționării comitetelor de supraveghetori (5).

               (6)

               La data de 14 mai 2008 (6), Consiliul a invitat Comisia să revizuiască deciziile Comisiei de instituire a comitetelor de supraveghetori pentru a garanta coerența și consecvența mandatelor și a sarcinilor acestora, precum și pentru a consolida contribuțiile acestora la cooperarea și convergența în materie de supraveghere. Consiliul a menționat că ar putea fi atribuite în mod expres sarcini specifice comitetelor pentru promovarea cooperării și convergenței în materie de supraveghere și pentru extinderea rolului acestora în evaluarea riscurilor pentru stabilitatea financiară. Prin urmare, trebuie asigurat un cadru juridic consolidat cu privire la rolul și sarcinile comitetului în acest sens.

               (7)

               Structura comitetului trebuie să reflecte organizarea supravegherii bancare și trebuie, de asemenea, să țină seama de rolul băncilor centrale în ceea ce privește stabilitatea globală a sectorului bancar la nivel național și comunitar. Drepturile respective ale diferitelor categorii de participanți trebuie identificate în mod clar. În special, președinția și drepturile de vot trebuie rezervate autorităților de supraveghere competente ale fiecărui stat membru. Participarea la discuțiile confidențiale privind instituțiile individuale supravegheate trebuie limitată, dacă este cazul, la autoritățile de supraveghere competente și la băncile centrale cărora li s-au încredințat responsabilități operaționale specifice de supraveghere a instituțiilor supravegheate în cauză.

               (8)

               Comitetul trebuie să acționeze ca un grup consultativ independent al Comisiei în domeniul supravegherii bancare.

               (9)

               Mandatul comitetului trebuie să vizeze supravegherea conglomeratelor financiare. Pentru a evita duplicarea activității, pentru a preveni discrepanțele, pentru a menține comitetul la curent cu desfășurarea evenimentelor și pentru a-i oferi ocazia de a face schimb de informații, colaborarea cu Comitetul european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale în materie de supraveghere a conglomeratelor financiare trebuie exercitată în cadrul Comitetului comun pentru conglomerate financiare.

               (10)

               Comitetul trebuie să contribuie, de asemenea, la implementarea comună și uniformă, cotidiană, a legislației comunitare și la aplicarea omogenă a acesteia de către autoritățile de supraveghere.

               (11)

               Comitetul nu deține atribuții de reglementare la nivel comunitar. Acesta trebuie să efectueze evaluări inter pares, să promoveze cele mai bune practici și să emită orientări, recomandări și standarde neobligatorii pentru a spori convergența în cadrul întregii Comunități.

               (12)

               Cooperarea bilaterală și multilaterală extinsă în materie de supraveghere depinde de înțelegerea și încrederea reciprocă a autorităților de supraveghere. Comitetul trebuie să contribuie la îmbunătățirea acestei cooperări.

               (13)

               Comitetul trebuie să promoveze, de asemenea, convergența în materie de supraveghere în cadrul întregii Comunități. Pentru clarificarea acestui obiectiv, trebuie întocmită o listă orientativă și deschisă a sarcinilor care urmează a fi îndeplinite de către comitet.

               (14)

               Pentru soluționarea litigiilor de natură transfrontalieră dintre autoritățile de supraveghere, în special în cadrul colegiilor de supraveghere, comitetul trebuie să asigure un mecanism de mediere voluntar și facultativ.

               (15)

               Pentru a beneficia de expertiza dobândită de comitet și fără a aduce atingere atribuțiilor autorităților de supraveghere, acestea din urmă trebuie să fie în măsură să sesizeze comitetul cu privire la anumite cazuri în vederea obținerii avizului său neobligatoriu.

               (16)

               Schimbul de informații dintre autoritățile de supraveghere este fundamental pentru funcțiile acestora. Acesta este esențial pentru supravegherea eficientă a grupurilor bancare și pentru stabilitatea financiară. În timp ce legislația bancară impune autorităților de supraveghere obligații legale clare cu privire la cooperare și schimbul de informații, comitetul trebuie să faciliteze schimbul de informații concret, cotidian, între acestea, cu respectarea dispozițiilor de confidențialitate corespunzătoare stabilite de legislația aplicabilă.

               (17)

               Pentru a reduce duplicarea sarcinilor de supraveghere și pentru a simplifica astfel procesul de supraveghere, precum și pentru a diminua povara impusă grupurilor bancare, comitetul trebuie să faciliteze delegarea sarcinilor între autoritățile de supraveghere, în special în cazurile precizate de legislația aplicabilă.

