title: Decizia (UE) 2016/2327 a Comisiei din 5 iulie 2016 privind ajutorul de stat SA. 19864 — 2014/C (ex 2009/NN54) pus în aplicare de către Belgia — Finanțarea spitalelor publice IRIS din regiunea Bruxelles-Capitală [notificată cu numărul C(2016) 4051] (Text cu relevanță pentru SEE )

text:
                  22.12.2016

                  RO

                  Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

                  L 351/68

            DECIZIA (UE) 2016/2327 A COMISIEI
      din 5 iulie 2016
      privind ajutorul de stat SA. 19864 — 2014/C (ex 2009/NN54) pus în aplicare de către Belgia — Finanțarea spitalelor publice IRIS din regiunea Bruxelles-Capitală

            [notificată cu numărul C(2016) 4051]

      (Numai textele în limbile neerlandeză și franceză sunt autentice)
      (Text cu relevanță pentru SEE)
      COMISIA EUROPEANĂ,
      având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 108 alineatul (2) primul paragraf (1),
      având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, în special articolul 62 alineatul (1) litera (a),
      după ce părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile în temeiul articolelor menționate anterior (2) și având în vedere observațiile acestora,
      întrucât:
      1.   PROCEDURĂ

                  (1)

                  Prin scrisorile din 7 septembrie 2005 și 17 octombrie 2005, înregistrate la 12 septembrie 2005 și, respectiv, 19 octombrie 2005, Comisia a primit o plângere împotriva statului belgian în ceea ce privește presupusa acordare, începând din 1995, a unui ajutor ilegal și incompatibil cu piața internă pentru cele cinci spitale publice (3) (denumite în continuare „spitalele IRIS”) (4) din rețeaua IRIS (5) (denumită în continuare „IRIS”) din regiunea Bruxelles-Capitală. Plângerea a fost depusă de două asociații [și anume, Coordination bruxelloise d'institutions sociales et de santé (CBI) și Association bruxelloise des institutions de soins privées (ABISP)] care reprezintă spitale administrate de persoane juridice de drept privat (denumite în continuare „spitale private”) și, în mod individual, de mai multe spitale membre ale acestor asociații (6).

                  (2)

                  Plângerea s-a concentrat pe următoarele serii de argumente: (i) absența sau lipsa de claritate a definirii și a atribuirii misiunilor de serviciu public specifice impuse numai spitalelor IRIS, nu și spitalelor private din Bruxelles; (ii) compensarea pierderilor spitalelor IRIS de către autoritățile publice; (iii) supracompensarea costurilor legate de misiunile de serviciu public ale spitalelor IRIS prin intermediul Fondului regional bruxellez de refinanțare a trezoreriilor comunale; (iv) lipsa de transparență în ceea ce privește modul de finanțare publică a spitalelor IRIS; și, în sfârșit, (v) existența unor subvenții încrucișate în favoarea activităților nespitalicești ale spitalelor IRIS ca urmare a compensațiilor primite pentru exercitarea misiunilor lor spitalicești (7).

                  (3)

                  În urma unor informații suplimentare transmise de autoritățile belgiene la 10 ianuarie 2008, serviciile Comisiei au informat reclamanții cu privire la opinia preliminară a acestora privind plângerea trimisă prin poștă (8) și au invitat părțile interesate să prezinte noi informații care să le permită să reexamineze evaluarea preliminară a plângerii, în caz contrar considerându-se că aceasta din urmă a fost retrasă. După primirea unui răspuns din partea reclamanților, serviciile Comisiei au confirmat evaluarea preliminară prin scrisoarea din 10 aprilie 2008.

                  (4)

                  Ulterior, reclamanții au informat Comisia că au introdus o acțiune în anulare în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (devenit, de la data de 1 decembrie 2009, Tribunalul Uniunii Europene, denumit în continuare „Tribunalul”) împotriva scrisorii din 10 ianuarie 2008, pe care o consideră drept o decizie a Comisiei (9). În plus, la 20 iunie 2008, reclamanții au introdus o acțiune în anulare împotriva scrisorii serviciilor Comisiei din 10 aprilie 2008 (10). Cele două acțiuni introduse în fața Tribunalului au fost suspendate de către acesta până la 31 octombrie 2009, Comisia informând Tribunalul că intenționa să adopte o decizie în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului (11). Pentru adoptarea deciziei respective, serviciile Comisiei au solicitat informații suplimentare din partea autorităților belgiene, precum și a reclamanților.

                  (5)

                  În decizia sa din 28 octombrie 2009 (12) (denumită în continuare „decizia Comisiei din 2009”, a se vedea, de asemenea, secțiunea 4.1), Comisia a decis să nu ridice obiecții cu privire la ajutorul de finanțare a spitalelor publice din rețeaua IRIS din regiunea Bruxelles-Capitală, întrucât finanțarea în cauză era considerată compatibilă cu piața comună, în temeiul condițiilor prevăzute în Decizia 2005/842/CE a Comisiei (13) (denumită în continuare „Decizia privind SIEG din 2005”) și, în mod direct, în temeiul articolului 86 alineatul (2) din Tratatul CE [în prezent, articolul 106 alineatul (2) din TFUE] cu privire la misiunile de serviciu public atribuite înainte de intrarea în vigoare a Deciziei privind SIEG din 2005, la data de 19 decembrie a aceluiași an.

                  (6)

                  Ulterior, reclamanții au formulat o acțiune în anulare în fața Tribunalului împotriva acestei decizii a Comisiei. Tribunalul a anulat decizia Comisiei prin hotărârea sa din 7 noiembrie 2012 în cauza T-137/10 (14) (a se vedea, de asemenea, secțiunea 4.2), considerând că decizia fusese adoptată cu încălcarea drepturilor procedurale ale reclamanților. În special, Tribunalul a concluzionat că Comisia ar fi trebuit să exprime îndoieli cu privire la compatibilitatea măsurilor în cauză cu piața internă, luând în considerare argumentele reclamanților în această privință. Tribunalul a concluzionat, prin urmare, că era obligația Comisiei să deschidă procedura oficială de investigare în vederea obținerii oricărui element relevant pentru verificarea compatibilității tuturor măsurilor de ajutor în discuție cu piața internă, precum și pentru a permite reclamanților și celorlalte părți interesate să își prezinte observațiile în cadrul procedurii respective (15).

                  (7)

                  Prin scrisoarea din 1 octombrie 2014, Comisia a informat Belgia cu privire la decizia sa de a iniția procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (2) din TFUE cu privire la măsurile de finanțare publică în favoarea spitalelor IRIS din regiunea Bruxelles-Capitală.

                  (8)

                  Decizia Comisiei de a iniția procedura (denumită în continuare „decizia de inițiere a procedurii”) a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
                      (16). Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la măsurile în cauză.

                  (9)

                  Prin scrisoarea din 22 octombrie 2014, autoritățile belgiene au solicitat o prelungire a termenului pentru a își prezenta observațiile ca răspuns la decizia de inițiere a procedurii. Comisia a acordat prelungirea prin scrisoarea din 23 octombrie 2014. O nouă prelungire a termenului a fost solicitată prin e-mail la 1 decembrie 2014 și a fost acordată de Comisie prin scrisoarea din 2 decembrie 2014. Prin scrisoarea din 16 decembrie 2014, Regatul Belgiei și-a prezentat observațiile cu privire la decizia de inițiere a procedurii.

                  (10)

                  Comisia a primit observații din partea unor părți interesate (a se vedea secțiunea 5 de mai jos), la 15 decembrie 2014, 5 ianuarie 2015 și 9 ianuarie 2015. Prin scrisorile din 13 și din 20 februarie 2015, Comisia a transmis observațiile respective Belgiei, care a avut posibilitatea de a reacționa. Belgia a comunicat comentariile sale prin scrisoarea din 13 martie 2015, înregistrată la 17 martie 2015.

                  (11)

                  Pe această bază, Comisia a reexaminat dosarul și a interpretat anumite elemente întrun mod diferit față de evaluarea din decizia anulată din 2009.

            2.   CONTEXT

                  (12)

                  Spitalele IRIS își desfășoară activitatea într-un mediu legislativ și de reglementare complex, stabilit de diferite autorități publice. O evaluare generală a conformității finanțării publice de care beneficiază spitalele respective cu normele privind ajutoarele de stat necesită, mai întâi, o scurtă descriere a cadrului juridic și de reglementare aplicabil spitalelor IRIS. Această descriere include o prezentare a Legii CPAS (pe baza căreia au fost create spitalele IRIS), un scurt istoric al creării spitalelor IRIS, o listă a documentelor legislative și de altă natură care reglementează activitatea spitalelor IRIS, o scurtă descriere a principalelor activități ale spitalelor IRIS, precum și o enumerare a diferitelor mecanisme de finanțare aplicabile.

            2.1.   Dreptul la asistență socială și Legea CPAS

                  (13)

                  În Belgia, dreptul la asistență socială este un drept constituțional. Articolul 23 din Constituția belgiană, în special, prevede următoarele:
                  „Fiecare persoană are dreptul de a duce o viață conformă cu demnitatea umană. În acest scop, legea, decretul sau dispoziția menționată la articolul 134 garantează, ținând cont de obligațiile corespunzătoare, drepturile economice, sociale și culturale, și determină condițiile exercitării acestora. Drepturile respective cuprind în principal:
                  […]

                              2o

                           dreptul la securitate socială, la protecția sănătății și la asistență socială, medicală și juridică.”

                  (14)

                  Accesul efectiv al cetățenilor la asistența socială este reglementat, în principal, de Legea organică din 8 iulie 1976 (17) (denumită în continuare „Legea CPAS”) de instituire a centrelor publice de acțiune socială (denumite în continuare „CPAS”). Acestea sunt organisme publice cu personalitate juridică și sunt prezente în fiecare comună belgiană. CPAS sunt conduse de un consiliu ai cărui membri sunt aleși de consiliul comunal din comuna respectivă. În temeiul articolului 1 din Legea CPAS:
                  „Orice persoană are dreptul la asistență socială. Obiectivul acesteia este de a permite tuturor să ducă o viață conformă cu demnitatea umană. Au fost create centre publice de ajutor social care, în condițiile stabilite de prezenta lege, trebuie să asigure această asistență.”

                  (15)

                  În practică, CPAS oferă asistență socială persoanelor care nu dispun de resursele necesare pentru a putea duce o viață conformă cu demnitatea umană și care nu pot beneficia de alte forme de asigurări sociale (de exemplu, ajutor de șomaj). În acest context, articolul 57 alineatul (1) din Legea CPAS precizează că CPAS are misiunea de a asigura persoanelor și familiilor ajutorul datorat de colectivitate. Acesta descrie misiunea respectivă după cum urmează:
                  „Acesta asigură nu numai un ajutor paliativ sau curativ, ci și un ajutor preventiv. Poate încuraja participarea socială a utilizatorilor. Acest ajutor poate fi material, social, medical, medico-social sau psihologic.”

                  (16)

                  Fiecare CPAS este obligat să acorde asistență socială persoanelor și familiilor, dar dispune de o anumită putere discreționară în ceea ce privește alegerea modului în care este furnizat ajutorul. Mai precis, un CPAS poate să acorde un astfel de ajutor:

                              —

                              fie el însuși, în mod direct;

                              —

                              fie „atunci când este necesar și, dacă este cazul, în cadrul unei programări existente” (a se vedea, de asemenea, considerentul 19), prin intermediul unor instituții sau servicii pe care le creează [în temeiul articolului 60 alineatul (6), al articolului 79 și al articolului 118 din Legea CPAS], caz în care CPAS care creează o astfel de instituție sau serviciu este obligat, de asemenea, să definească scopul acesteia/acestuia. Orice obligație socială pe care CPAS o deleagă instituției respective sau serviciului respectiv trebuie ulterior să fie asigurată în conformitate cu acest scop;

                              —

                              fie prin intermediul unor instituții sau servicii cu care colaborează (articolul 61 din Legea CPAS), caz în care instituțiile sau serviciile în cauză trebuie să fi fost create:

                                          —

                                          fie de către CPAS însuși (a se vedea liniuța anterioară);

                                          —

                                          fie de către o parte terță care a definit, de asemenea, scopul acestora.

                  (17)

                  În ultimele două cazuri, CPAS deleagă (o parte din) obligațiile sale privind asistența socială numai în măsura în care o astfel de delegare este conformă cu scopul urmărit de instituția colaboratoare. Pe de o parte, în cazul în care instituția este creată de CPAS, acesta din urmă îi controlează scopul. În cazul unei instituții în întregime distincte (instituție terță), dimpotrivă, colaborarea va fi limitată de scopul instituției respective.

                  (18)

                  Obligația legală impusă CPAS de a furniza asistență socială, indiferent dacă această asistență este materială, socială, medicală, medico-socială sau psihologică, este aceeași, indiferent dacă CPAS furnizează asistența în mod direct sau prin intermediul unor instituții pe care le creează sau cu care colaborează. Articolul 57 din Legea CPAS impune CPAS (exclusiv) obligația de a furniza această asistență în toate cazurile. Orice tip de delegare constituie o formă de îndeplinire a acestei obligații și nu exonerează CPAS de responsabilitatea de a îndeplini și de a continua să își îndeplinească obligația.

                  (19)

                  Cerințele care se aplică atunci când un CPAS dorește să înființeze o instituție sau un serviciu (de exemplu, un spital) în scopul de a își îndeplini (parțial) misiunea de asistență socială sunt prevăzute la articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS:
                  „Centrul public de asistență socială creează, atunci când acest lucru se dovedește necesar și, dacă este cazul, în cadrul unei programări existente, instituții sau servicii cu caracter social, curativ sau preventiv, le extinde și le gestionează.
                  Necesitatea creării sau extinderii unei instituții sau a unui serviciu trebuie să fie rezultatul unui dosar care cuprinde o analiză privind nevoile comunei și/sau regiunii și instituțiile sau serviciile similare aflate deja în funcțiune, o descriere a funcționării, o evaluare exactă a prețului de cost și a cheltuielilor care trebuie realizate și, dacă este posibil, informații care să permită o comparație cu întreprinderi sau servicii similare.
                  Crearea sau extinderea unor instituții sau servicii care pot beneficia de subvenții fie la nivelul investițiilor, fie al funcționării, poate fi decisă doar pe baza unui dosar care demonstrează faptul că condițiile prevăzute de legislație sau de normele organice pentru acordarea acestor subvenții vor fi respectate.
                  Fără a aduce atingere autorizațiilor care urmează să fie obținute de la alte autorități publice, decizia de a crea sau a extinde o instituție sau un serviciu, de îndată ce aceasta este de natură să determine o contribuție de la bugetul comunal sau o majorare a acestei contribuții, este supusă aprobării consiliului comunal.”

                  (20)

                  Obligația impusă la articolul 57 din Legea CPAS de a furniza un ajutor (social, medical, medico-social sau psihologic) persoanelor și familiilor este:

                              —

                              generală: ajutorul trebuie să fie acordat indiferent de convingerile ideologice, filozofice sau religioase ale beneficiarilor (articolul 59 din Legea CPAS) și de lipsa de mijloace, dacă este cazul, a persoanei în cauză. În mod specific, CPAS are misiunea de a oferi sprijin în funcție de nivelul de sărăcie al persoanei în cauză. Pe această bază, fiecare CPAS este obligat să ofere ajutor tuturor. În cazul în care creează o instituție sau un serviciu pentru a își îndeplini misiunea, instituția sau serviciul respectiv este supus(ă) aceleiași obligații;

                              —

                              fără limită de timp: ajutorul trebuie acordat atât timp cât există o necesitate socială. Prin urmare, CPAS este obligat să asigure continuitatea ajutorului și, astfel, a instituției sau a serviciului care îl furnizează.

                  (21)

                  Pe baza principiului autonomiei locale, fiecare CPAS, în comuna sa, decide în mod autonom, în conformitate cu Legea CPAS, cu privire la modul cel mai potrivit de a își îndeplini obligația de a furniza asistență socială (inclusiv medicală). Alegerea constituțională de a organiza asistența socială la nivel local este ghidată, de asemenea, de dorința și de necesitatea de a institui o politică de asistență socială cât mai apropiată posibil de populație. Atunci când un CPAS decide să creeze o instituție de îngrijiri medicale cu caracter curativ pentru a răspunde nevoilor de îngrijire ale populației locale, instituția astfel creată este reglementată atât de Legea CPAS, cât și de cadrul de reglementare federal aplicabil spitalelor (a se vedea considerentul 32), care se aplică tuturor spitalelor, indiferent de statutul acestora (public sau privat) și garantează un sistem de organizare comun pentru întreaga țară. Cu toate acestea, spre deosebire de spitalele private, spitalele create de un CPAS, cum sunt spitalele IRIS, au obiectivul principal de a contribui permanent la furnizarea de asistență socială. Natura exactă a obligațiilor impuse spitalelor IRIS în ceea ce privește asistența socială (a se vedea, de asemenea, secțiunea 7.3.4.1 de mai jos) este definită în statutele spitalelor IRIS și în planurile strategice ale IRIS în conformitate cu dispozițiile Legii CPAS (în special, articolele 120 și 135d din legea menționată).

                  (22)

                  În sfârșit, în temeiul articolului 106 din Legea CPAS, comunele au obligația de a acoperi deficitul CPAS-urilor proprii atunci când acestea nu dispun de resurse suficiente pentru a acoperi cheltuielile aferente obligațiilor de asistență socială.

            2.2.   Crearea spitalelor IRIS

                  (23)

                  Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 15), asistența socială acordată de CPAS include asistență medicală și medico-socială și poate avea un caracter atât preventiv, cât și curativ. Această asistență poate fi acordată fie: (i) direct de către CPAS; fie (ii) prin intermediul unei părți terțe (de exemplu un spital privat), în conformitate cu autonomia sa juridică; sau (iii), în special în cazul în care CPAS dorește să examineze modul în care aceste obiective sunt îndeplinite, prin crearea unei instituții sau a unui serviciu responsabil cu îndeplinirea unei părți a acestei misiuni (misiunea este definită în statutul respectivei instituții sau a serviciului respectiv și, în cazul spitalelor IRIS, în planurile strategice ale IRIS (a se vedea considerentele 16 și 21). Pentru a își îndeplini misiunea de asistență medicală, CPAS au creat și continuă să (co-)gestioneze spitale în mai multe orașe și comune din Belgia.

                  (24)

                  În trecut, CPAS din cele șase comune bruxelleze în cauză (18) au furnizat ele însele asistență socială cu caracter medical și socio-medical prin intermediul a opt spitale publice (19) distribuite în opt locații diferite. Aceste spitale erau gestionate în mod direct de CPAS-urile lor respective și nu aveau personalitate juridică. Prin urmare, era clar că spitalele respective contribuiau la îndeplinirea obligației de asistență socială a CPAS-urilor lor respective. Cu toate acestea, în prima jumătate a anilor 1990, autoritățile publice din Bruxelles au estimat că deficitele structurale ale acestor spitale le amenințau perenitatea. Pentru a asigura perenitatea și viabilitatea pe termen lung a spitalelor publice bruxelleze, autoritățile publice au decis să le restructureze.

                  (25)

                  Prima etapă a restructurării a fost lansată la 19 mai 1994, odată cu semnarea unui acord de cooperare între guvernul federal al Belgiei, regiunea Bruxelles-Capitală și Comisia comunitară comună din Bruxelles privind politica spitalicească. Acordul prevedea punerea în aplicare a unui pact de restructurare, pentru a se asigura perenitatea serviciilor spitalicești publice și locale. Astfel cum se menționează la articolul 2 din acordul de cooperare:
                  „Acest pact de restructurare trebuie să îndeplinească următoarele condiții:

                              1.

                              să prezinte garanții privind menținerea, pe de o parte, a specificității spitalelor publice, printre altele prin alegerea structurilor juridice și de coordonare care asigură o preponderență a sectorului public în cadrul organismelor de conducere și al procedurilor de luare a deciziilor și, pe de altă parte, a ancorării locale, printr-o consolidare a reprezentării aleșilor direcți în componența organismelor de conducere.” (20)

                  (26)

                  În acest scop, preambulul la acordul de cooperare prevede următoarele:
                  „Întrucât deficitul financiar anunțat de spitalele publice situate pe teritoriul regiunii Bruxelles-Capitală a atins, într-adevăr, proporții îngrijorătoare;
                  Întrucât, în pofida mai multor planuri de reorganizare, echilibrul financiar al acestor instituții se dovedește a fi extrem de precar și, astfel, pune presiune, din punct de vedere structural, asupra bugetelor comunale;
                  Întrucât este necesar, în aceste condiții, să se încurajeze instituirea unor mecanisme de coordonare și cooperare între comunele și centrele publice de asistență socială și asociațiile create în temeiul capitolului XII din Legea organică din 8 iulie 1976 privind centrele publice de asistență socială, responsabile de diferitele spitale publice situate pe teritoriul regiunii Bruxelles-Capitală;
                  Întrucât astfel de mecanisme de coordonare și de cooperare sunt de natură să asigure perenitatea spitalelor publice, încurajând sinergiile între echipamente și infrastructură, precum și a mijloacelor lor de gestionare și de dezvoltare și să contribuie la remedierea deficitului bugetelor comunale;
                  Întrucât prezentul acord nu modifică cu nimic normele de finanțare a spitalelor, ci urmărește doar să remedieze deficitul structural care afectează centrele publice de asistență socială și comunele.” (21)

                  (27)

                  Pe această bază, la 22 decembrie 1995, Comisia comunitară comună din Bruxelles a adoptat o ordonanță prin care se introduce un capitol XIIa în versiunea Legii CPAS, care se aplică regiunii Bruxelles-Capitală. Lucrările pregătitoare pentru această ordonanță (22) fac trimitere la acordul de cooperare din 19 mai 1994 (a se vedea considerentul 25), al cărui principal obiectiv era de a asigura, prin restructurarea propusă, perenitatea spitalelor publice din Bruxelles (23).

                  (28)

                  Restructurarea s-a bazat, în principal, pe următoarele elemente:

                              —

                              cesionarea, de către CPAS, a gestiunii directe a spitalelor publice, unor persoane juridice nou create (cunoscute sub denumirea de „asociații reglementate de capitolul XII”), instituite de către CPAS (împreună cu comunele în cauză, asociația reprezentativă a medicilor de spital și, după caz, Université Libre de Bruxelles (ULB) și/sau Vrije Universiteit Brussel (VUB).
                              În acest sens, CPAS au renunțat la decizia luată anterior de a gestiona ele însele propriile spitale. În conformitate cu articolul 60 alineatul (6) și cu articolul 118 din Legea CPAS (a se vedea considerentul 19), CPAS au decis înființarea unei asociații care să le permită furnizarea de asistență medicală și medico-socială comunității.
                              Prin urmare, spitalele publice bruxelleze au fost lichidate, iar activitățile acestora au fost transferate către opt asociații spitalicești locale instituite în temeiul capitolului XII din Legea CPAS. Spitalele IRIS au obținut astfel autonomie juridică și financiară (24) la 1 ianuarie 1996. Au fost create următoarele opt asociații spitalicești: CHU Brugmann – HUDERF, CH Brien, CHU Saint-Pierre (CHU-SP), CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops, CH Molière și Institut Bordet (IB).
                              Cele opt spitale au fost apoi grupate după cum urmează, menținând în același timp toate locațiile existente, în cinci spitale IRIS, astfel cum există în prezent. CHU Brugmann (CHU-B) și Spitalul universitar pentru copii Reine Fabiola (HUDERF) au fost împărțite în două entități juridice separate la 1 ianuarie 1997. La 1 iulie 1999, CHU Brugmann și CH Brien au fost grupate într-o singură entitate numită CHU Brugmann. La aceeași dată, CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops, CH Molière au fuzionat pentru a forma Spitalele Iris Sud. În prezenta decizie, cu excepția cazului în care se specifică altfel, termenul „spitalele IRIS” desemnează cele cinci asociații spitalicești locale actuale (25);

                              —

                              crearea unei structuri centrale numite IRIS (în temeiul capitolului XIIa din Legea CPAS), care trebuie să asigure coordonarea și controlul activităților spitalicești din fiecare din asociațiile reglementate de capitolul XII (26). Structura centrală IRIS are drept obiectiv principal să ajungă la un echilibru financiar durabil pentru activitățile spitalicești efectuate de spitalele IRIS. Principalele sale atribuții sunt de a coordona activitățile spitalelor IRIS, de a stabili un plan strategic pentru rețeaua IRIS, de a îmbunătăți calitatea serviciilor oferite și de a monitoriza bugetul rețelei.

                  (29)

                  În conformitate cu capitolul XII din Legea CPAS, fiecare dintre asociațiile spitalicești locale este instituită pe baza unor statute care, printre altele, definesc scopul, drepturile și obligațiile membrilor săi, precum și ale organelor sale de decizie (27). Fiecare dintre aceste asociații dispune de o Adunare generală și de un Consiliu de administrație în cadrul cărora sunt reprezentate diversele părți care au creat asociația (a se vedea considerentul 28), dar reprezentanții autorităților publice (și anume, comuna și CPAS) dețin majoritatea voturilor în cadrul acestor organisme de decizie (28). Prin urmare, nu există nicio îndoială că fiecare dintre spitalele IRIS este controlat de autoritățile publice. În mod similar, comunele și CPAS dispun de o largă majoritate în cadrul Adunării generale și al Consiliului de administrație al structurii centrale IRIS.

                  (30)

                  Capitolul XIIa din Legea CPAS precizează, printre altele, normele privind controlul și tutela administrativă care se aplică asociațiilor spitalicești locale. Mai exact, organizația centrală IRIS este obligată să elaboreze un plan strategic care angajează asociațiile locale care fac obiectul capitolului XII. Pe baza acestui plan, fiecare asociație spitalicească locală este obligată să elaboreze planuri de gestionare și planuri financiare și să le prezinte organizației IRIS spre aprobare (a se vedea articolul 135d din Legea CPAS). Asociațiile spitalicești locale trebuie, de asemenea, să solicite autorizarea IRIS înainte de a lua anumite decizii majore (a se vedea articolul 135e) și fac obiectul unei verificări trimestriale exercitate de IRIS (a se vedea articolul 135g). De asemenea, IRIS desemnează un comisar în cadrul fiecărei asociații spitalicești locale; acesta participă la reuniunile organelor de decizie ale asociațiilor respective și dispune de un drept de veto asupra deciziilor care nu sunt conforme cu deciziile luate de IRIS (a se vedea articolul 135h).

                  (31)

                  În cele din urmă, astfel cum se explică în considerentele 31 și 32 din decizia de inițiere a procedurii, restructurarea spitalelor publice bruxelleze supervizate și conduse de către CPAS cuprindea, de asemenea, o componentă financiară. Mai precis, prin intermediul Fondului regional bruxellez de refinanțare a trezoreriilor comunale (denumit în continuare „FRBRTC”), regiunea Bruxelles-Capitală a acordat un împrumut de 4 miliarde de franci belgieni (aproximativ 100 de milioane EUR) pe o perioadă de 20 de ani comunelor care exploatează un spital public (prin intermediul CPAS-urilor lor respective) (29). Ulterior, aceste comune au dirijat fondurile către spitalele lor publice pentru a acoperi o parte din datoriile financiare ale acestora (30). La 6 iunie 1996, regiunea Bruxelles-Capitală a decis să nu solicite rambursarea împrumutului și a dobânzilor, cu condiția ca respectivele acorduri privind restructurarea să fie puse în aplicare pe deplin, iar planurile financiare să fie respectate.

            2.3.   Cadrul de reglementare aplicabil spitalelor IRIS

                  (32)

                  Din secțiunea anterioară, rezultă în mod clar că spitalele IRIS au fost create pe baza Legii CPAS pentru a permite CPAS să își respecte obligațiile în ceea ce privește asistența socială. Prin urmare, astfel de spitale sunt reglementate, în primul rând, de Legea CPAS. Cu toate acestea, ca spitale, acestea fac, de asemenea, obiectul Legii coordonate privind spitalele (LCH) (31) din 7 august 1987, al cărei articol 147 (în prezent articolul 163 din LCH, în versiunea din 10 iulie 2008) (32) prevede următoarele:
                  „În ceea ce privește spitalele gestionate de un Centru public de asistență socială și medicii care lucrează în spitalele respective, dispozițiile cuprinse în prezenta Lege coordonată completează Legea organică din 8 iulie 1976 privind Centrele publice de asistență socială și, în special, articolele 48, 51, 52, 53, 54, 55, 56 și 94 din legea respectivă.”

                  (33)

                  LCH definește, printre altele, tipurile de spitale care pot fi agreate oficial (33); condițiile privind administrarea unui spital și structura activității medicale (34); programarea spitalicească (35); normele și condițiile de autorizare a spitalelor și a serviciilor spitalicești (36); raporturile juridice dintre un spital și medicii din spital, statutul pecuniar al medicilor din spital, cuprinzând, în special, perceperea și fixarea onorariilor, cuprinsul onorariilor și acordarea onorariilor percepute în mod central (37).

                  (34)

                  În plus, spitalele IRIS fac, de asemenea, obiectul normelor stabilite prin statutul asociațiilor spitalicești locale, care specifică, printre altele, scopul spitalelor IRIS, precum și drepturile și atribuțiile membrilor asociației (a se vedea, de asemenea, considerentul 29).

                  (35)

                  În cele din urmă, asociațiile spitalicești locale își desfășoară activitatea sub tutela organizației centrale IRIS, ceea ce limitează capacitatea acestora de a lua, în mod independent, anumite decizii financiare și de gestionare (a se vedea considerentul 30). Este important de menționat faptul că organizația centrală IRIS adoptă planuri strategice multianuale care implică asociațiile spitalicești locale, astfel cum prevede articolul 135d din Legea CPAS.

                  (36)

                  În concluzie, cadrul normativ în care operează spitalele IRIS este compus din Legea CPAS, LCH, statutele asociațiilor spitalicești locale și planurile strategice obligatorii adoptate de organizația centrală IRIS.

            2.4.   Principalele activități ale spitalelor IRIS

                  (37)

                  Activitatea principală a spitalelor IRIS este de a oferi servicii spitalicești pacienților din regiunea Bruxelles-Capitală. Spitalele IRIS au, în total, un număr de aproape 10 000 de angajați, asigură mai mult de un milion de consultații pe an și constituie cea mai mare unitate de urgențe din Belgia. Acestea oferă servicii medicale complete în toate principalele domenii medicale. Două dintre acestea sunt specializate în anumite domenii (Spitalul universitar pentru copii Reine Fabiola este specializat în pediatrie, în timp ce Institutul Bordet este specializat în oncologie).

                  (38)

                  Pe lângă serviciile medicale, spitalele IRIS asigură, de asemenea, o serie de activități sociale conexe. În special, asistenții sociali din spitalele IRIS oferă ajutor pacienților defavorizați și familiilor acestora pentru a soluționa și a gestiona dificultăți administrative, financiare, relaționale și sociale.

                  (39)

                  Cele cinci spitale IRIS furnizează, în prezent, serviciile medicale și serviciile sociale conexe prin intermediul unei rețele de 11 locații în Bruxelles. Aceste locații sunt repartizate în șase comune (și anume, Anderlecht, orașul Bruxelles, Etterbeek, Forest, Ixelles și Schaerbeek).

                  (40)

                  Spitalele IRIS descriu sarcinile lor după cum urmează: „[d]e la naștere și până la sfârșitul vieții, spitalele noastre sunt în slujba tuturor, în orice moment al existenței, indiferent de problemele medicale” (38). Zece dintre cele 11 locații ale spitalelor IRIS sunt situate în localități în care venitul mediu nu depășește venitul mediu (39) din regiunea Bruxelles-Capitală. Pe baza unei clasificări realizate de către serviciul public federal pentru sănătate publică (a se vedea tabelul care reia această clasificare la considerentul 185), principalele trei spitale IRIS care oferă servicii complete [CHU Saint-Pierre, CHU Brugmann și spitalele Iris Sud (HIS)] sunt cele trei spitale ai căror pacienți au cel mai vulnerabil profil socio-economic din Belgia. Această situație este confirmată, de asemenea, de faptul că, în 2012, aproape 11 % din toți pacienții internați în CHU Saint-Pierre și în CHU Brugmann nu dețineau asigurarea obligatorie de sănătate în Belgia și nu erau în măsură să își plătească tratamentul, precum și că 15 % din pacienții acestor spitale erau (de asemenea) dependenți de asistența CPAS.

                  (41)

                  În cele din urmă, spitalele IRIS asigură, de asemenea, o serie de activități conexe (de exemplu, transportul pacienților cu ambulanța între spitale, o creșă-centru de îngrijire pentru copiii membrilor personalului, centre de îngrijire și de odihnă pentru persoanele în vârstă, școli de infirmiere, cercetare, spații de cazare cu servicii, instituții de îngrijire psihiatrică, un magazin pentru pacienți și vizitatori, închiriere de televizoare pentru pacienți, închiriere de camere pentru terți, o cantină și spații de parcare). Aceste activități conexe nu reprezintă decât un procent foarte redus al tuturor activităților spitalelor IRIS, astfel cum reiese din contribuția lor scăzută (în medie sub 2 %) la veniturile totale ale spitalelor IRIS.

                  (42)

                  Toate aceste activități reprezintă costurile și veniturile spitalelor IRIS. Costurile suportate de acestea sunt determinate, de asemenea, în plus față de activitățile lor specifice, de statutul lor de spitale publice, care le impune un anumit număr de obligații pe care spitalele private nu le au. Costurile operaționale suportate de spitalele IRIS în cadrul serviciilor lor de interes economic general (denumite în continuare „SIEG”) și al activităților lor conexe sunt majorate, în special, de anumiți factori cum ar fi:

                              —

                              obligația de a plăti prime pentru competențe lingvistice (40) angajaților bilingvi, ceea ce reprezintă un cost anual estimat (41) la […] (42) milioane EUR suportat de spitalele IRIS;

                              —

                              sistemul de pensii aplicabil personalului statutar (43) (funcționari numiți), mai generos decât sistemul aplicabil angajaților din sectorul privat și la care spitalele IRIS trebuie să contribuie cu aproximativ […] milioane EUR pe an;

                              —

                              costurile legate de bolile cronice ale personalului statutar (44), care trebuie suportate de spitalele IRIS (și nu de sistemul de securitate socială), pentru o sumă anuală estimată la […] milioane EUR;

                              —

                              creșterile salariale impuse spitalelor IRIS de către regiunea BruxellesCapitală (45), care definește limitele salariale aplicabile în cazul angajaților locali, al CPAS și al spitalelor IRIS și care acoperă doar 60 % din majorări, ceea ce înseamnă un cost anual de aproximativ […] milioane EUR suportat de spitalele IRIS;

                              —

                              contribuțiile obligatorii ale spitalelor IRIS la costurile organizației centrale IRIS (46), estimate la un cost anual de […] milioane EUR.

                  (43)

                  Aceste costuri reziduale trebuie să fie suportate de spitalele IRIS și nu sunt acoperite de alte surse de finanțare publică [de exemplu, BMF, a se vedea considerentul 46 litera (a)].

            2.5.   Mecanismele de finanțare și mecanismele de contabilitate ale spitalelor IRIS

      2.5.1.   Mecanisme de finanțare

                  (44)

                  Principiul de bază al finanțării spitalelor IRIS este prevăzut la articolul 46 (47) din statutele fiecăreia dintre cele cinci asociații spitalicești locale (a se vedea considerentele 28-29), care prevăd următoarele:
                  „Fără a aduce atingere articolului o sută nouă din Legea din 7 august 1987 privind spitalele, rezultatul exercițiului este atribuit asociaților care dispun de cel puțin o cincime din numărul total de voturi în cadrul Adunării generale, prin hotărâre a Adunării generale.” (48)

                  Pe această bază, comunele și CPAS sunt obligate să absoarbă în întregime orice deficit suferit de spitalele IRIS și declarat în conturile lor financiare. În plus, în temeiul articolului 106 din Legea CPAS, comunele sunt obligate să acopere orice deficit generat de CPAS (a se vedea considerentul 22). Prin urmare, comunele (în mod direct și ca urmare a obligației de finanțare față de CPAS-urile lor respective) asigură, în cele din urmă, perenitatea spitalelor IRIS acoperind în întregime orice deficit pe care aceste spitale sunt susceptibile de a îl genera.

                  (45)

                  Este de la sine înțeles că măsura în care comunele și CPAS trebuie să intervină pentru a acoperi eventualele deficite generate de spitalele IRIS în temeiul articolului 46 din statutele lor respective depinde de măsura în care spitalele IRIS sunt capabile să își acopere costurile prin alte surse de finanțare.

                  (46)

                  LCH descrie cinci surse de finanțare accesibile în mod egal spitalelor publice și celor private. Costurile de funcționare ale spitalelor belgiene sunt reglementate, în principal, de primele trei (49), în timp ce al patrulea și al cincilea se referă la costurile de investiție ale spitalelor.