               (18)

               Pentru a promova convergența și consecvența între colegiile de supraveghere și pentru a asigura astfel condiții de concurență echitabilă, comitetul trebuie să monitorizeze funcționarea acestora fără a restrânge independența membrilor colegiului.

               (19)

               Calitatea, comparabilitatea și consecvența activității de raportare în scopuri de supraveghere sunt esențiale pentru eficiența din punct de vedere al costurilor a mecanismelor comunitare de supraveghere și pentru povara conformității impusă instituțiilor transfrontaliere. Comitetul trebuie să contribuie pentru a asigura eliminarea suprapunerii și duplicării, precum și comparabilitatea și calitatea adecvată a datelor de raportare.

               (20)

               Sistemele financiare din cadrul Comunității sunt strâns legate între ele, iar evenimentele dintr-un stat membru pot avea un impact semnificativ asupra instituțiilor și piețelor financiare din alte state membre. Apariția continuă a conglomeratelor financiare și ștergerea deosebirilor dintre activitățile derulate de firme în sectorul bancar, al valorilor mobiliare și al asigurărilor generează provocări suplimentare în materie de supraveghere la nivel național și comunitar. Pentru a proteja stabilitatea financiară, este necesar un sistem la nivelul Comitetului, al Comitetului autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare și al Comitetului european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale în vederea identificării potențialelor riscuri, transfrontaliere și intersectoriale, într-o fază incipientă și, dacă este necesar, în vederea informării Comisiei și a celorlalte comitete. De asemenea, este esențială asigurarea de către comitet a informării ministerelor de finanțe și a băncilor centrale naționale ale statelor membre. În acest sens, comitetul deține propriul său rol prin identificarea riscurilor din sectorul bancar și raportarea cu regularitate a rezultatelor către Comisie. Consiliul trebuie, de asemenea, să fie informat cu privire la aceste evaluări. În plus, comitetul trebuie să coopereze cu Parlamentul European și să-i furnizeze informații periodice cu privire la situația din sectorul bancar. În acest context, comitetul nu trebuie să dezvăluie informații despre entitățile individuale supravegheate.

               (21)

               Pentru tratarea adecvată a problemelor intersectoriale, activitățile comitetului trebuie coordonate cu cele ale Comitetului autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare, ale Comitetului european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale și ale Comitetului de supraveghere bancară al Sistemului European al Băncilor Centrale. Acest aspect are o importanță deosebită în abordarea eventualelor riscuri intersectoriale pentru stabilitatea financiară.

               (22)

               Având în vedere globalizarea serviciilor financiare și importanța sporită a standardelor internaționale, comitetul trebuie să promoveze, de asemenea, dialogul și cooperarea cu autorități de supraveghere din afara Comunității.

               (23)

               Responsabilitatea comitetului față de instituțiile comunitare are o importanță capitală și trebuie să fie la nivelul unui standard bine stabilit, respectând, totodată, independența autorităților de supraveghere.

               (24)

               Comitetul trebuie să-și întocmească propriul regulament de procedură și să respecte pe deplin prerogativele instituțiilor și echilibrul instituțional stabilite în tratat. Cadrul ameliorat al activităților comitetului trebuie însoțit de procese de lucru îmbunătățite. În acest scop, dacă nu se poate ajunge la un consens, deciziile trebuie adoptate prin majoritate calificată de voturi corespunzător normelor stabilite în tratat.

               (25)

               Din motive de siguranță și claritate legislativă, Decizia 2004/5/CE trebuie abrogată,

         DECIDE:
   Articolul 1
   Prin prezenta este instituit un grup consultativ independent în domeniul supravegherii bancare în cadrul Comunității, denumit „Comitetul european al inspectorilor bancari” (denumit în continuare „comitetul”).
   Articolul 2
   Comitetul emite avize pentru Comisie, din inițiativă proprie sau la solicitarea acesteia, în special în ceea ce privește elaborarea de proiecte de măsuri de punere în aplicare în domeniul activităților bancare și în domeniul conglomeratelor financiare.
   În situațiile în care Comisia solicită avize din partea comitetului, aceasta poate stabili un termen în care comitetul trebuie să furnizeze respectivul aviz. Un astfel de termen se stabilește ținând cont de urgența chestiunii.
   Articolul 3
   Comitetul îndeplinește sarcinile care i-au fost atribuite și contribuie la implementarea comună și uniformă și la aplicarea omogenă a legislației comunitare prin emiterea de orientări, recomandări și standarde neobligatorii.
   Articolul 4
   (1)   Comitetul ameliorează cooperarea dintre autoritățile naționale de supraveghere din domeniul bancar și promovează convergența practicilor și a abordărilor în materie de supraveghere ale statelor membre în cadrul întregii Comunități. În acest scop, acesta îndeplinește cel puțin următoarele sarcini:

               (a)

               medierea sau facilitarea medierii între autoritățile de supraveghere în cazurile precizate de legislația relevantă sau la solicitarea unei autorități de supraveghere;

               (b)

               furnizarea de avize către autoritățile de supraveghere în cazurile precizate de legislația relevantă sau la solicitarea acestora;

               (c)

               promovarea unui schimb de informații bilateral și multilateral eficient între autoritățile de supraveghere cu respectarea dispozițiilor de confidențialitate aplicabile;

               (d)

               facilitarea delegării de sarcini între autoritățile de supraveghere, în special prin identificarea sarcinilor care pot fi delegate și prin promovarea celor mai bune practici;

               (e)

               contribuirea la garantarea funcționării eficiente și consecvente a colegiilor de supraveghere, în special prin stabilirea de orientări pentru funcționarea operațională a colegiilor, prin monitorizarea coerenței practicilor diferitelor colegii și prin partajarea celor mai bune practici;

               (f)

               contribuirea la elaborarea de standarde de raportare de înaltă calitate și comune în scopuri de supraveghere;

               (g)

               reexaminarea aplicării concrete a orientărilor, a recomandărilor și a standardelor neobligatorii emise de către comitet.

         (2)   Comitetul reexaminează practicile de supraveghere ale statelor membre și evaluează convergența acestora în mod continuu. Comitetul raportează anual cu privire la progresele înregistrate și identifică obstacolele rămase.
   (3)   Comitetul elaborează noi instrumente de convergență practice pentru promovarea abordărilor comune în materie de supraveghere.
   Articolul 5
   (1)   Comitetul monitorizează și evaluează evoluțiile care se produc în sectorul bancar și, dacă este necesar, informează Comitetul autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare, Comitetul european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale și Comisia. Comitetul asigură informarea ministerelor de finanțe și a băncilor centrale naționale ale statelor membre cu privire la probleme potențiale sau iminente.
   (2)   Comitetul furnizează Comisiei, de cel puțin două ori pe an, evaluări ale tendințelor microprudențiale, ale potențialelor riscuri și vulnerabilități din sectorul bancar.
   Comitetul include în aceste evaluări o clasificare a principalelor riscuri și vulnerabilități și indică în ce măsură aceste riscuri și vulnerabilități reprezintă o amenințare la adresa stabilității financiare, iar, dacă este necesar, propune acțiuni de prevenire sau de remediere.
   Consiliul este informat cu privire la aceste evaluări.
   (3)   Comitetul instituie proceduri care să permită autorităților de supraveghere să reacționeze prompt. Comitetul facilitează, dacă este cazul, o evaluare comună în rândul autorităților de supraveghere din cadrul Comunității cu privire la riscurile și vulnerabilitățile care pot avea efecte negative asupra stabilității sistemului financiar al Comunității.
   (4)   Comitetul asigură o acoperire adecvată a evoluțiilor intersectoriale, a riscurilor și a vulnerabilităților prin cooperarea strânsă cu Comitetul autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare, cu Comitetul european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale și cu Comitetul de supraveghere bancară al Sistemului European al Băncilor Centrale.
   Articolul 6
   (1)   Comitetul contribuie la elaborarea de practici comune de supraveghere în domeniul bancar, precum și la nivel intersectorial în strânsă cooperare cu Comitetul autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare și cu Comitetul european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale.
   (2)   În acest scop, el instituie, în special, programe de formare sectoriale și intersectoriale, facilitează schimburile de personal și încurajează autoritățile competente să intensifice utilizarea schemelor de detașare, a echipelor mixte de inspecție și a vizitelor în scopuri de supraveghere, precum și a altor instrumente.
   (3)   Comitetul elaborează, după caz, noi instrumente pentru promovarea practicilor comune de supraveghere.
   (4)   Comitetul îmbunătățește cooperarea cu autoritățile de supraveghere din țări terțe, în special prin participarea acestora în cadrul programelor de formare comune.
   Articolul 7
   (1)   Comitetul este format din reprezentanți la nivel înalt din partea următoarelor organizații:

               (a)

               autoritățile publice naționale cu competență de supraveghere a instituțiilor de credit, deumite în continuare „autoritățile de supraveghere competente”;

               (b)

               băncile centrale naționale cărora li s-au încredințat responsabilități operaționale specifice pentru supravegherea instituțiilor de credit individuale, în paralel cu o autoritate de supraveghere competentă;

               (c)

               băncile centrale care nu sunt direct implicate în supravegherea instituțiilor de credit individuale, inclusiv Banca Centrală Europeană.