                              (a)

                              Prima sursă de finanțare este bugetul pentru mijloacele financiare (denumit în continuare „BMF”) (50), care este stabilit de ministrul federal pentru sănătatea publică și care ia în considerare numai asistența medicală spitalicească care duce la o rambursare de către securitatea socială. BMF este stabilit pentru fiecare spital în limitele bugetului global al statului federal. Bugetul federal disponibil se distribuie între toate spitalele și nu acoperă în mod obligatoriu toate costurile eligibile. Începând din 2002, bugetul pentru fiecare spital este determinat, în principal, ținând cont de numărul de zile în care au fost acordate îngrijiri în cursul anului precedent. Această sumă specifică este plătită ulterior fiecărui spital în două moduri diferite. Mai exact, aproximativ 85 % (partea fixă) din această sumă este plătită spitalelor lunar, în timp ce restul de 15 % (partea variabilă) este plătită pe baza internărilor efective și a zilelor de îngrijire acordată în spital în cursul anului. La sfârșitul fiecărui an, BMF este recalculat în funcție de cifrele reale pentru anul respectiv și, în funcție de rezultatul acestui calcul, spitalul primește sau trebuie să ramburseze o anumită sumă. BMF este reglementat mai în detaliu prin Decretul regal din 25 aprilie 2002, care definește condițiile și normele de stabilire a BMF acordat spitalelor. În special, Decretul regal precizează modalitățile de stabilire a BMF, tipurile de costuri care pot fi acoperite de stat și criteriile care trebuie aplicate în această privință (51). Trebuie menționat faptul că BMF nu a fost stabilit pentru a acoperi costurile reale suportate de fiecare spital, ci, dimpotrivă, este stabilit sub forma unei finanțări forfetare bazate pe costurile istorice reale ale spitalelor. Prin urmare, este posibil ca BMF să nu fie suficient în cazul unei creșteri semnificative a costurilor sau a altor evoluții în organizarea și structura de costuri a unui spital.

                              (b)

                              A doua sursă de finanțare provine din sumele primite în temeiul securității sociale, și anume plătite de către Institutul național de asigurare pentru boli și invaliditate (Institut national d'assurance maladie-invalidité, denumit în continuare „INAMI”) spitalelor pentru îngrijirile pe care le oferă pacienților lor. Această finanțare se bazează pe Legea Assurance Maladie-Invalidité (52), sau versiunea consolidată a acesteia care figurează în Legea din 14 iulie 1994 (53), care definește sistemul belgian de asigurări sociale în ceea ce privește bolile și invaliditatea și care precizează serviciile medicale și medicamentele care pot beneficia de compensație în cadrul sistemului de asigurări sociale. Spitalele facturează direct către INAMI o parte din onorariile medicilor și din cheltuielile legate de medicamentele furnizate pacienților. Sumele plătite de INAMI nu acoperă, totuși, costurile totale suportate de către spitale pentru furnizarea serviciilor lor spitalicești. Astfel, spitalele care nu dispun de suficiente surse alternative de finanțare riscă să devină deficitare.

                              (c)

                              Cea de a treia sursă de finanțare este compusă din plățile efectuate direct către spitale de pacienți sau de organismul privat de asigurări de sănătate al acestora. Aceste plăți sunt necesare deoarece securitatea socială nu acoperă în întregime onorariile medicilor, nici prețul medicamentelor și al altor produse (de exemplu, implanturi). În plus, în cazul în care pacienții aleg o cameră individuală, pot fi percepute suprataxe pe lângă prețul normal de spitalizare și onorariile normale ale medicilor (tarifele standard percepute pentru fiecare tratament sunt majorate). În cele din urmă, este posibil ca pacienții să plătească, de asemenea, suprataxe pentru utilizarea anumitor servicii suplimentare (de exemplu, închirierea unui televizor, utilizarea parcării spitalului etc.).
                              Toate plățile efectuate de pacienți sau de părți terțe destinate să remunereze serviciile medicilor din spital acordate pacienților spitalizați trebuie colectate în mod centralizat de spital (54). Spitalele și medicii acestora încheie acorduri care determină procentul de deduceri pe care spitalele le pot aplica pentru a acoperi costurile de percepere a onorariilor și celelalte costuri care nu sunt finanțate de BMF (55). La fel ca în cazul onorariilor normale ale medicilor, spitalele pot aplica deduceri la o parte din suprataxele menționate anterior pentru a acoperi o parte din cheltuielile lor (din nou în conformitate cu acordul încheiat între spital și medicii acestuia). Prin urmare, o parte din onorariile medicilor nu este utilizată pentru a îi plăti pe aceștia, ci pentru a acoperi cheltuielile de funcționare ale spitalelor.

                              (d)

                              Cea de a patra sursă de finanțare este destinată în mod specific să acopere costurile de investiție suportate de către spitale. Investițiile spitalelor sunt, în principal, acoperite de stat (guvernul federal și regiunile în cauză plătesc, fiecare, o parte), iar partea rămasă este finanțată din fondurile proprii ale spitalelor combinate cu împrumuturi bancare. Finanțarea acordată de autoritățile publice este destinată să acopere costurile de construcție și de renovare a unui spital sau a unui serviciu, precum și costurile legate de prima achiziție de echipamente și dispozitive medicale (56). Subvențiile pentru investiții sunt limitate (de exemplu, la o sumă fixă pe metru pătrat sau pe unitate).

                              (e)

                              Cea de a cincea și ultima sursă de finanțare publică este legată de investiții și se referă la cheltuielile pentru studiul și elaborarea unor proiecte de construcție, dar și la costurile de închidere sau de nefuncționare a unui spital sau a unei clinici (57). În practică, acest tip de finanțare nu este foarte frecvent.

                  (47)

                  Articolul 109 din LCH [devenit articolul 125 din LCH, în versiunea din 10 iulie 2008 (58)] prevede un mecanism de finanțare suplimentară de care pot beneficia numai spitalele publice (cum ar fi spitalele IRIS). În temeiul acestei dispoziții, deficitele spitalelor publice care decurg din activitățile lor spitalicești trebuie să fie acoperite de comunele care le controlează (prin intermediul CPAS-urilor lor sau al unei structuri centrale, cum ar fi IRIS). Principiul acoperirii (parțiale) a deficitelor de către comune era deja inclus în legea care a precedat LCH, și anume Legea din 23 decembrie 1963 (59), și a fost confirmat prin articolul 34 din Legea din 28 decembrie 1973 (60). Criteriile care trebuie luate în considerare pentru determinarea deficitelor pe care comunele sunt obligate să le acopere sunt definite prin decret regal (61). Pe această bază, ministrul federal pentru sănătatea publică determină în fiecare an cuantumul deficitelor pentru fiecare spital public. În practică, deficitul care trebuie să fie acoperit, astfel cum este stabilit de ministru, nu este perfect echivalent cu deficitul constatat în conturile de gestiune ale spitalului, dat fiind că anumite elemente de cost (de exemplu, rezultatul activităților nespitalicești care, astfel cum s-a explicat în considerentul 155) (62), sunt pur conexe activităților spitalicești, în cazul spitalelor IRIS] cuprinse în acestea din urmă sunt excluse din deficitul acoperit de articolul 109 din LCH.

                  (48)

                  În concluzie, rezultă că spitalele IRIS beneficiază de un mecanism de finanțare complet care asigură acoperirea oricărui deficit pe care acestea le-ar putea genera. Cele cinci măsuri generale de finanțare prevăzute de LCH (a se vedea considerentul 46) acoperă cea mai mare parte a costurilor de funcționare și de investiție ale spitalelor. În măsura în care aceste surse nu sunt suficiente pentru a acoperi costurile legate de activitățile spitalelor în cauză, articolul 46 din statutele spitalelor IRIS obligă comunele să acopere integral orice deficit generat de spitalele IRIS (a se vedea considerentele 44-45). Deficitul contabil acoperit de articolul 46 din statute include obligatoriu „deficitul acoperit de articolul 109 din LCH” (63) (a se vedea considerentul 47). Acoperind integral deficitul contabil, comunele își respectă și obligația prevăzută la articolul 109 din LCH. Modalitățile de plată a mecanismului de compensare a deficitelor vor fi descrise mai jos (a se vedea secțiunea 7.3.5).

            2.5.2.   Obligații contabile

                  (49)

                  Toate spitalele (atât publice, cât și private) sunt supuse unor obligații în materie de contabilitate și de transparență. În special, fiecare spital trebuie să țină o evidență contabilă separată care identifică costul fiecărui serviciu și care respectă anumite cerințe din Legea din 17 iulie 1975 (64) privind contabilitatea și conturile anuale ale întreprinderilor (65). Activitățile nespitalicești trebuie să fie înregistrate în conturi separate. Spitalele sunt obligate, de asemenea, să numească un auditor al întreprinderii care să certifice contabilitatea și conturile anuale ale acestora (66). În cele din urmă, spitalele sunt obligate să transmită anumite informații (financiare) ministrului federal pentru sănătatea publică (67), iar serviciul public federal pentru sănătate publică este responsabil, de asemenea, să verifice respectarea dispozițiilor din LCH (68).

            3.   DESCRIEREA MĂSURILOR CARE FAC OBIECTUL PLÂNGERII

                  (50)

                  Potrivit reclamanților, regiunea Bruxelles-Capitală a ales de facto să preia rolul comunelor bruxelleze în cauză în ceea ce privește compensarea deficitului spitalelor IRIS. În special, reclamanții se referă în mod specific la intervențiile fondului regional bruxellez de refinanțare a trezoreriilor comunale (denumit în continuare „FRBRTC”), creat de regiunea Bruxelles-Capitală (69). Aceștia susțin, în plus, că însăși regiunea Bruxelles-Capitală ar fi acordat comunelor, de asemenea, subvenții speciale (70) (de până la 10 milioane EUR pe an începând cu 2003), care, potrivit acestora, ar fi fost plătite spitalelor IRIS drept ajutor.

                  (51)

                  Deși reclamanții nu pun sub semnul întrebării competența regiunii Bruxelles-Capitală în privința acestor comune, aceștia consideră totuși că ceea ce este calificat drept finanțare regională a spitalelor IRIS depășește ceea ce prevede acoperirea deficitelor, astfel cum a fost instituită prin articolul 109 din LCH (a se vedea, de asemenea, considerentul 47). Reclamanții afirmă că spitalele IRIS au beneficiat în mod semnificativ de finanțările regionale acordate comunelor în care își au sediul și că aceste finanțări nu pot fi justificate pe baza dispozițiilor din LCH. Reclamanții nu se referă la obligația de a acoperi deficitele prevăzută la articolul 46 din statutele spitalelor IRIS.

                  (52)

                  În cele din urmă, reclamanții se referă la acordarea a aproximativ 100 de milioane EUR prin intermediul FRBRTC, în contextul restructurării spitalelor publice bruxelleze care a condus la crearea spitalelor IRIS (a se vedea, de asemenea, secțiunea 2.2). Reclamanții susțin că această operațiune a condus la o supracompensare a spitalelor IRIS.

            4.   MOTIVE CARE JUSTIFICĂ INIȚIEREA PROCEDURII

      4.1.   Decizia Comisiei din 2009

                  (53)

                  Astfel cum s-a arătat mai sus (a se vedea considerentul 5), la 28 octombrie 2009, Comisia a adoptat o decizie de a nu ridica obiecții (71), concluzionând că finanțarea publică a spitalelor IRIS în regiunea Bruxelles-Capitală constituia un ajutor de stat compatibil cu piața internă, sub formă de compensație pentru prestarea de servicii de interes economic general. Comisia și-a întemeiat această decizie pe Decizia privind SIEG din 2005, precum și, în mod direct, pe articolul 86 alineatul (2) din Tratatul CE [în prezent articolul 106 alineatul (2) din TFUE].

                  (54)

                  În decizia sa, Comisia a considerat că spitalele IRIS aveau trei misiuni spitalicești de serviciu public: în primul rând, misiunea spitalicească generală a oricărui spital (public sau privat) în temeiul LCH (72); în al doilea rând, obligația de a trata toți pacienții în toate împrejurările, inclusiv în afara situațiilor de urgență (73); și, în al treilea rând, obligația de furniza îngrijiri spitalicești complete în mai multe locații (74). În plus, Comisia a concluzionat că spitalelor IRIS le era încredințată misiunea de serviciu public nespitalicească de a furniza asistență socială în plus față de îngrijirile medicale (75). În cele din urmă, decizia se referă, de asemenea, la obligația referitoare la bilingvism (76). S-a considerat că aceste misiuni au fost încredințate spitalelor IRIS în temeiul LCH, al Legii CPAS, al planurilor strategice IRIS și, în cele din urmă, în temeiul unei convenții semnate de spitalele IRIS și de CPAS. De asemenea, Comisia a considerat că parametrii de compensare au fost stabiliți ex ante
                      (77) și că au fost instituite proceduri adecvate pentru a evita și corecta supracompensațiile (78). În cele din urmă, Comisia a constatat, de asemenea, cu satisfacție că spitalele IRIS țineau evidențe contabile separate pentru activitățile spitalicești și cele nespitalicești (79), garantând astfel absența subvenționării încrucișate a activităților comerciale (altele decât SIEG) a spitalelor IRIS (80).

                  (55)

                  De asemenea, Comisia a examinat dacă spitalele IRIS beneficiaseră de supracompensări în trecut (și anume, între 1996 și 2007) (81) și a concluzionat că acest lucru nu s-a întâmplat (82). În plus față de evaluarea măsurilor de finanțare în ansamblu, Comisia a examinat, de asemenea, un mecanism presupus de plăți în avans. Întrucât se întâmpla în mod regulat ca suma reprezentând compensația prevăzută la articolul 109 din LCH să nu fie plătită decât cu o întârziere semnificativă, de până la 10 ani, spitalele IRIS ar fi beneficiat de un avans la aceste plăți restante prin intermediul FRBRTC. Comisia a concluzionat că, în măsura în care avansurile menționate trebuiau, în orice caz, să fie rambursate după efectuarea plății aferente compensării deficitului în temeiul articolului 109 din LCH, acestea nu puteau conduce la o supracompensare a spitalelor IRIS (83).

            4.2.   Hotărârea de anulare a Tribunalului din 2012

                  (56)

                  Ca răspuns la decizia Comisiei din 2009, reclamanții au introdus o acțiune în anulare în fața Tribunalului împotriva deciziei respective (84). Reclamanții au afirmat că drepturile lor procedurale au fost încălcate de către Comisie prin faptul că aceasta nu a inițiat procedura oficială de investigare, întrucât Comisia ar fi trebuit să constate existența unor dificultăți serioase în cadrul examinării în cauză (85).

                  (57)

                  În hotărârea sa din 7 noiembrie 2012 în cauza T-137/10, Tribunalul a anulat decizia din 2009 a Comisiei și a concluzionat că Comisia era obligată să inițieze procedura oficială de investigare (86).

                  (58)

                  În primul rând, Tribunalul a examinat dacă spitalele IRIS au fost însărcinate cu misiuni de serviciu public definite în mod clar (87). De la început, acesta a precizat că toate părțile au fost de opinie că LCH acorda tuturor spitalelor, publice și private, o misiune spitalicească generală de serviciu public (88). Prin urmare, singura îndoială era dacă s-a săvârșit o eroare atunci când Comisia a concluzionat, în examinarea preliminară, că spitalelor IRIS li se încredințează misiuni de serviciu public spitalicești și nespitalicești suplimentare (89). Tribunalul a concluzionat că există încă îndoieli cu privire la faptul dacă dispozițiile pe care Comisia și-a întemeiat decizia au fost suficiente pentru a încredința spitalelor IRIS misiuni suplimentare constând în a trata orice pacient în orice împrejurare (90), a acorda îngrijiri spitalicești în mai multe locații (91) și a asigura servicii sociale suplimentare (92). În plus, în ceea ce privește misiunea menționată de a furniza îngrijiri spitalicești în mai multe locații, Tribunalul a arătat că era dificil să se discearnă modul în care această misiune diferă de cerințele generale de programare și de funcționare aplicabile tuturor spitalelor supuse LCH (93).

                  (59)

                  În continuare, Tribunalul a examinat dacă existența unor parametri clari de compensare a fost demonstrată de către Comisie (94). În ceea ce privește misiunile spitalicești, Tribunalul a examinat mecanismul de compensare a deficitelor bazat pe articolul 109 din LCH (95), remarcând, în același timp, că reclamanții nu au contestat acest mecanism (96) și nici presupusul mecanism de finanțare regională, prin intermediul FRBRTC, instituit pentru a plăti temporar sumele necesare pentru a acoperi deficitele spitalelor IRIS înainte de data efectivă a acoperirii deficitelor prevăzută la articolul 109 din LCH (97). În ceea ce privește articolul 109, Tribunalul a statuat că reclamanții nu au invocat niciun argument care să afecteze evaluarea pozitivă a acestui articol de către Comisie (98). În schimb, în ceea ce privește avansurile menționate plătite prin intermediul mecanismului FRBRTC, Tribunalul a concluzionat că Comisia nu a stabilit parametrii pentru calculul acestor avansuri (99) și, prin urmare, nu a realizat o examinare completă a acestor avansuri (100). Tribunalul a adăugat că Comisia ar fi contrazis propria decizie, susținând, în cursul audierilor, că FRBRTC nu era decât un mecanism prin care regiunea Bruxelles-Capitală finanța comunele bruxelleze și nu spitalele IRIS (101).

                  (60)

                  În ceea ce privește finanțarea publică pentru misiunea socială suplimentară atribuită spitalelor IRIS (102), Tribunalul a subliniat că, și în acest caz, finanțarea provenea, aparent, din FRBRTC, care încheiase un acord cu comunele bruxelleze în cauză în vederea acordării unei subvenții speciale pentru a le permite să finanțeze misiunile sociale asigurate de spitalele IRIS (103). Tribunalul a concluzionat că acordul respectiv nu preciza parametrii de compensare prealabili aferenți misiunilor sociale suplimentare invocate ale spitalelor IRIS (104).

                  (61)

                  În continuare, Tribunalul a examinat dacă Comisia a demonstrat existența unei proceduri pentru a evita supracompensările, precum și absența supracompensărilor (105). Tribunalul a concluzionat, mai întâi, că LCH oferea suficiente garanții pentru a asigura că procedura prevăzută la articolul 109 nu conduce la supracompensare (106). Tribunalul a concluzionat, de asemenea, că Comisia nu a demonstrat existența unui mecanism similar privind presupusa plată a unor avansuri de către comune (107) și a atras atenția, în special, asupra aparentei lipse a unei obligații legale impuse spitalelor IRIS de a rambursa avansurile respective în momentul în care au primit finanțarea deficitelor în temeiul articolului 109 din LCH (108). În ceea ce privește subvențiile speciale despre care Comisia afirmă că finanțează misiunea socială suplimentară, Tribunalul a concluzionat că aprecierile Comisiei cu privire la modalitățile care permit evitarea supracompensării în cadrul finanțării misiunilor sociale sunt insuficiente (109).

                  (62)

                  În ceea ce privește aspectul dacă spitalele IRIS au beneficiat de o supracompensare în practică (110), Tribunalul s-a limitat să constate că amploarea analizei era foarte importantă și acoperea totalitatea rezultatelor financiare ale spitalelor IRIS, pe o perioadă de mai mult de 10 ani (111). Fără a se pronunța în mod special cu privire la concluzia Comisiei conform căreia nu a existat nicio supracompensare, Tribunalul a statuat că amploarea și complexitatea evaluării efectuate de Comisie constituiau, prin ele însele, elemente de probă de natură să susțină argumentul reclamanților întemeiat pe existența unor dificultăți serioase (112).

                  (63)

                  În cele din urmă, reclamanții au invocat argumentul potrivit căruia Comisia ar fi trebuit să țină seama, în aprecierea sa, de criteriul eficienței economice a furnizorului de SIEG (113). Tribunalul a respins însă acest argument și a concluzionat următoarele:
                  „Criteriul legat de eficiența economică a unei întreprinderi în prestarea SIEG nu face parte din aprecierea compatibilității unui ajutor de stat prin prisma articolului 86 alineatul (2) CE [devenit articolul 106 alineatul (2) din TFUE], întrucât alegerea vizând eficiența economică a furnizorului de serviciu public realizată de autoritățile naționale nu poate, așadar, să fie criticată cu privire la acest aspect” (114).

                  (64)

                  Rezumând concluziile sale, Tribunalul a statuat după cum urmează:
                  „[Reclamantul] a subliniat un ansamblu de indicii concordante care demonstrează existența unor îndoieli serioase cu privire la compatibilitatea măsurilor examinate prin prisma criteriilor referitoare la aplicarea articolului 86 alineatul (2) din Tratatul CE [în prezent articolul 106 alineatul (2) din TFUE], în ceea ce privește, în primul rând, existența unui mandat clar definit referitor la misiunile de serviciu public spitalicești și sociale, specifice spitalelor IRIS, în al doilea rând, existența parametrilor de compensare stabiliți în prealabil și, în al treilea rând, existența modalităților care permit evitarea supracompensării în cadrul finanțării acestor misiuni de serviciu public […]” (115).

            4.3.   Decizia Comisiei de inițiere a procedurii din 1 octombrie 2014
          (116)

                  (65)

                  Având în vedere concluziile Tribunalului (117) conform cărora Comisia ar fi trebuit să aibă îndoieli cu privire la compatibilitatea cu piața internă a finanțării publice în cauză a spitalelor IRIS în temeiul articolului 106 alineatul (2) din TFUE, Comisia ar fi trebuit să inițieze procedura oficială de investigare, ceea ce a făcut prin decizia din 1 octombrie 2014. În decizia sa de inițiere a procedurii, Comisia a constatat că, potrivit autorităților belgiene, comunele și CPAS-urile în cauză din Bruxelles au ales să impună spitalelor IRIS, dar nu și spitalelor private, următoarele obligații suplimentare (118) care justifică măsurile de compensare a deficitelor instituite în favoarea spitalelor IRIS:

                              (a)

                              obligația de a acorda îngrijiri oricărui pacient în orice împrejurare: spitalele IRIS nu pot refuza îngrijirea pacienților care nu sunt în măsură să plătească serviciile și/sau care nu sunt asigurați, chiar dacă acești pacienți nu necesită îngrijiri medicale de urgență. Spitalele private nu ar fi obligate să acorde îngrijiri decât pacienților care au nevoie de îngrijiri medicale de urgență, dar nu ar avea o astfel de obligație în cazurile care nu sunt urgente;

                              (b)

                              obligația de a furniza o gamă completă de servicii medicale spitalicești în mai multe locații: comunele și CPAS au făcut alegerea strategică de a menține mai multe unități spitalicești care oferă o gamă completă de îngrijiri, pentru a asigura accesul la îngrijiri medicale pentru toți pacienții. Alternativa care constă în gruparea paturilor și a serviciilor asociate într-un număr mai restrâns de locații și, prin urmare, reducerea costurilor a fost în mod expres respinsă. Această alegere este relevantă în mod special pentru pacienții defavorizați și familiile acestora, dat fiind că spitalele IRIS sunt, cu precădere, situate în apropierea sau în cadrul cartierelor în care există un număr mare de persoane defavorizate;

                              (c)

                              obligația de a furniza servicii sociale pacienților și familiilor acestora: asistenții sociali oferă sprijin pacienților defavorizați și familiilor acestora pentru a soluționa și gestiona anumite dificultăți administrative, financiare, relaționale și sociale. În plus, aceștia elaborează, în prealabil, rapoarte sociale pentru a facilita intervenția financiară a CPAS. În timp ce toate spitalele publice și private sunt obligate să angajeze asistenți sociali în anumite servicii spitalicești (în geriatrie și în psihiatrie, de exemplu), autoritățile belgiene afirmă că spitalele IRIS au o misiune suplimentară specifică care implică recurgerea la servicii sociale mult mai extinse și care antrenează costuri mai ridicate care conferă dreptul la compensații în temeiul LCH.

                  (66)

                  Având în vedere îndoielile exprimate de Tribunal (119), Comisia a invitat autoritățile belgiene, reclamanții și orice alte părți interesate să furnizeze toate informațiile relevante pentru verificarea compatibilității cu piața internă a finanțării publice în cauză, în special în ceea ce privește următoarele aspecte:

                              —

                              definirea exactă a misiunilor suplimentare menționate ale spitalelor IRIS și documentele pe care se întemeiază mandatele acestor misiuni (a se vedea considerentele 87-89 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              temeiul juridic aplicabil compensării deficitelor spitalelor IRIS (la care contribuie costurile fiecărei misiuni suplimentare menționate) (a se vedea considerentul 91 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              chestiunea dacă există sau nu măsuri (suficiente) pentru a se evita orice supracompensare a misiunilor suplimentare menționate, în special prin intermediul mecanismului de compensare a deficitelor în combinație cu avansurile rambursabile (dacă există) și dacă spitalele IRIS au sau nu obligația legală de a rambursa orice plăți în avans pe care le-ar fi primit în scopul de a evita supracompensarea (a se vedea considerentul 95 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              în cazul în care plățile unor subvenții speciale pentru o sumă maximă de 10 milioane EUR pe an (a se vedea considerentul 50 de mai sus) trebuie să fie considerate ca o operațiune distinctă de compensare a deficitelor spitalelor IRIS, chestiunea dacă au fost sau nu instituite suficiente măsuri pentru a garanta faptul că compensația nu depășește ceea ce este necesar pentru a acoperi costurile ocazionate de îndeplinirea obligațiilor de serviciu public (a se vedea considerentul 96 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              chestiunea dacă o anumită supracompensare a fost acordată, în realitate, spitalelor IRIS din momentul în care acestea au început să funcționeze ca structuri juridice independente (a se vedea considerentul 97 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              orice argument util, însoțit de documente specifice și detaliate care explică dacă, pentru ce motiv și în ce măsură finanțarea publică a spitalelor IRIS intră în domeniul de aplicare a Deciziei privind SIEG din 2012 sau a Cadrului privind SIEG din 2012 (a se vedea considerentul 98 din decizia de inițiere a procedurii) sau a Deciziei privind SIEG din 2005 (a se vedea considerentul 100 din decizia de inițiere a procedurii) și dacă, pentru ce motiv și în ce măsură criteriile prevăzute de acestea sunt îndeplinite.

                  (67)

                  Comisia s-a referit, de asemenea, la adoptarea deciziei de inițiere a procedurii pentru a încerca să obțină clarificări în ceea ce privește următoarele puncte factuale suplimentare:

                              —

                              chestiunes dacă anumite fonduri din FRBRTC (a se vedea considerentul 50 de mai sus), în speță subvențiile speciale, au fost sau nu transferate în mod direct spitalelor IRIS, sau dacă FRBRTC și subvențiile speciale constituie sau nu simple mecanisme de finanțare între regiunea Bruxelles-Capitală și comunele bruxelleze (a se vedea considerentul 17 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              natura exactă a obligației prevăzute la articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS (a se vedea considerentul 19 de mai sus), posibilitățile de a închide un spital public, precum și diferența față de mecanismul de programare spitalicească (a se vedea considerentul 26 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              chestiunea dacă serviciile sociale suplimentare furnizate de spitalele IRIS sunt sau nu de natură economică (a se vedea considerentul 48 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              chestiunea dacă transferul subvențiilor speciale (de la regiunea Bruxelles-Capitală către comune) ale comunelor către spitalele IRIS poate sau nu să fie considerat ca o operațiune distinctă de mecanismul de acoperire a deficitelor (a se vedea considerentul 92 din decizia de inițiere a procedurii) și, după caz, temeiul juridic aplicabil care stabilește norme precise pentru acesta;

                              —

                              chestiunea dacă există sau nu un mecanism de plăți în avans, temeiul juridic al acestui mecanism și modul în care sunt efectuate plățile (dacă este cazul) și chestiunea dacă aceste avansuri sunt sau nu considerate ca o măsură de ajutor separată de mecanismul de acoperire a deficitelor, precum și clarificări cu privire la posibila finanțare a acestor avansuri (dacă este cazul) prin intermediul FRBRTC (a se vedea considerentul 93 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              clarificări suplimentare privind noțiunea de perenitate (și anume, continuitatea și viabilitatea pe termen lung a spitalelor publice, a se vedea, de asemenea, considerentul 91 de mai jos), temeiul juridic al acesteia (în special la nivelul IRIS și al spitalelor IRIS), implicațiile sale și modul în care perenitatea justifică mecanismele de compensare a deficitelor de care beneficiază aceste spitale (a se vedea considerentele 102 și 103 din decizia de inițiere a procedurii);

                              —

                              chestiunea dacă există sau nu alte motive decât cele menționate în mod explicit în decizia de inițiere a procedurii (de exemplu, existența unor misiuni SIEG suplimentare și perenitatea spitalelor publice) care pot justifica o finanțare suplimentară pentru spitalele IRIS (a se vedea considerentul 103 din decizia de inițiere a procedurii).

            5.   OBSERVAȚIILE PĂRȚILOR INTERESATE

                  (68)

                  Comisia a primit observații de la patru părți interesate (CBI, ABISP, Zorgnet Vlaanderen și UNCPSY), rezumate mai jos:

            5.1.   CBI

                  (69)

                  Ca răspuns la decizia de inițiere a procedurii, CBI, reclamantă, notează că, în opinia sa, decizia nu conține niciun element sau argument nou, nici vreo explicație nouă de natură să stabilească existența unei misiuni specifice încredințate spitalelor IRIS sau în ceea ce privește mecanismele de compensare pentru această misiune menționată sau controalele care urmau să fie puse în aplicare în acest sens. Prin urmare, reclamanta se referă, în principal, la argumentele prezentate în observațiile sale anterioare.

                  (70)

                  CBI își confirmă opinia potrivit căreia: 1. spitalele IRIS nu sunt însărcinate cu SIEG specifice care se adaugă misiunilor impuse tuturor spitalelor belgiene (publice sau private); și 2. chiar dacă Comisia ar ajunge la concluzia existenței unor misiuni suplimentare de acest tip, aceste misiuni nu sunt definite suficient de clar pentru a îndeplini cerințele legislației UE relevante. CBI subliniază, de asemenea, faptul că propunerea de program politic a noului guvern de la Bruxelles (publicată în iulie 2014) prevede „anularea ordonanței din 13 februarie 2003 pentru a specifica misiunile de interes comunal care justifică anumite subvenții acordate comunelor”. Reclamanții consideră că această formulare indică faptul că, în prezent, nu există nicio astfel de misiune, dar că acestea ar fi prevăzute în viitor.

                  (71)

                  În ceea ce privește cerințele prevăzute la articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS, CBI consideră că acestea nu adaugă nimic la LCH în ceea ce privește definițiile SIEG suplimentare sau specifice care s-ar aplica numai unor spitale publice precum spitalele IRIS. De asemenea, reclamanta susține că misiunea socială suplimentară pare să cuprindă doar un volum mai mare de servicii sociale decât cel asigurat de alte spitale, pe care îl califică drept „misiunea socială de bază (comună spitalelor publice și private)”. CBI consideră că acest lucru nu este suficient pentru a considera că spitalele IRIS au o misiune socială suplimentară. În plus, în ceea ce privește problema dacă aceste servicii au un caracter economic, CBI susține că simplul fapt că aceste servicii sunt furnizate cu titlu gratuit nu le privează de caracterul lor economic. În cele din urmă, CBI consideră că serviciile sociale suplimentare nu pot fi disociate de un serviciu vast de acordare de îngrijiri medicale, care are în mod clar un caracter economic intrinsec, întrucât acesta nu a fost niciodată pus sub semnul îndoielii.

                  (72)

                  Potrivit CBI, misiunea universală de a acorda îngrijiri medicale se aplică atât spitalelor private, cât și spitalelor publice. În opinia sa, nu ar trebui să existe nicio diferență între spitalele publice și cele private în ceea ce privește tratarea „pacienților sociali”, indiferent dacă este vorba de situații de urgență sau de „post-urgență”. În acest context, CBI face referire la o hotărâre a Tribunalului de Primă Instanță din Bruxelles (120) privind ajutorul medical de urgență (121) acordat străinilor aflați în situație de ședere ilegală în Belgia (denumiți în continuare „migranții fără acte de identitate”), care ar demonstra că, în acest context, un astfel de ajutor poate fi acordat atât de spitalele publice, cât și de cele private. CBI adaugă că, în conformitate cu un document (122) din 2004 al Mutualités Chrétiennes (123), spitalele private acordă îngrijiri medicale la mai mult de 60 % din „pacienții sociali” din regiunea Bruxelles-Capitală. De asemenea, reclamanta consideră că nicio misiune suplimentară nu este impusă de Legea CPAS, de planurile strategice ale IRIS sau de convențiile referitoare la „domiciliul de sprijin” (124).

                  (73)

                  În ceea ce privește „misiunea de a acorda îngrijiri în locații multiple”, CBI consideră că formularea exactă a obligației de a oferi îngrijiri spitalicești complete „în locații multiple” nu a fost încă explicată, nici măsura în care această obligație impune costuri suplimentare spitalelor IRIS. În ceea ce privește misiunea socială suplimentară, CBI este de opinie că articolul 57 din Legea CPAS nu impune obligații suplimentare spitalelor IRIS și că, în orice caz, acestea nu sunt definite în mod inteligibil (nu mai mult decât planurile strategice ale IRIS sau convențiile referitoare la „domiciliul de sprijin”).

                  (74)

                  În ceea ce privește problema unei definiri precise a parametrilor de compensare, CBI subliniază că, potrivit autorităților belgiene, spitalele IRIS îndeplinesc o misiune specifică distinctă de cea a spitalelor private, și că această misiune specifică nu este definită în LCH, ci se bazează pe un temei juridic diferit. Potrivit CBI, este exclus în mod explicit faptul că LCH ar putea defini parametrii de compensare aferenți uneia sau mai multor misiuni de serviciu public pe care nu le prevede. În plus, CBI observă că nu există nicio corelare între temeiurile juridice menționate pentru misiunile specifice în cauză și mecanismele de compensare. Reclamanta observă că, aparent, nu se face nicio distincție între deficitele care rezultă din costurile misiunilor specifice menționate și cele care decurg din costurile misiunii de bază. În cele din urmă, CBI se referă la o serie de avize date de Inspection belge des finances, care concluzionează că este imposibil să se monitorizeze modul de utilizare a subvențiilor speciale acordate în temeiul Ordonanței din 13 februarie 2003, deoarece această ordonanță nu precizează sarcinile de interes comunal pentru care aceste subvenții sunt acordate.

                  (75)

                  De asemenea, CBI repetă afirmațiile formulate anterior potrivit cărora nu s-a luat nicio măsură pentru a evita supracompensarea. Aceasta adaugă că, în lipsa unei definiri precise a misiunilor specifice efectuate de spitalele IRIS, este imposibil să se determine care activități ar trebui sau nu să facă obiectul unei compensări. Prin urmare, în opinia CBI, este imposibil să se verifice existența unui mecanism de monitorizare care să permită evitarea supracompensărilor.

                  (76)

                  În cele din urmă, CBI constată că, deși perenitatea spitalelor publice este evocată în acordul de cooperare din 19 mai 1994, documentul nu prevede o astfel de misiune și nu reprezintă o mandatare. În special, CBI consideră că acest acord nu cuprinde niciun indiciu că o comună sau un oraș trebuie să dispună de un spital public pe teritoriul său și că acesta nu prevede norme privind programarea serviciilor spitalicești în Belgia care implică prestarea unui serviciu în cadrul unui spital public.

            5.2.   ABISP

                  (77)

                  Association bruxelloise des institutions de soins privées (ABISP), unul din reclamanții inițiali (a se vedea considerentul 1), precizează în observațiile sale cu privire la decizia de inițiere a procedurii că toate spitalele belgiene, indiferent de statutele sau de proprietarii acestora, sunt obligate prin lege să exercite o misiune de interes general. În acest context, ABISP se referă la articolul 2 din LCH (125). În cele din urmă, ABISP reamintește că și-a retras plângerea.

            5.3.   Zorgnet Vlaanderen

                  (78)

                     Zorgnet Vlaanderen reprezintă peste 500 de furnizori de servicii de îngrijire flamanzi (cum ar fi spitale generale, instituții de îngrijiri psihiatrice și cămine pentru pensionari). În observațiile sale privind decizia de inițiere a procedurii, Zorgnet Vlaanderen subliniază faptul că toate spitalele belgiene, indiferent dacă sunt publice sau private, sunt supuse acelorași obligații de serviciu public în temeiul LCH. Mai mult, aceasta observă faptul că LCH nu definește condițiile referitoare la forma juridică (organism public sau privat) necesară pentru ca o instituție să fie recunoscută ca spital. În plus, Zorgnet Vlaanderen observă că definiția obligațiilor de serviciu public a spitalelor nu face referire la o specificitate regională. În sfârșit, aceasta susține că spitalele din Flandra și din regiunea Bruxelles-Capitală nu îndeplinesc o misiune socială diferită.

            5.4.   UNCPSY

                  (79)

                  Union nationale des cliniques psychiatriques privées (UNCPSY) este federația clinicilor de psihiatrie private din Franța. În observațiile sale privind decizia de inițiere a procedurii, UNCPSY susține că, pentru a stabili dacă finanțarea publică nu depășește costul net al serviciului public, acest cost net nu poate fi nelimitat. Mai mult, în opinia sa, o astfel de evaluare trebuie să țină cont de calitatea gestionării prestatorului de servicii. În acest context, UNCPSY este de opinie că Comisia ar trebui să compare spitalele publice și private pentru a stabili dacă ajutorul este proporțional în sensul articolului 106 alineatul (2) din TFUE.