         (2)   Fiecare stat membru desemnează reprezentanți la nivel înalt pentru a participa la întrunirile comitetului. Banca Centrală Europeană desemnează un reprezentant la nivel înalt pentru a participa în cadrul comitetului.
   (3)   Comisia este prezentă la întrunirile comitetului și desemnează un reprezentant la nivel înalt pentru a participa la dezbaterile acestuia.
   (4)   Comitetul alege un președinte din rândul reprezentanților autorităților de supraveghere competente.
   (5)   Comitetul poate invita experți și observatori să participe la întrunirile sale.
   Articolul 8
   (1)   Membrii comitetului sunt obligați să nu divulge informații care fac obiectul obligației de secret profesional. Toți participanții la discuții sunt obligați să respecte normele aplicabile privind secretul profesional.
   (2)   În cazul în care discutarea unui punct de pe ordinea de zi presupune schimbul de informații confidențiale privind o instituție supravegheată, participarea la o astfel de discuție poate fi limitată la autoritățile de supraveghere competente direct implicate și la băncile centrale naționale cărora li s-au încredințat responsabilități operaționale specifice pentru supravegherea instituțiilor de credit individuale în cauză.
   Articolul 9
   (1)   Comitetul informează cu regularitate Comisia cu privire la rezultatele activităților sale. Acesta este periodic în contact cu Comitetul bancar european instituit prin Decizia 2004/10/CE a Comisiei (7) și cu comisia de specialitate a Parlamentului European.
   (2)   Comitetul asigură consecvența intersectorială a activităților din sectoarele serviciilor financiare printr-o cooperare regulată și strânsă cu Comitetul autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare și cu Comitetul european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale.
   (3)   Președintele comitetului se întâlnește cu președinții Comitetului autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare și Comitetului european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale cel puțin o dată pe lună.
   Articolul 10
   Comitetul poate înființa grupuri de lucru. Comisia este invitată la întrunirile grupurilor de lucru în calitate de observator.
   Articolul 11
   Comitetul cooperează în domeniul supravegherii conglomeratelor financiare cu Comitetul european al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale în cadrul unui Comitet comun pentru conglomerate financiare.
   Comisia și Banca Centrală Europeană sunt invitate la întrunirile Comitetului comun pentru conglomerate financiare în calitate de observatori.
   Articolul 12
   Înainte de a transmite Comisiei avizul său, comitetul consultă pe larg, într-un stadiu incipient, în mod deschis și transparent, participanții de pe piață, consumatorii și utilizatorii finali. Comitetul publică rezultatele consultărilor, cu excepția cazului în care respondentul solicită contrariul.
   Atunci când emite avize privind dispozițiile aplicabile atât instituțiilor de credit, cât și societăților de investiții, comitetul consultă toate autoritățile care au competența de supraveghere a societăților de investiții și care nu sunt deja reprezentate în cadrul comitetului.
   Articolul 13
   Comitetul întocmește un program anual de lucru și îl transmite Consiliului, Parlamentului European și Comisiei până la sfârșitul lunii octombrie a fiecărui an. Comitetul informează periodic, cel puțin o dată pe an, Consiliul, Parlamentul European și Comisia cu privire la realizarea activităților stabilite în cadrul programului de lucru.
   Articolul 14
   Comitetul funcționează prin consensul membrilor săi. Dacă nu se poate ajunge la un consens, deciziile sunt adoptate prin majoritate calificată. Voturile reprezentanților membrilor comitetului corespund voturilor statelor membre conform dispozițiilor articolului 205 alineatele (2) și (4) din tratat.
   Membrii comitetului care nu respectă orientările, recomandările, standardele și alte măsuri agreate de comitet trebuie să fie pregătiți să-și justifice alegerea.
   Articolul 15
   Comitetul își adoptă propriul regulament de procedură și își organizează propriile mecanisme de funcționare.
   În ceea ce privește deciziile referitoare la modificările regulamentului de procedură și la alegerile pentru și destituirile din consiliul comitetului, regulamentul de procedură poate prevedea proceduri decizionale diferite de cele stabilite la articolul 14.
   Articolul 16
   Decizia 2004/5/CE se abrogă.
   Articolul 17
   Prezenta decizie intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

      Adoptată la Bruxelles, 23 ianuarie 2009.

            Pentru Comisie

         Charlie McCREEVY

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 3, 7.1.2004, p. 28.

      (2)  JO L 79, 24.3.2005, p. 9.

      (3)  COM(2007) 727 final.

      (4)  Concluziile Consiliului 15698/07 din 4 decembrie 2007.

      (5)  Concluziile Consiliului 7652/1/08, Rev. 1.

      (6)  Concluziile Consiliului 8515/3/08, Rev. 3.

      (7)  JO L 3, 7.1.2004, p. 36.