                  (80)

                  În acest context, Comisia remarcă faptul că observațiile UNCPSY sunt în contradicție cu concluzia la care a ajuns Tribunalul la punctul 300 din hotărârea sa din 7 noiembrie 2012 (T-137/10), conform căreia eficiența economică a unei întreprinderi în prestarea SIEG nu face parte din evaluarea efectuată în temeiul articolului 106 alineatul (2) din TFUE cu privire la compatibilitatea finanțării publice primite de societate în conformitate cu normele privind ajutoarele de stat (a se vedea, în acest sens, considerentul 63).

            6.   OBSERVAȚII PREZENTATE DE REGATUL BELGIEI

      6.1.   Observațiile Belgiei privind decizia de inițiere a procedurii

                  (81)

                  În răspunsul la decizia Comisiei din 1 octombrie 2014, în special cu privire la considerentul 17 din decizia respectivă, autoritățile belgiene menționează că intervențiile financiare ale regiunii Bruxelles-Capitală (și anume, subvențiile speciale pentru o sumă maximă de 10 milioane EUR pe an) și ale FRBRTC au constituit transferuri financiare acordate numai comunelor, nu și spitalelor IRIS. Drept urmare, autoritățile belgiene consideră că este vorba despre transferuri financiare între autorități publice care nu intră în domeniul de aplicare a articolului 107 alineatul (1) din TFUE. Potrivit autorităților belgiene, nici regiunea Bruxelles-Capitală, nici FRBRTC nu au acordat ajutor spitalelor IRIS. Acestea consideră că transferurile au avut loc în cadrul sferelor de competență ale regiunii în ceea ce privește finanțarea generală a comunelor, destinate să le permită acestora din urmă să își îndeplinească misiunile de interes general, în special misiunile CPAS. În acest context, trimiterile reclamanților la avizele Inspectoratului finanțelor se referă numai la regiunea Bruxelles-Capitală și la comune, dar nu și la spitalele IRIS. În cele din urmă, autoritățile belgiene susțin că, în temeiul Legii speciale din 8 august 1980 privind reformele instituționale și al avizului Consiliului de Stat belgian (126), regiunea Bruxelles-Capitală poate finanța doar comunele, nu și spitalele IRIS, întrucât finanțarea unor misiuni spitalicești specifice nu intră în sfera de competență a regiunii.

                  (82)

                  În ceea ce privește îndoielile exprimate în considerentul 26 din decizia de inițiere a procedurii, autoritățile belgiene explică diferența dintre cerința de la articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS, pe de o parte, și posibilitățile de a închide un spital public prin mecanismul de programare spitalicească, pe de altă parte. În opinia acestora, articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS (127) stabilește condițiile care trebuie respectate pentru a permite unui CPAS să fondeze un spital. Un CPAS trebuie să verifice, în special, dacă un astfel de spital este cu adevărat necesar, având în vedere necesitățile regiunii, în special nevoile medico-sociale, și prezența unor infrastructuri similare. Autoritățile belgiene subliniază, de asemenea, că mecanismul de programare spitalicească constă în stabilirea, de către guvernul federal, a numărului maxim de paturi de spital pe regiune. Guvernul federal își întemeiază decizia exclusiv pe nevoile spitalicești identificate fără a lua în considerare nivelul nevoilor sociale din fiecare regiune (128). Autoritățile belgiene explică faptul că, în regiunea Bruxelles-Capitală, numărul maxim de paturi de spital se stabilește pentru întreaga regiune și nu în mod individual, pentru fiecare dintre cele 19 comune. În schimb, fiecare dintre cele 19 CPAS-uri din regiunea Bruxelles-Capitală decide în mod autonom dacă să fondeze sau nu un spital pe teritoriul comunei sale, în funcție de nevoile locale.

                  (83)

                  Autoritățile belgiene au explicat, de asemenea, că închiderea unui spital public sau transferul acestuia către un partener din sectorul privat nu sunt, în mod oficial sau specific, reglementate de LCH sau de Legea CPAS (129). Cu toate acestea, potrivit autorităților belgiene, jurisprudența Consiliului de Stat belgian a clarificat modalitățile și condițiile de închidere și/sau de transfer al unor unități create de un CPAS. În hotărârea nr. 113.428 din 9 decembrie 2002, Consiliul de Stat a dispus anularea transferului unui centru de recuperare care aparținea unui CPAS către un operator privat. Acesta a considerat, în special, că era necesar, de asemenea, să se evalueze necesitatea de a furniza servicii medico-sociale înainte de a lua decizia de a închide sau de a transfera o unitate. Această evaluare trebuie să ia în considerare în mod corespunzător evaluarea efectuată în momentul creării unității, precum și toate modificările apărute de la luarea deciziei de creare a unității. În plus, autoritățile belgiene menționează că evaluarea nu se poate baza numai pe situația financiară a unității, nici pe costurile suportate pentru întreținerea acesteia. Pe această bază, autoritățile belgiene concluzionează că un CPAS nu își poate închide spitalul fără a fi stabilit mai întâi că nevoile medicale și sociale pentru care spitalul a fost înființat nu mai există.

                  (84)

                  Potrivit autorităților belgiene, înființarea unui spital public necesită respectarea atât a obligațiilor care decurg din articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS, cât și a programării spitalicești a autorităților publice, în timp ce, în cazul spitalelor private, numai programarea este relevantă. În temeiul articolului 60 alineatul (6) din Legea CPAS, deschiderea unui nou spital public trebuie să fie justificată de existența unei nevoi reale. În plus, autoritățile belgiene menționează că, în cazul în care un spital public este deschis cu o capacitate egală cu numărul de paturi prevăzut de programarea spitalicească, nu mai există loc pentru un alt spital (public sau privat) în zona respectivă în cadrul acestui program, situație în care nu există niciun alt mijloc de a răspunde nevoilor populației. Autoritățile belgiene constată că, în cazul în care, la un moment dat, un CPAS dorește să își închidă spitalul public, acesta trebuie, în primul rând, să se asigure că spitalul nu mai este necesar, având în vedere jurisprudența Consiliului de Stat. Spre deosebire de un CPAS, un operator privat care decide să își închidă spitalul nu este obligat prin lege să se asigure de faptul că populația continuă să beneficieze de asistență medicală. Potrivit autorităților belgiene, un spital privat rămâne deschis doar prin propria decizie, o decizie care se poate schimba în orice moment. Drept exemplu, autoritățile belgiene menționează închiderea subită a Hôpital français, un spital privat din Berchem-Sainte-Agathe (Bruxelles) în 2008 (130). În concluzie, autoritățile belgiene explică faptul că mecanismul de programare spitalicească limitează libertatea atât a operatorilor publici, cît și a celor privați de a crea un spital (crearea unui spital este posibilă numai dacă numărul maxim de paturi într-o zonă nu a fost încă atins). Or, în opinia acestora, obligațiile care decurg din Legea CPAS impun restricții suplimentare pentru CPAS în ceea ce privește deschiderea și închiderea unui spital public, în timp ce spitalele private pot fi închise în orice moment.

                  (85)

                  În ceea ce privește obligațiile care se pretinde că s-ar aplica numai spitalelor IRIS (a se vedea considerentele 87-89 din decizia de inițiere a procedurii), autoritățile belgiene susțin că aceste obligații sunt consecința directă a faptului că spitalele IRIS au fost create cu scopul de a contribui la furnizarea unui ajutor social de către CPAS (a se vedea secțiunea 2.2). Autoritățile belgiene consideră că aceste obligații decurg din Legea CPAS, în temeiul căreia au fost create spitalele IRIS, și că sunt impuse spitalelor IRIS prin statutul acestora și prin planurile strategice ale IRIS. De asemenea, autoritățile belgiene se referă la aceste documente pentru definirea exactă a acestor obligații. Din motive de simplificare și pentru a se evita repetarea, Comisia va cita doar fragmentele relevante în cadrul evaluării sale (a se vedea secțiunea 7.3.4.1).

                  (86)

                  În decizia de inițiere a procedurii (a se vedea considerentul 48), Comisia și-a exprimat îndoielile cu privire la caracterul economic sau neeconomic al serviciilor sociale suplimentare furnizate de spitalele IRIS. În răspunsul lor la decizia de inițiere a procedurii, autoritățile belgiene consideră că aceste servicii sociale nu sunt de natură economică. Acestea susțin, în esență, că asistența socială acordată de CPAS din Bruxelles sub formă de ajutor material, social, medical, medico-social sau psihologic nu se înscrie într-o piață concurențială și că acest lucru este valabil chiar dacă o parte din asistența socială (și anume, serviciile sociale suplimentare) este asigurată de spitalele IRIS în baza unui mandat.

                  (87)

                  În ceea ce privește temeiul juridic pentru compensarea deficitelor (a se vedea considerentul 91 din decizia de inițiere a procedurii), autoritățile belgiene consideră că obligația impusă comunelor de a acoperi deficitul spitalelor lor publice este prevăzută la articolul 46 din statutele spitalelor IRIS, precum și la articolul 109 din LCH. Acestea explică faptul că articolul 109 din LCH prevede un principiu general aplicabil tuturor spitalelor publice belgiene și care stabilește obligația minimă impusă comunelor (întrucât acestea sunt obligate să acopere doar o parte a deficitului, a se vedea, de asemenea, considerentul 47). Autoritățile belgiene subliniază, de asemenea, că articolul 46 din statutele spitalelor IRIS definește o obligație specifică, care se aplică doar celor șase comune care au creat spitale IRIS și care au decis să depășească minimul impus prin articolul 109 din LCH, acoperind întregul deficit contabil al spitalelor IRIS.

                  (88)

                  În considerentul 92 din decizia de inițiere a procedurii, Comisia a pus sub semnul întrebării dacă transferul subvențiilor speciale (pe care regiunea Bruxelles-Capitală le acordă comunelor) ale comunelor către spitalele IRIS poate sau nu să fie considerat ca o operațiune separată de mecanismul de acoperire a deficitelor. În răspunsul lor, autoritățile belgiene afirmă că comunele bruxelleze utilizează numai subvențiile speciale pentru a răspunde (parțial) obligației de a acoperi deficitele spitalelor IRIS. Astfel cum se explică în detaliu mai jos (a se vedea secțiunea 7.3.5), compensarea deficitelor este plătită în mai multe etape, printre care transferul subvențiilor speciale ale comunei către spitalul IRIS, dar toate aceste plăți se efectuează pe aceeași bază, și anume obligația impusă comunelor de a acoperi deficitul.

                  (89)

                  De asemenea, Comisia a solicitat clarificări cu privire la un eventual mecanism de plăți în avans (dacă este cazul), temeiul juridic al mecanismului respectiv și modul de funcționare a acestuia, diferența față de mecanismul de acoperire a deficitelor și rolul jucat de FRBRTC în finanțarea acestuia (a se vedea considerentul 93 din decizia de inițiere a procedurii). Autoritățile belgiene consideră că nu există niciun mecanism de plată a avansurilor. Mai precis, acestea au explicat că obligația de a acoperi deficitul spitalelor IRIS intră în vigoare încă de la apariția deficitului. Într-adevăr, potrivit autorităților belgiene, articolul 46 din statutul spitalelor IRIS se referă la deficitul contabil, care figurează în situațiile financiare ale spitalelor cel târziu la șase luni după încheierea exercițiului financiar. Cu toate acestea, calcularea deficitului în temeiul articolului 109 din LCH de către serviciul public federal pentru sănătate publică necesită mult mai mult timp (până la 10 ani). Autoritățile belgiene susțin, cu toate acestea, că, dat fiind că deficitul conform articolului 109 din LCH este doar o parte din deficitul contabil acoperit imediat în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS, acestea din urmă nu beneficiază de avansuri care pot fi considerate ca ajutoare diferite de mecanismul de recuperare a deficitelor. În cele din urmă, autoritățile belgiene reiterează faptul că FRBRTC a furnizat comunelor o finanțare care le-a ajutat să își îndeplinească obligația de a acoperi deficitele care, astfel cum s-a explicat mai sus, nu constituie un mecanism de plată a avansurilor.

                  (90)

                  În ceea ce privește măsurile pentru evitarea supracompensării și absența unei supracompensări efective (a se vedea considerentele 95-97 din decizia de inițiere a procedurii), autoritățile belgiene invocă următoarele argumente. Acestea explică, în primul rând, că deciziile de a compensa deficitul sunt luate anual după ce deficitul estimat pentru anul în cauză este cunoscut, astfel încât nu există niciun risc de supracompensare. Acestea adaugă că actualul cadru juridic belgian (în special, Legea din 14 noiembrie 1983 și Legea CPAS) permite comunelor să se asigure că spitalele IRIS folosesc ajutoarele de stat în mod corespunzător și să recupereze acest ajutor în caz de nerespectare a condițiilor sau a supracompensării. În plus, pentru a demonstra absența unei supracompensări, autoritățile belgiene se referă la diferite tabele transmise Comisiei, care indică deficitul și intervențiile comunelor pentru fiecare dintre cele cinci spitale IRIS pentru perioada 1996-2014 (a se vedea, de asemenea, secțiunea 7.3.5 pentru aceste cifre).

                  (91)

                  Astfel cum s-a solicitat, autoritățile belgiene oferă, de asemenea, în răspunsul lor clarificări suplimentare privind noțiunea de „perenitate” (a se vedea considerentele 102-103 din decizia de inițiere a procedurii). În opinia acestora, obligația de a asigura perenitatea spitalelor IRIS se întemeiază direct pe Legea CPAS. Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea secțiunea 2.1), fiecare CPAS poate crea instituții responsabile de furnizarea de asistență socială, inclusiv asistență medicală și medico-socială, dacă poate demonstra că acest lucru este necesar pentru a răspunde unei nevoi reale, în conformitate cu articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS. Acestea explică faptul că, în trecut, șase din cele 19 CPAS din regiunea Bruxelles-Capitală au creat spitale (fără personalitate juridică distinctă) pentru a furniza asistență socială, și au gestionat ele însele aceste spitale până la sfârșitul anului 1995. În opinia acestora, restructurarea acestor spitale publice care a condus la crearea spitalelor publice IRIS, devenite independente din punct de vedere legal de CPAS la 1 ianuarie 1996 (a se vedea, de asemenea, secțiunea 2.2), nu a modificat cu nimic obligația impusă CPAS de a furniza asistență socială, fie direct, fie prin intermediul spitalelor IRIS. În acest context, autoritățile belgiene subliniază că obiectivul principal al restructurării și al creării rețelei IRIS și a spitalelor IRIS era de a asigura continuitatea serviciilor spitalicești publice din regiunea Bruxelles-Capitală (a se vedea, de asemenea, considerentul 27). Prin urmare, acestea observă că, pentru a asigura perenitatea spitalelor IRIS și a garanta, astfel, satisfacerea nevoilor sociale ale populației, comunele și CPAS sunt obligate să absoarbă orice deficit al acestor spitale pe baza articolului 46 din statutul spitalelor IRIS. Autoritățile belgiene concluzionează, în plus, că, atât timp cât această nevoie reală există, în conformitate cu jurisprudența Consiliului de Stat (a se vedea considerentul 83), autoritățile publice nu pot să închidă spitalele IRIS, nici să le cedeze unui proprietar din sectorul privat.

                  (92)

                  În sfârșit, în considerentul 103 din decizia de inițiere a procedurii, Comisia întreabă dacă există alte motive care ar putea justifica finanțarea suplimentară a spitalelor IRIS. În această privință, autoritățile belgiene menționează că spitalele IRIS nu au drept unic obiectiv să creeze servicii, misiuni și programe spitalicești „viabile”, astfel cum ar putea face spitalele private belgiene. Dimpotrivă, potrivit autorităților belgiene, spitalele IRIS trebuie să asigure cea mai largă gamă posibilă de îngrijiri medicale, în special în scopul de a garanta accesul tuturor și mai ales al celor mai săraci membri ai societății, la orice tratament pe care îl impune patologia lor, chiar dacă tratamentul respectiv depășește cu mult standardele de planificare și de autorizare aplicabile tuturor spitalelor în temeiul LCH. În acest context, autoritățile belgiene se referă, de asemenea, la punctul 162 din hotărârea Tribunalului din 7 noiembrie 2012, conform căruia „compensarea deficitelor spitalelor publice se poate dovedi necesară din motive de ordin sanitar și social pentru a asigura continuitatea și viabilitatea sistemului spitalicesc”. Autoritățile belgiene amintesc, de asemenea, că statutul unui spital public implică anumite costuri care nu sunt pe deplin compensate prin măsuri federale de finanțare. Acestea subliniază că respectivele costuri includ, printre altele, plata primelor pentru competențe lingvistice acordate membrilor bilingvi ai personalului, cheltuielile cu pensia și cu asigurarea de sănătate mai mari pentru personalul statutar (funcționari) și creșterile salariale impuse (însă plătite doar parțial) de către regiunea Bruxelles-Capitală.

            6.2.   Comentariile Belgiei cu privire la observațiile părților terțe

                  (93)

                  Autoritățile belgiene încep prin a sublinia că observațiile formulate de către CBI, ABISP și Zorgnet Vlaanderen cu privire la decizia Comisiei de inițiere a procedurii se întemeiază pe același argument, și anume că, în opinia acestor organizații, spitalele IRIS nu sunt însărcinate cu SIEG suplimentare față de SIEG impuse oricărui spital (public sau privat) în Belgia. În opinia lor, această afirmație se sprijină pe aceeași bază, și anume că LCH impune spitalelor private și celor publice aceeași obligație de serviciu public, indiferent de orice considerație regională. Cu toate acestea, potrivit autorităților belgiene, intervenienții nu explică modul în care Legea CPAS nu s-ar aplica spitalelor IRIS, în timp ce, potrivit Belgiei, această lege este temeiul juridic însuși al existenței spitalelor IRIS. Autoritățile belgiene subliniază că articolul 147 din LCH admite în mod explicit că, în cazul spitalelor gestionate de un CPAS [cum ar fi spitalele IRIS (131)], LCH completează Legea CPAS, ceea ce confirmă că LCH nu este singurul temei juridic relevant aplicabil spitalelor gestionate de un CPAS.

                  (94)

                  Autoritățile belgiene consideră eronată afirmația CBI potrivit căreia intenția anunțată de guvernul bruxellez de a reformula ordonanța din 13 februarie 2003, astfel încât să precizeze misiunile de interes general care ar justifica plata unor subvenții speciale comunelor (a se vedea considerentul 70) ar indica faptul că în prezent nu există nicio misiune specifică (aplicabilă numai spitalelor IRIS). Autoritățile belgiene amintesc, în special, că subvențiile speciale prevăzute de prezenta ordonanță sunt acordate numai comunelor, nu și spitalelor IRIS. Belgia confirmă, de asemenea, că intervențiile FRBRTC și ale regiunii Bruxelles-Capitală [pentru o sumă maximă de 10 milioane EUR pe an (132)] pentru a sprijini comunele constituie transferuri financiare între autorități publice care nu intră în domeniul de aplicare a articolului 107 alineatul (1) din TFUE. Autoritățile belgiene reiterează că niciuna dintre aceste sume nu a fost acordată de regiune, nici de FRBRTC spitalelor IRIS. Dimpotrivă, potrivit Belgiei, acestea sunt, pur și simplu, transferuri între regiune și comune care intră în domeniul de competență al finanțării generale a comunelor de către regiune. Această finanțare globală este concepută pentru a permite comunelor să își îndeplinească misiunile de interes comunal, care includ misiunile CPAS-urilor. Potrivit autorităților belgiene, reforma anunțată de ordonanța din 13 februarie 2003 nu constituie în niciun caz o acceptare a absenței unor SIEG suplimentare încredințate spitalelor IRIS. Comunelor le revine responsabilitatea de a specifica SIEG încredințate spitalelor pe care le fondează, iar ordonanța în cauză nu este relevantă în acest context, întrucât se referă numai la finanțarea națională.

                  (95)

                  De asemenea, autoritățile belgiene resping descrierea misiunilor sociale, eronată în opinia lor, pe care CBI o prezintă în observațiile sale. CBI afirmă, în special, că LCH definește o „misiune socială de bază” comună spitalelor publice și private, dar pe care numai spitalele IRIS ar îndeplini-o mai intens. Din acest punct de vedere, misiunile sociale „suplimentare” ale spitalelor IRIS nu ar putea fi separate de serviciile spitalicești și ar face parte integrantă din acestea. Autoritățile belgiene nu împărtășesc acest punct de vedere. Acestea consideră că, pe lângă faptul că CBI admite în mod expres existența unei diferențe intrinseci între spitalele publice și cele private (și anume, volumul mai mare de servicii sociale furnizate de spitalele IRIS), CBI nu definește ce se înțelege exact prin „misiune socială de bază”, pe care o consideră ca fiind un SIEG spitalicesc, și nu definește nici temeiul juridic pe care s-ar sprijini această misiune, nici mandatul specific care o impune. Autoritățile belgiene consideră că numai Legea CPAS poate încredința „misiuni sociale de bază” spitalelor publice. Într-adevăr, în opinia acestora, în ceea ce privește numai spitalele publice, LCH nu face decât să completeze Legea CPAS (a se vedea articolul 147 din LCH). Misiunea esențială, sau „misiunea de bază”, a spitalelor IRIS este definită prin Legea CPAS sau în temeiul acesteia și, prin urmare, nu este „comună” tuturor spitalelor. Potrivit autorităților belgiene, această misiune nu este de natură economică. Spitalele IRIS sunt înființate, prin urmare, în conformitate cu Legea CPAS și, odată create, sunt obligate să respecte normele suplimentare prevăzute de LCH (133).

                  (96)

                  În ceea ce privește observațiile CBI privind misiunea de asigurare a accesului universal la îngrijiri medicale, autoritățile belgiene subliniază că CBI limitează misiunea de asigurare a accesului universal la îngrijiri medicale care, în opinia sa, este comună tuturor spitalelor, exclusiv la situațiile de urgență și post-urgență. Astfel, autoritățile belgiene consideră că CBI recunoaște implicit că spitalele private din Bruxelles nu au nicio obligație de a trata pacienți în afara situațiilor de urgență și post-urgență, care, cu toate acestea, reprezintă cea mai mare parte a îngrijirilor acordate persoanelor defavorizate. În plus, autoritățile belgiene susțin că trimiterea făcută de către CBI la misiunea de interes public descrisă la articolul 2 din LCH nu constituie temeiul pentru o astfel de obligație. În opinia acestora, faptul de a fi responsabil de o misiune spitalicească de bază nu implică, în mod similar, responsabilitatea unei misiuni de a furniza îngrijiri pentru orice persoană, în orice împrejurare, indiferent de capacitatea de plată a persoanei respective. Însăși existența unor norme specifice care reglementează situațiile de urgență oferă dovezi ample în acest sens. Autoritățile belgiene susțin că misiunea de interes general nu poate fi implicită, ci este impusă în mod explicit. Acestea consideră că a fost necesar să se stabilească cerințe specifice pentru situațiile de urgență, deoarece definiția misiunii spitalicești de bază prevăzute de LCH nu face referire la situațiile de urgență. Autoritățile belgiene invocă argumentul potrivit căruia Legea din 8 iulie 1964 (134) și decretele sale de punere în aplicare acoperă asistența medicală de urgență (135) și serviciile de urgență (inclusiv ambulanțele). Pe această bază, anumite spitale, atât publice, cât și private, îndeplinesc anumite sarcini în domeniul asistenței medicale de urgență.

                  (97)

                  Autoritățile belgiene susțin, cu toate acestea, că obligația de a acorda îngrijiri de urgență în spitalele publice și în cele private nu este conferită de LCH. Aceasta decurge, în schimb, din obligația generală de a acorda asistență oricărei persoane aflate în pericol. Potrivit autorităților belgiene, spitalele sunt obligate să ofere asistență în situațiile de urgență medicală, în funcție de structura lor și de expertiza disponibilă (136). Această obligație se aplică atât spitalelor publice, cât și spitalelor private, și oricărei alte persoane, ca urmare a obligației de a ajuta persoanele aflate în pericol. Autoritățile belgiene explică, de asemenea, că, în temeiul articolul 422b din Codul penal belgian, această obligație nu se aplică decât în situațiile de urgență, și în special în cazurile de urgență medicală care pun viața în pericol. Autoritățile belgiene subliniază, cu toate acestea, că în toate celelalte situații (și anume, alte situații decât cele de urgență), spitalele nu au responsabilitatea unei misiuni de asigurare a accesului universal la îngrijiri medicale și nu sunt obligate să trateze pacienții care nu sunt în măsură să își plătească tratamentul. În cele din urmă, autoritățile belgiene observă că, deși este evident că spitalele belgiene nu au dreptul de a face discriminări fondate pe situația financiară a pacienților (și, prin urmare, pe simplul fapt că o persoană este săracă), ele nu pot fi obligate să ofere servicii de îngrijire în afara situațiilor de urgență dacă un pacient se află în incapacitatea de a plăti sau nu vrea să plătească.

                  (98)

                  În observațiile lor ca răspuns la observațiile CBI, autoritățile belgiene menționează, de asemenea, trimiterea făcută de CBI la o hotărâre pronunțată de Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles (a se vedea considerentul 72). Potrivit autorităților belgiene, hotărârea menționată de CBI se referă doar la un caz foarte special de ajutor medical de urgență (137) pentru un migrant fără acte de identitate care necesita îngrijiri psihiatrice. Acestea subliniază faptul că spitalele IRIS nu furnizează îngrijiri medicale de acest tip. În opinia lor, această hotărâre confirmă faptul că asistența medicală de urgență pentru migranții fără acte de identitate este în mod normal asigurată fie de către un CPAS, fie de către spitale cu care CPAS au încheiat o convenție (138). În sfârșit, autoritățile belgiene subliniază că CBI nu justifică, și nici nu încearcă să justifice, o pretinsă obligație impusă spitalelor private de a trata toți pacienții în situațiile „post-urgență”. Potrivit autorităților belgiene, nu există o astfel de obligație impusă spitalelor private pentru situațiile „post-urgență”, în timp ce spitalele IRIS sunt obligate să acorde îngrijiri tuturor pacienților în orice împrejurare, chiar în absența unei urgențe medicale.

            7.   EVALUAREA MĂSURILOR

      7.1.   Obiectul prezentei decizii

                  (99)

                  Plângerea a făcut referire la o măsură de ajutor de aproximativ 100 de milioane EUR acordată în contextul restructurării care a condus la crearea spitalelor IRIS (a se vedea secțiunea 2.2). Cu toate acestea, astfel cum s-a explicat în secțiunea 3.1 din decizia de inițiere a procedurii, Comisia a întreprins o măsură în ceea ce privește ajutorul în cauză abia după expirarea termenului de prescripție aplicabil recuperării ajutorului de restructurare. Prin urmare, această măsură de ajutor nu a fost inclusă în procedura oficială de investigare inițiată de Comisie și, în consecință, nu va fi abordată în prezenta decizie.

                  (100)

                  Pe lângă măsura supusă termenului de prescripție, plângerea a vizat oficial: (i) fondurile plătite prin intermediul FRBRTC comunelor responsabile de spitalele IRIS; și (ii) subvențiile speciale (de până la 10 milioane EUR pe an) acordate acestor comune de către regiunea Bruxelles-Capitală în temeiul ordonanței din 13 februarie 2003.

                  (101)

                  Cu toate acestea, cele două tipuri de fonduri nu sunt acordate decât comunelor responsabile de spitalele IRIS, și nu spitalelor IRIS însele. Acestea nu constituie, în realitate, decât fluxuri financiare între regiunea Bruxelles-Capitală și cele șase comune bruxelleze responsabile de spitalele IRIS și, prin urmare, nu constituie ajutor de stat în favoarea spitalelor IRIS.

                  (102)

                  Este adevărat că, în decizia anulată din 2009, Comisia a avut tendința de a confunda plățile în cadrul FRBRTC cu mecanismul de compensare a deficitelor prevăzut la articolul 109 din LCH și că aceasta a omis să realizeze o evaluare distinctă a parametrilor de compensare a acestor două măsuri (139). În plus, fondurile FRBRTC sunt utilizate de către comune pentru a compensa deficitul spitalelor IRIS (140), iar comunele aveau obligația de a plăti fondurile FRBRTC spitalelor IRIS într-un termen maxim de șapte zile lucrătoare (141).

                  (103)

                  Cu toate acestea, astfel cum este confirmat de informațiile primite ca răspuns la decizia de inițiere a procedurii și după cum se explică mai jos (a se vedea considerentul 230), transferurile financiare ale FRBRTC și ale regiunii BruxellesCapitală către comunele responsabile de spitalele IRIS sunt necesare deoarece resursele proprii de care dispun aceste comune sunt insuficiente pentru îndeplinirea obligației de compensare a deficitului comunal în ceea ce privește spitalele IRIS. În acest context, FRBRTC și regiunea Bruxelles-Capitală au solicitat comunelor bruxelleze să pună fondurile FRBRTC și subvențiile speciale la dispoziția spitalelor IRIS, aproape imediat după primirea acestor plăți. Independent de această obligație de transfer, obligația de a compensa deficitele spitalelor IRIS le revine exclusiv comunelor în cauză și aceste spitale nu au dreptul la nicio compensație din partea regiunii Bruxelles-Capitală sau a FRBRTC. În mod similar, spitalelor IRIS le-au fost impuse anumite obligații numai de către comune, și nu de către regiunea Bruxelles-Capitală (a se vedea secțiunea 7.3.4.1). Prin urmare, doar plățile efectuate de comune în favoarea spitalelor IRIS pentru a compensa deficitele acestora, indiferent dacă sunt finanțate prin intermediul resurselor proprii ale comunelor sau al fondurilor acordate comunelor de către regiunea BruxellesCapitală, ar putea fi considerate ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

                  (104)

                  Comisia concluzionează că finanțarea națională (de la regiunea Bruxelles-Capitală către comune, fie direct, fie indirect prin intermediul FRBRTC) nu constituie decât o sursă de finanțare a plăților efectuate de comune pentru a compensa deficitele și nu o măsură de care spitalele IRIS pot beneficia în plus față de această compensare a deficitului. Prin urmare, fluxurile financiare care intervin între regiunea BruxellesCapitală și comunele bruxelleze în cauză, precum și temeiurile lor juridice (printre altele, ordonanța din 13 februarie 2003) nu vor fi evaluate ca atare în prezenta decizie. Prezenta decizie a Comisiei va aborda mai degrabă plățile efectuate de comune în favoarea spitalelor IRIS pentru a compensa deficitele lor și pentru care comunele depind în mare măsură de finanțarea națională acordată de regiunea Bruxelles-Capitală (142). Cu toate acestea, deși nu mai examinează măsurile care sunt menționate oficial de reclamanți, evaluarea în temeiul normelor privind ajutoarele de stat referitoare la compensarea deficitelor spitalelor de către comune, în esență, va răspunde integral preocupărilor reclamanților care invocă existența unui ajutor de stat, întrucât acesta va acoperi, de asemenea, de facto, fondurile furnizate de regiunea Bruxelles-Capitală, direct sau prin intermediul FRBRTC, comunele utilizându-le integral pentru a compensa deficitele spitalelor IRIS. Prin urmare, analiza cu privire la existența unei supracompensări descrisă mai jos (a se vedea tabelele 9 și 13 din secțiunea 7.3.5) identifică, de asemenea, plățile efectuate cu titlul de compensare a deficitelor care au fost finanțate prin intermediul fondurilor FRBRTC și al subvențiilor speciale care provin din regiunea Bruxelles-Capitală. În cele din urmă, ar trebui subliniat faptul că partea din plățile efectuate de către comune cu titlul de compensație aferentă deficitelor care a fost finanțată de regiunea Bruxelles-Capitală sau prin intermediul FRBRTC (143) nu era suficientă pentru a acoperi în întregime deficitele suportate de spitalele IRIS și că, în niciun moment în perioada 1996-2014, aceste plăți nu au condus la o situație în care un spital IRIS ar fi fost, în realitate, supracompensat și ar fi trebuit să ramburseze (parțial) compensația aferentă deficitului său (a se vedea, de asemenea, considerentele 234 și 238).

                  (105)

                  Prin urmare, Comisia va evalua compensațiile plătite de comune din 1996 pentru a acoperi deficitele spitalelor IRIS (144). Pe această bază, graficul 1 de mai jos rezumă finanțările publice care fac obiectul prezentei decizii (în chenarul cu contur continuu) și indică, de asemenea, măsurile de finanțare naționale menționate de reclamanți (în chenarul cu contur punctat). Mai multe informații vor fi furnizate cu privire la aceste măsuri în secțiunea 7.3.5 de mai jos.

                     Graficul 1

                     Fluxuri financiare și obiectul prezentei decizii

            7.2.   Ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE

                  (106)

                  Articolul 107 alineatul (1) din TFUE prevede că „sunt incompatibile cu piața internă, în măsura în care afectează schimburile comerciale dintre statele membre, ajutoarele acordate de stat sau prin intermediul unor resurse de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri”. În consecință, o măsură constituie ajutor de stat dacă sunt îndeplinite următoarele patru condiții cumulative (145):

                              (a)

                              măsura trebuie să confere un avantaj economic selectiv unei întreprinderi;

                              (b)

                              măsura trebuie să fie finanțată prin intermediul resurselor de stat;

                              (c)

                              măsura trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența;

                              (d)

                              măsura trebuie să aibă capacitatea de a afecta schimburile comerciale între statele membre.

            7.2.1.   Avantaj economic selectiv acordat unei întreprinderi

      7.2.1.1.   Noțiunea de întreprindere

      Principii generale

                  (107)

                  Acordarea de fonduri publice unei entități poate fi calificată drept ajutor de stat numai în cazul în care respectiva entitate este o „întreprindere” în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE. În conformitate cu o jurisprudență constantă a Curții de Justiție, reprezintă o întreprindere orice entitate care exercită o activitate economică (146). Prin urmare, clasificarea unei entități ca întreprindere depinde de natura activității acesteia, indiferent de statutul juridic al acestei entități și de modul în care este finanțată (147). O activitate trebuie, în principiu, să fie considerată ca având un caracter economic atunci când aceasta constă în oferirea de bunuri și servicii pe o piață (148). O entitate care desfășoară atât activități economice, cât și activități neeconomice trebuie considerată ca fiind o întreprindere numai în ceea ce privește prima categorie de activități (149). Simplul fapt că o entitate nu urmărește un scop lucrativ nu înseamnă neapărat că activitățile sale nu sunt de natură economică (150).

            Servicii medicale

                  (108)

                  În cazul în care îngrijirile medicale sunt asigurate de spitale și de alți furnizori de servicii medicale contra unei remunerații (151), indiferent dacă aceasta este plătită direct de pacienți sau dacă vine din alte surse, aceste îngrijiri trebuie, în general, să fie considerate o activitate economică (152). Finanțarea de care beneficiază spitalele IRIS prin intermediul diverselor subvenții ale autorităților federale sau federate [a se vedea, de exemplu, considerentul 46 literele (a), (d) și (e) în ceea ce privește finanțarea publică acordată tuturor spitalelor și considerentul 44 în ceea ce privește compensarea deficitului acordat spitalelor IRIS], la care se adaugă plățile directe ale pacienților [a se vedea considerentul 46 litera (c)] și plățile efectuate de INAMI [a se vedea considerentul 46 litera (b)], remunerează spitalele IRIS pentru serviciile medicale prestate și, prin urmare, poate, în acest context, să fie considerată contrapartida economică a serviciilor spitalicești furnizate. Un astfel de sistem presupune un anumit grad de concurență între spitale în ceea ce privește prestarea serviciilor medicale. Faptul că un spital care furnizează astfel de servicii contra unei remunerații este un spital public, nu elimină natura economică a activităților respective (153).

                  (109)

                  În speță, principalele activități ale spitalelor IRIS sunt activități spitalicești care constau în furnizarea de servicii de îngrijiri medicale. Astfel de activități sunt efectuate, de asemenea, de alte tipuri de entități, în special clinici, spitale private și alte centre specializate, dintre care spitalele private ale reclamanților. Prin urmare, activitățile spitalicești efectuate de spitalele IRIS contra unei remunerații și într-un mediu competitiv trebuie să fie considerate ca având un caracter economic.

                  (110)

                  Elementele de solidaritate care stau la baza sistemului național de asistență medicală din Belgia nu pun sub semnul întrebării caracterul economic al acestor activități spitalicești. Trebuie reamintit, într-adevăr, că Tribunalul a constatat, în ceea ce privește un sistem național de sănătate gestionat de ministere și de alte organisme și care funcționează „conform principiului solidarității în modul său de finanțare prin cotizații sociale și alte contribuții de stat și în prestarea gratuită de servicii către persoanele afiliate pe baza unei acoperiri universale”, că organele de conducere în cauză nu acționau în calitate de întreprinderi în cadrul activității lor de gestionare a sistemului național de sănătate (154). Cu toate acestea, Comisia consideră că este necesar să se facă o distincție între gestionarea sistemului național de sănătate, efectuată de organisme publice care pun în aplicare, în acest scop, prerogative de autoritate publică, și prestarea de îngrijiri spitalicești în schimbul unei remunerații într-un mediu competitiv (care este în discuție în cazul de față, astfel cum se explică în considerentele 108 și 109).

                  (111)

                  În consecință, în ceea ce privește furnizarea de servicii de asistență medicală, spitalele IRIS trebuie să fie considerate întreprinderi în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

            Servicii sociale

                  (112)

                  Astfel cum se explică în considerentul 38, spitalele IRIS oferă un pachet de servicii sociale pacienților lor defavorizați din punct de vedere social și familiilor acestora. Aceste servicii includ, în funcție de nevoile pacienților, asistență psiho-socială, socio-administrativă sau socio-materială. Caracterul specific al acestor servicii sociale implică faptul că persoanele autorizate să le ofere dispun de resurse specifice, cum ar fi un personal care a fost format în mod special în acest scop.

                  (113)

                  Este de netăgăduit faptul că activitățile sociale suplimentare pe care spitalele IRIS se presupune că au obligația de a le efectua urmăresc un obiectiv exclusiv social. Cu toate acestea, după cum reiese din jurisprudența Curții de Justiție, funcția pur socială a unui sistem în cadrul căruia unei entități îi sunt încredințate sarcini specifice nu este, în general, suficientă, în sine, pentru a exclude natura economică a sarcinilor respective (155).

                  (114)

                  În decizia sa de inițiere a procedurii, Comisia a analizat dacă activitățile sociale suplimentare care se susține că sunt efectuate de spitalele IRIS constituie sau nu o activitate economică. În răspunsul lor la decizia Comisiei de inițiere a procedurii, autoritățile belgiene susțin că activitățile sociale nu sunt de natură economică, deoarece nu fac parte dintr-o piață competitivă. Reclamanții susțin, cu toate acestea, că nu este posibil să se facă distincție între activitățile sociale și activitățile spitalicești care au caracter economic. Deși Comisia a examinat cu atenție argumentele prezentate de autoritățile belgiene, aceasta nu poate exclude faptul că exercitarea activităților sociale suplimentare constituie o activitate economică. În plus, astfel cum se explică mai jos (a se vedea considerentul 165), Comisia consideră că activitățile sociale suplimentare nu pot, în realitate, să fie diferențiate de activitățile spitalicești care sunt de natură economică.

                  (115)

                  Prin urmare, pentru a continua evaluarea, restul dispozițiilor din prezenta decizie presupun, ipotetic, că furnizarea de servicii sociale suplimentare are, într-adevăr, un caracter economic.

            Activități conexe

                  (116)

                  Astfel cum s-a menționat în considerentul 41, spitalele IRIS sunt implicate, de asemenea, într-o varietate de activități conexe. Comisia remarcă faptul că unele dintre aceste activități, atunci când sunt evaluate separat de activitățile principale ale spitalelor IRIS, nu par să prezinte un caracter economic (de exemplu, activitățile de cercetare), în timp ce altele par să constituie, la prima vedere, activități economice (de exemplu, cantină sau magazin pentru pacienți și vizitatori). Cu toate acestea, se poate argumenta că, din cauza legăturii strânse cu principalele activități (economice) ale spitalelor IRIS, toate activitățile conexe menționate trebuie să fie considerate, de asemenea, drept activități economice.

                  (117)

                  Prin urmare, pentru a continua evaluarea, restul dispozițiilor din prezenta decizie presupun, ipotetic, că activitățile conexe sunt, într-adevăr, de natură economică.

            7.2.1.2.   Avantaj economic

      Evaluare generală

                  (118)

                  Un avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE corespunde oricărui avantaj economic pe care o întreprindere nu l-ar fi obținut în condiții normale de piață, și anume în absența intervenției statului (156). Doar efectul măsurii asupra întreprinderii este relevant, și nu cauza sau obiectivul intervenției statului (157). Ori de câte ori situația financiară a unei întreprinderi este îmbunătățită ca urmare a intervenției statului, este prezent un avantaj.

                  (119)

                  În speță, trebuie să se menționeze că diferitele sisteme de finanțare publică (astfel cum sunt descrise în secțiunea 2.5.1) care acoperă activitățile spitalicești generale și suplimentare, printre care compensarea deficitelor, au permis spitalelor IRIS să beneficieze de un pachet de măsuri menite să reducă sarcinile suportate în mod normal de furnizorii acestui tip de activități. În consecință, sub rezerva examinării din perspectiva principiilor hotărârii Altmark efectuată în considerentele următoare, se poate considera că mecanismul de compensare a deficitelor care face obiectul prezentei decizii conferă spitalelor IRIS un avantaj economic pe care acestea nu l-ar fi obținut în condiții normale de piață, și anume în absența intervenției statului.

            Hotărârea Altmark

                  (120)

                  Comisia ia act de faptul că s-ar putea considera că finanțarea publică a spitalelor IRIS nu le-a conferit niciun avantaj acestora, în măsura în care aceasta a constat, pur și simplu, în acordarea unei compensații pentru serviciile furnizate de spitalele respective în conformitate cu obligațiile de serviciu public care le revin, sub rezerva respectării condițiilor prevăzute în hotărârea Altmark.

                  (121)

                  În această hotărâre, Curtea de Justiție a precizat faptul că respectiva compensație, prin intermediul unor resurse de stat, a costurilor suportate pentru furnizarea unui serviciu de interes economic general nu constituie un avantaj, cu condiția îndeplinirii a patru condiții cumulative (158):

                              (a)

                              întreprinderea beneficiară trebuie să fie, efectiv, responsabilă de îndeplinirea unor obligații de serviciu public, iar aceste obligații trebuie să fie definite în mod clar;

                              (b)

                              parametrii pe baza cărora se calculează compensația trebuie stabiliți în prealabil, în mod obiectiv și transparent;

                              (c)

                              compensația nu poate depăși ceea ce este necesar pentru acoperirea integrală sau parțială a costurilor ocazionate de îndeplinirea obligațiilor de serviciu public, ținând seama de venitul generat prin aceasta, precum și de un profit rezonabil pentru îndeplinirea obligațiilor în cauză;

                              (d)

                              atunci când alegerea întreprinderii căreia i s-a încredințat îndeplinirea unor obligații de serviciu public nu se face în cadrul unei proceduri de achiziții publice care permite selectarea ofertantului care este capabil să furnizeze aceste servicii la cel mai mic cost pentru comunitate, nivelul compensației necesare trebuie să fie determinat pe baza unei analize a costurilor pe care o întreprindere tipică, bine gestionată și echipată în mod adecvat le-ar fi suportat pentru îndeplinirea obligațiilor respective.

                  (122)

                  Principiile și considerațiile prevăzute în hotărârea Altmark se aplică ex tunc, însemnând că aceasta se aplică, de asemenea, în cazul raporturilor juridice care existau înainte de hotărârea în cauză (159). Prin urmare, criteriile de evaluare stabilite în hotărârea Altmark sunt pe deplin aplicabile situației de fapt și de drept din prezenta cauză, inclusiv în ceea ce privește ajutorul acordat spitalelor IRIS înainte de data hotărârii Altmark (160).

                  (123)

                  În sensul prezentei decizii, Comisia a decis să examineze mai întâi cel de al patrulea criteriu Altmark (pentru care trebuie să se stabilească dacă alegerea întreprinderii care furnizează un SIEG s-a făcut în cadrul unei proceduri de achiziții publice sau, în lipsa acesteia, dacă compensația plătită pentru respectivul SIEG a fost determinată pe baza unei analize a costurilor suportate de o întreprindere tipică, bine gestionată). Comisia constată că spitalele IRIS nu au fost selectate în cadrul unei proceduri de achiziții publice pentru obligațiile de serviciu public încredințate de autoritățile belgiene. Prin urmare, se poate concluziona că prima parte a criteriului în cauză nu este îndeplinită în speță.

                  (124)

                  În ceea ce privește cea de a doua parte a criteriului examinat, Comisia observă, în primul rând, că autoritățile belgiene nu au susținut că spitalele IRIS constituie întreprinderi eficiente în acest sens. Comisia constată, în al doilea rând, că informațiile furnizate atât de autoritățile belgiene, cât și de reclamanți nu sunt suficiente pentru a stabili dacă mecanismele de compensare pentru obligațiile de serviciu public încredințate spitalelor IRIS respectă criteriul operatorului eficient în sensul celei de-a patra condiții enunțate în hotărârea Altmark. Nu există niciun indiciu că valoarea compensației plătite are la bază o analiză a costurilor unei întreprinderi tipice, care prezintă caracteristicile impuse de jurisprudența relevantă a instanțelor Uniunii. În plus, nu există suficiente elemente de probă care să demonstreze că spitalele IRIS însele pot fi considerate întreprinderi tipice, bine gestionate și echipate în mod corespunzător. Se pare că, în scopul stabilirii compensației acordate, nu s-a ținut cont de considerațiile referitoare la buna administrare sau la caracterul adecvat al echipamentelor. În cele din urmă, trebuie să se constate că un mecanism de compensare care acoperă deficitul spitalelor IRIS care rezultă din executarea unui SIEG și a unor activități conexe, fără a se ține seama de eficiența cu care aceste spitale sunt gestionate, nu ar putea îndeplini cel de al patrulea criteriu Altmark.

                  (125)

                  Prin urmare, Comisia consideră că cel de al patrulea criteriu menționat în hotărârea Altmark nu este îndeplinit în cazul de față. Condițiile enunțate în hotărârea Altmark fiind cumulative, nerespectarea uneia dintre cele patru condiții conduce, în mod necesar, la concluzia că mecanismul de compensare a deficitelor examinat în prezenta decizie conferă un avantaj economic în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

            7.2.1.3.   Selectivitate

                  (126)

                  Pentru a se încadra în domeniul de aplicare al articolului 107 alineatul (1) din TFUE, o măsură de stat trebuie să favorizeze „anumite întreprinderi sau producerea anumitor bunuri”. Prin urmare, doar măsurile care favorizează întreprinderi conferindu-le un avantaj selectiv se încadrează în noțiunea de ajutor de stat.

                  (127)

                  Comisia subliniază faptul că mecanismul de compensare instituit pentru a acoperi deficitele spitalelor publice din Bruxelles (a se vedea considerentul 44), însă nu și pe cele ale spitalelor private, trebuie să fie considerat selectiv, întrucât acesta exclude spitalele private și orice alți furnizori de servicii medicale, precum și operatorii din alte sectoare de activitate.

            7.2.2.   Resurse de stat

                  (128)

                  Pentru ca o măsură să constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, aceasta trebuie să fie acordată de către stat sau prin intermediul unor resurse de stat. Resursele de stat includ toate resursele din sectorul public (161), inclusiv resursele entităților intrastatale (descentralizate, federate, regionale sau de altă natură) (162).

                  (129)

                  În cazul de față, compensațiile pentru deficite, pe care spitalele IRIS le primesc de la comunele lor respective pentru prestarea unui SIEG și a unor activități conexe, provin din resurse de stat și sunt imputabile statului.

            7.2.3.   Denaturarea concurenței și efectele asupra schimburilor comerciale

                  (130)

                  Ajutorul public pentru întreprinderi constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE numai dacă „denaturează sau amenință să denatureze concurența” și numai în măsura în care „afectează schimburile comerciale dintre statele membre”.

            7.2.3.1.   Denaturarea concurenței

                  (131)

                  Se consideră că o măsură de ajutor acordată de un stat denaturează sau amenință să denatureze concurența în cazul în care aceasta este susceptibilă să amelioreze poziția concurențială a beneficiarului în comparație cu celelalte întreprinderi cu care acesta concurează (163). În practică, o denaturare a concurenței are loc, prin urmare, de îndată ce statul acordă un avantaj financiar unei întreprinderi într-un sector liberalizat în care există sau ar putea exista concurență.

                  (132)

                  Având în vedere faptul că există un anumit grad de concurență între spitalele publice, spitalele private și alte instituții din domeniul sănătății, finanțarea publică acordată anumitor instituții de asistență medicală (printre care spitalele IRIS), în scopul finanțării activităților spitalicești pe care le efectuează, este susceptibilă să denatureze concurența. Același lucru este valabil și pentru activitățile sociale suplimentare ale spitalelor IRIS.

            7.2.3.2.   Efectele asupra schimburilor comerciale dintre statele membre

      Principii generale

                  (133)

                  Instanțele Uniunii au considerat că „atunci când un ajutor financiar acordat de către stat consolidează poziția unei întreprinderi în raport cu alte întreprinderi concurente în cadrul comerțului intracomunitar, acestea din urmă trebuie considerate ca fiind afectate de ajutorul respectiv” (164).

                  (134)

                  Ajutorul public poate fi considerat în măsură să afecteze schimburile comerciale din cadrul UE chiar dacă beneficiarii nu participă în mod direct la schimburile transfrontaliere. De exemplu, subvenția poate îngreuna intrarea pe piață a operatorilor din alte state membre prin menținerea sau creșterea ofertei locale (165), sau prin exercitarea dreptului lor de stabilire.

                  (135)

                  Conform unei jurisprudențe constante, Comisia nu este obligată să efectueze o analiză economică a situației reale a piețelor în cauză, a cotei de piață a întreprinderilor beneficiare de ajutor, a poziției întreprinderilor concurente sau a schimburilor comerciale între statele membre (166). În cazul ajutorului de stat acordat în mod ilegal, Comisia nu este obligată să demonstreze efectul real pe care aceste ajutoare l-au avut asupra concurenței și asupra schimburilor comerciale.

                  (136)

                  Cu toate acestea, un efect asupra schimburilor comerciale în interiorul Uniunii nu poate fi doar ipotetic sau presupus. Este necesar să se demonstreze motivul pentru care măsura denaturează sau amenință să denatureze concurența și este susceptibilă să aibă un efect asupra schimburilor comerciale dintre statele membre, pe baza efectelor previzibile ale măsurii (167).

                  (137)

                  În acest sens, în repetate rânduri (168), Comisia a luat în considerare faptul că anumite activități au un caracter pur local și nu produc un astfel de efect. Pare oportun să se verifice, în special, dacă beneficiarul furnizează bunuri sau servicii pe un teritoriu limitat al unui stat membru și nu este susceptibil să atragă clienți din alte state membre, și dacă se poate prevedea că măsura nu va avea decât un efect marginal asupra condițiilor de investiție sau de stabilire transfrontaliere.

            Evaluare

                  (138)

                  În conformitate cu principiile menționate mai sus, Comisia ia act de faptul că efectul asupra schimburilor comerciale poate fi stabilit în funcție de o serie de factori, în special partea reprezentând „clientul” (legată de teritoriul în care produsele și serviciile sunt furnizate și teritoriul de unde provin clienții) și partea reprezentând „furnizorul” (problema fiind să se știe dacă o măsură creează obstacole în calea investiției și a instituției transfrontaliere pentru furnizori care exercită o concurență reală sau potențială). Pentru a stabili dacă o măsură afectează schimburile comerciale dintre statele membre, este suficient să se stabilească existența unui efect asupra schimburilor comerciale, care rezultă din cel puțin unul dintre acești factori.

                  (139)

                  În ceea ce privește efectul măsurilor asupra părții reprezentând „clientul”, Comisia observă, în speță, că sectorul asistenței medicale, în general, și al asistenței medicale furnizate de spitale, în special, face obiectul unor schimburi comerciale în interiorul Uniunii. Comisia observă, de asemenea, că mobilitatea transfrontalieră a pacienților este în creștere. Este adevărat că îngrijirile medicale rămân în sfera de competență a statelor membre, iar mobilitatea pacienților face obiectul unor dispoziții stricte care reglementează intervențiile sistemelor naționale de securitate socială. Într-adevăr, în practică, tratamentul în regim de spitalizare se efectuează, în general, în apropierea reședinței pacientului, într-un mediu cultural care îi este familiar și care îi permite să stabilească o relație de încredere cu medicii curanți. Deplasările transfrontaliere au loc, în special, în regiunile de frontieră sau atunci când pacienții doresc să beneficieze de un tratament foarte specializat pentru o problemă de sănătate specifică.

                  (140)

                  În cazul de față, Comisia consideră că măsurile în cauză sunt susceptibile să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În special, specificitățile acestui caz îl disting de cazurile în care s-a considerat că ajutoarele publice acordate spitalelor nu afectează schimburile comerciale între statele membre (169). Pentru a ajunge la această concluzie, Comisia se sprijină în special pe următoarele elemente:

                              (a)

                              Spitalele IRIS includ spitale foarte specializate cu o reputație la nivel internațional. Spitalul Universitar pentru copii — Reine Fabiola și Institut Bordet, specializate în pediatrie și, respectiv, în tratarea cancerului, precum și spitalele universitare CHU Saint-Pierre și CHU Brugmann, oferă o gamă largă de îngrijiri medicale foarte specializate și se bucură de o reputație internațională. Spitalele cu o astfel de reputație pot să atragă pacienți internaționali, în special din celelalte state membre, indiferent de faptul că misiunea spitalelor IRIS este de a oferi asistență medicală socială comunității locale din Bruxelles (a se vedea secțiunea 7.3.4.1).

                              (b)

                              Spitalele IRIS din Bruxelles sunt relativ apropiate de orașele mari din Franța, Țările de Jos și Germania. De exemplu, orașele Aix-la-Chapelle, Lille, Eindhoven și Rotterdam sunt toate situate la mai puțin de 150 km. În plus, orașul Bruxelles este direct legat de principalele orașe europene precum Paris, Londra, Amsterdam și Köln prin legături feroviare de mare viteză care permit deplasările în aceste orașe în maximum două ore. În cele din urmă, Bruxelles are un aeroport internațional care propune conexiuni către toate marile centre europene și internaționale. Datorită situației geografice a orașului Bruxelles și numeroaselor conexiuni de care acesta beneficiază, pacienții internaționali atrași de spitalele IRIS pot ajunge aici cu ușurință, în special dacă locuiesc în apropiere de frontiera cu Belgia sau în unul dintre orașele conectate la Bruxelles printr-o legătură feroviară de mare viteză.

                              (c)

                              Regiunea Bruxelles-Capitală în general și spitalele IRIS sunt plurilingve. Franceza și neerlandeza sunt limbile oficiale, iar spitalele IRIS sunt obligate să furnizeze servicii în ambele limbi. Prin urmare, aceste spitale sunt deosebit de atractive pentru cetățenii francezi și olandezi. În plus, limba engleză este foarte răspândită în regiunea Bruxelles-Capitală, ceea ce facilitează accesul pacienților care provin din medii foarte diferite.

                              (d)

                              Regiunea Bruxelles-Capitală găzduiește un număr mare de cetățeni din alte state membre. Astfel, din cele 321 de orașe europene incluse în „Auditul urban” al Eurostat, Bruxelles avea al doilea cel mai mare procent de rezidenți străini (33,8 % în 2012) și al doilea cel mai mare procent de rezidenți străini proveniți din alte state membre ale Uniunii Europene (20,3 % în 2012) (170). Adesea, rezidenții din celelalte state membre ale UE pot alege locul în care doresc să obțină servicii medicale, în general fie în țara lor de origine, fie în țara lor de reședință.

                  (141)

                  În ceea ce privește activitățile sociale suplimentare ale spitalelor IRIS, Comisia observă că, în măsura în care nu poate fi exclus faptul că desfășurarea respectivelor activități reprezintă o activitate economică, și având în vedere legăturile strânse care există între acestea și activitățile spitalicești generale ale spitalelor IRIS, raționamentul dezvoltat mai sus poate fi, de asemenea, aplicat în acest sens. Cu toate acestea, având în vedere considerațiile prezentate în continuare (a se vedea secțiunea 7.3), Comisia consideră că, chiar dacă finanțarea publică a serviciilor sociale suplimentare ar afecta schimburile comerciale dintre statele membre, finanțarea publică de care ar beneficia această activitate ar constitui un ajutor de stat compatibil cu piața internă. Din motive de economie de procedură, nu este necesar, prin urmare, să se stabilească, în ultimă instanță, dacă finanțarea publică a activităților sociale suplimentare afectează sau nu schimburile comerciale dintre statele membre.

                  (142)

                  Aceleași considerații se aplică activităților conexe ale spitalelor IRIS (a se vedea considerentele 41, 116 și 117). În opinia Comisiei, în cazul în care finanțarea publică (dacă este cazul) a majorității activităților conexe ale spitalele IRIS (de exemplu, o creșă pentru copiii membrilor personalului, închirierea de camere, un mic magazin pentru pacienți și vizitatori, cantina și o parcare, închirierea de televizoare pacienților) a făcut obiectul unei evaluări separate, ar fi posibil să se susțină că aceasta nu ar avea nici un efect asupra schimburilor comerciale dintre statele membre. Cu toate acestea, având în vedere legătura strânsă dintre activitățile conexe și activitățile principale ale spitalelor IRIS, se poate presupune că finanțarea publică (dacă este cazul) a acestor activități conexe afectează, de asemenea, schimburile comerciale dintre statele membre. În orice caz, întrucât finanțarea publică de care beneficiază activitățile conexe ar constitui un ajutor de stat compatibil cu piața internă (a se vedea secțiunea 7.3), Comisia nu consideră că este necesar să se pronunțe în mod definitiv cu privire la acest aspect.

                  (143)

                  Pentru a continua evaluarea, restul dispozițiilor din prezenta decizie se bazează pe ipoteza că finanțarea publică a activităților sociale suplimentare și a activităților conexe poate afecta schimburile comerciale dintre statele membre.

                  (144)

                  După ce a concluzionat astfel că măsurile examinate în cazul de față sunt susceptibile să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre în cel puțin o privință (partea reprezentând „clientul”), Comisia nu consideră că este necesar să determine dacă acestea sunt, de asemenea, susceptibile să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre în ceea ce privește investițiile transfrontaliere și dreptul de stabilire (a se vedea considerentul 138).

            7.2.4.   Concluzie

                  (145)

                  Având în vedere cele de mai sus, Comisia consideră că, în ceea ce privește măsurile examinate în speță, condițiile cumulative pentru existența unui ajutor de stat sunt îndeplinite și că, prin urmare, măsurile respective constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

            7.3.   Compatibilitatea cu piața internă

      7.3.1.   Temei juridic

      7.3.1.1.   Principii generale

                  (146)

                  Întrucât compensarea deficitelor care se aplică spitalelor IRIS constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, este necesar să se evalueze compatibilitatea acestuia cu piața internă. Motivele pentru care o măsură de ajutor de stat poate sau trebuie să fie declarată compatibilă cu piața internă sunt prevăzute la articolul 106 alineatul (2) și la articolul 107 alineatele (2) și (3) din TFUE.

                  (147)

                  Având în vedere că autoritățile belgiene au susținut în mod constant că finanțarea publică a spitalelor IRIS constituie o compensație pentru prestarea unui SIEG, compatibilitatea compensării deficitului cu piața internă trebuie evaluată, în primul rând, în lumina articolului 106 alineatul (2) din TFUE. Acesta prevede că:
                  „întreprinderile care au sarcina de a gestiona serviciile de interes economic general sau care prezintă caracter de monopol fiscal se supun normelor tratatelor și, în special, regulilor de concurență, în măsura în care aplicarea acestor norme nu împiedică, în drept sau în fapt, îndeplinirea sarcinilor specifice care le-au fost atribuite. Dezvoltarea schimburilor comerciale nu trebuie să fie afectată într-o măsură care contravine intereselor Uniunii.”

            7.3.1.2.   Aplicarea articolului 106 alineatul (2) din TFUE în timp: observații preliminare

                  (148)

                  Comisia a stabilit condițiile precise în care se aplică articolul 106 alineatul (2) din TFUE într-o serie de instrumente juridice, cel mai recent, printre altele, în Cadrul privind SIEG din 2012 (171) și în Decizia privind SIEG din 2012 (172) (denumite în continuare, împreună, „pachetul SIEG din 2012”); anterior, Comisia publicase și aplicase Cadrul privind SIEG din 2005 (173) și Decizia privind SIEG din 2005 (174). Orice măsură de ajutor care îndeplinește criteriile prevăzute în Decizia privind SIEG din 2012 este considerată compatibilă cu piața internă și nu trebuie să fie notificată. Măsurile de ajutor care nu intră în domeniul de aplicare a Deciziei privind SIEG din 2012 deoarece nu îndeplinesc toate criteriile prevăzute de articolul menționat trebuie să fie evaluate în temeiul Cadrului privind SIEG din 2012, după ce au fost notificate.

                  (149)

                  În cazul de față, compensarea deficitelor spitalelor IRIS care este examinată datează din 1996 și, prin urmare, este anterioară Deciziei și Cadrului privind SIEG din 2012. Cu toate acestea, pachetul SIEG din 2012 stabilește – la articolul 10 din Decizia privind SIEG din 2012 și la punctul 69 din Cadrul privind SIEG din 2012 — reguli pentru aplicarea acestuia, de asemenea, în cazul ajutoarelor acordate înainte de intrarea sa în vigoare, care a avut loc la 31 ianuarie 2012. În special, articolul 10 litera (b) din Decizia privind SIEG din 2012 prevede că
                  „orice ajutor acordat înainte de intrarea în vigoare a prezentei decizii [și anume, înainte de 31 ianuarie 2012] care nu era compatibil cu piața internă și nici exceptat de la obligația de notificare în conformitate cu Decizia 2005/842/CE, dar care îndeplinește condițiile stabilite de prezenta decizie, este compatibil cu piața internă și este exceptat de la obligația de notificare prealabilă”.
                  În ceea ce privește Cadrul privind SIEG din 2012, punctele 68 și 69 precizează că Comisia va aplica principiile prevăzute de respectivul cadru tuturor proiectelor de ajutor care îi vor fi notificate, indiferent dacă această notificare a avut loc înainte sau după începerea aplicării cadrului respectiv, și anume la 31 ianuarie 2012, precum și oricărui ajutor ilegal cu privire la care aceasta va lua o decizie după data de 31 ianuarie 2012, chiar dacă ajutorul a fost acordat înainte de 31 ianuarie 2012.

                  (150)

                  În consecință, normele referitoare la aplicarea Deciziei privind SIEG din 2012 și a Cadrului privind SIEG din 2012, astfel cum au fost descrise mai sus, implică faptul că finanțarea publică a spitalelor IRIS începând cu 1996 poate fi evaluată pe baza pachetului SIEG din 2012. În cazul în care mecanismul de compensare a deficitelor îndeplinește condițiile Deciziei privind SIEG din 2012 sau ale Cadrului privind SIEG din 2012, acesta este compatibil cu piața internă pentru întreaga perioadă începând cu anul 1996.

                  (151)

                  În sfârșit, trebuie atrasă atenția asupra dispoziției tranzitorii cuprinse la articolul 10 litera (a) din Decizia privind SIEG din 2012, conform căreia orice schemă de ajutor pusă în aplicare înainte de intrarea în vigoare a deciziei menționate (și anume, înainte de 31 ianuarie 2012), care era compatibilă cu piața internă și exceptată de la obligația de notificare în conformitate cu Decizia 2005/842/CE, își menține compatibilitatea cu piața internă și este exceptată de la obligația de notificare pentru o perioadă suplimentară de doi ani (și anume, până la 30 ianuarie 2014 inclusiv). Aceasta înseamnă că ajutorul care a fost acordat în temeiul schemei în cauză în cursul perioadei cuprinse între intrarea în vigoare a Deciziei privind SIEG din 2005, la 19 decembrie 2005, și intrarea în vigoare a Deciziei privind SIEG din 2012, la 31 ianuarie 2012, va fi considerat compatibil cu piața internă, dar numai de la data la care a fost acordat și până la 30 ianuarie 2014 inclusiv. În orice caz, pentru ajutoarele care au fost acordate începând cu data de 31 ianuarie 2012, dispoziția tranzitorie de la articolul 10 litera (a) din Decizia privind SIEG din 2012 nu se aplică, iar evaluarea compatibilității trebuie efectuată pe baza Deciziei privind SIEG din 2012.

                  (152)

                  În consecință, Comisia va evalua mai întâi dacă finanțarea publică care face obiectul prezentei decizii acordată spitalelor IRIS începând din 1996 îndeplinește condițiile prevăzute în Decizia privind SIEG din 2012. Numai în caz contrar, Comisia va evalua aceeași finanțare pe baza Deciziei privind SIEG din 2005 (în ceea ce privește ajutoarele care au fost acordate între 19 decembrie 2005 și 31 ianuarie 2012) și a Cadrului privind SIEG din 2012.

            7.3.2.   Aplicabilitatea articolului 106 alineatul (2) din TFUE: SIEG autentic

                  (153)

                  Articolul 106 alineatul (2) din TFUE și Decizia privind SIEG din 2012 întemeiată pe acesta se aplică doar compensațiilor plătite unei întreprinderi care are sarcina de a gestiona un „serviciu de interes economic general autentic”
                      (175). Curtea de Justiție a stabilit că SIEG se definesc ca servicii care prezintă caracteristici speciale comparativ cu cele ale altor activități economice (176). În plus, este bine stabilit faptul că, în absența unor norme specifice la nivelul Uniunii care să definească criteriile pe baza cărora se stabilește existența unui SIEG, statele membre dispun de o marjă de apreciere largă în ceea ce privește definirea unui anumit serviciu ca SIEG și în ceea ce privește acordarea de compensații prestatorului serviciului respectiv (177). Competența Comisiei în această privință este limitată la a verifica dacă statul membru nu a făcut o eroare vădită atunci când a definit serviciul respectiv ca SIEG.

                  (154)

                  Comisia consideră că toate activitățile economice ale spitalelor IRIS care beneficiază de finanțări publice (și anume, gama sarcinilor sociale și spitalicești efectuate de aceste spitale) constituie fie servicii de interes economic general autentice, astfel cum susțin autoritățile belgiene, fie activități pur conexe, în legătură cu acestea. În special, toate serviciile medicale și sociale în cauză prezintă caracteristici specifice comparativ cu cele ale celorlalte activități economice, și anume, în esență, importanța acestora pentru bunăstarea medicală și socială a societății. Prin urmare, autoritățile belgiene nu au comis nicio eroare vădită considerând aceste servicii ca SIEG.

                  (155)

                  În ceea ce privește activitățile conexe prezentate detaliat în considerentul 41, Comisia remarcă faptul că o activitate poate fi considerată conexă unui SIEG dacă este direct asociată și necesară pentru prestarea respectivului SIEG, sau este în mod intrinsec legată de acesta. În acest din urmă caz, activitățile în cauză consumă aceleași resurse ca și respectivul SIEG, de exemplu, materiale, echipamente, forță de muncă, capital fix. Activitățile conexe trebuie, de asemenea, să rămână limitate în ceea ce privește domeniul lor de aplicare. Comisia consideră că toate activitățile descrise în considerentul 41 pot fi considerate conexe activității SIEG principale a spitalelor IRIS. Într-adevăr, activitățile considerate ca fiind conexe: 1. sunt direct asociate și necesare pentru prestarea activității SIEG a spitalelor IRIS, întrucât acestea sunt activități pe care un spital modern trebuie să le exercite, pe lângă furnizarea de servicii medicale și sociale; și/sau 2. sunt legate în mod intrinsec de activitatea SIEG deoarece utilizează infrastructurile spitalelor (clădirile și terenurile). Dată fiind ponderea limitată pe care o reprezintă activitățile conexe în veniturile totale ale spitalelor IRIS (în medie, mai puțin de 2 %), Comisia consideră, de asemenea, că toate activitățile conexe rămân foarte limitate ca domeniu de aplicare.

            7.3.3.   Aplicabilitatea Deciziei privind SIEG din 2012

                  (156)

                  În plus, Comisia consideră că acordarea de fonduri publice spitalelor IRIS pentru prestarea unui SIEG se încadrează în domeniul de aplicare material al Deciziei privind SIEG din 2012, astfel cum se prevede la articolul 2. După cum se specifică la articolul 2 alineatul (1) literele (b) și (c), Decizia privind SIEG din 2012 se aplică ajutoarelor de stat acordate sub formă de compensații pentru SIEG spitalelor care furnizează asistență medicală (inclusiv desfășurarea unor activități conexe direct legate de activitățile principale, în special, dar nu exclusiv, în domeniul cercetării) și întreprinderilor furnizoare de SIEG care îndeplinesc nevoile sociale în ceea ce privește, printre altele, sănătatea și incluziunea socială a grupurilor vulnerabile. Având în vedere că SIEG și activitățile conexe care primesc finanțare publică efectuate de spitalele IRIS pot fi incluse în aceste categorii de activități, Comisia concluzionează că mecanismul de compensare a deficitelor în discuție intră în domeniul de aplicare material al Deciziei privind SIEG din 2012. În consecință, costurile tuturor activităților spitalelor IRIS (SIEG și activități conexe) pot fi acoperite de compensațiile acordate în conformitate cu Decizia privind SIEG din 2012.

            7.3.4.   Actul de încredințare

                  (157)

                  Prima condiție esențială de compatibilitate prevăzută în Decizia privind SIEG din 2012 este că prestarea SIEG trebuie să fie încredințată întreprinderii în cauză prin unul sau mai multe acte, a căror formă poate fi stabilită de fiecare stat membru (178). Actul sau actele trebuie să menționeze în mod clar:

                              —

                              natura și durata obligațiilor de serviciu public (179);

                              —

                              întreprinderea căreia îi revin aceste obligații și, dacă este cazul, teritoriul în cauză (180);

                              —

                              natura drepturilor exclusive sau speciale acordate întreprinderii de către autoritatea care acordă ajutorul (181);

                              —

                              descrierea mecanismului de compensare și parametrii de calcul, de control și de revizuire a compensației (182);

                              —

                              modalitățile de recuperare a eventualelor supracompensații și mijloacele de a evita aceste supracompensații (183).

                  (158)

                  În plus, Decizia din 2012 privind SIEG prevede că mandatul trebuie să conțină o trimitere la această decizie (184).

            7.3.4.1.   Natura și sarcina obligațiilor de serviciu public impuse spitalelor IRIS

                  (159)

                  În hotărârea sa de anulare din 7 noiembrie 2012, Tribunalul a arătat, cu titlu preliminar, că, „atunci când organismelor publice și private însărcinate cu același serviciu public le revin obligații diferite, ceea ce presupune un nivel diferit al costurilor și al compensației, aceste diferențe trebuie să reiasă în mod clar din mandatele lor, în special pentru a permite să se verifice compatibilitatea subvenției cu principiul egalității de tratament. Astfel, un ajutor de stat care, prin unele dintre modalitățile sale, încalcă principiile generale ale dreptului Uniunii, precum principiul egalității de tratament, nu poate fi declarat compatibil cu piața internă de către Comisie (Hotărârea Curții din 15 aprilie 2008, Nuova Agricast, C-390/06, Rep., p. I-2577, punctul 51)” (185).

                  (160)

                  Punctul 66 din hotărârea Nuova Agricast (186) precizează că „respectarea principiului egalității de tratament impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea, în special, hotărârea din 26 octombrie 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C-248/04, Rec. p. I-10211, punctul 72 și jurisprudența citată)”.

                  (161)

                  Cu toate acestea, Comisia subliniază că principiul nediscriminării nu este menționat ca un criteriu de compatibilitate în Decizia privind SIEG din 2012. Cu toate acestea, Comisia intenționează să examineze dacă spitalele publice IRIS și spitalele private din Bruxelles se află într-o situație de drept și de fapt comparabilă sau diferită. În acest context, descriind natura obligațiilor de serviciu public încredințate spitalelor IRIS, Comisia va indica dacă o obligație comparabilă a fost impusă sau nu spitalelor private din Bruxelles.

                  (162)

                  Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea secțiunea 2.3), spitalele IRIS sunt supuse unui cadru de reglementare care constă în Legea CPAS (pe baza căreia au fost create spitalele IRIS), LCH, statutele asociațiilor spitalicești locale și planurile strategice adoptate de organizația centrală IRIS. Întrucât autoritățile publice (și anume, comunele și CPAS) au controlul majoritar asupra asociațiilor locale care fac obiectul capitolului XII din Legea CPAS și asupra organizației centrale IRIS, statutele și planurile strategice sunt obligatorii pentru spitalele IRIS și, prin urmare, pot fi considerate acte de încredințare valide, a căror natură va fi specificată mai jos (a se vedea considerentele 164, 170 și următoarele). În acest context, trebuie remarcat, de asemenea, că autoritățile publice pot monitoriza în mod direct activitățile zilnice ale spitalelor IRIS și pot furniza instrucțiuni suplimentare, dacă este necesar.

                  (163)

                  S-a remarcat, de asemenea, (a se vedea considerentul 24) că, inițial, spitalele IRIS erau gestionate și controlate în mod direct de către CPAS care le crease, astfel încât obligația acestora de a furniza asistență socială să fie îndeplinită în conformitate cu Legea CPAS. Pentru a garanta perenitatea și viabilitatea spitalelor publice bruxelleze (a se vedea considerentul 24), o restructurare a fost necesară și a dus la crearea spitalelor IRIS (care au luat forma unor asociații locale care intră în sfera de aplicare a capitolului XII din Legea CPAS, dotate cu independență financiară și juridică). Cu toate acestea, această restructurare nu a modificat misiunea de bază a spitalelor publice IRIS din Bruxelles (187), care este de a asigura servicii de îngrijire medicală și sociomedicală și, prin urmare, de a contribui la obligația de a furniza asistență socială a CPAS care le-a creat.

                  (164)

                  Îngrijirile medicale acordate de spitalele IRIS sunt, de asemenea, definite de LCH, care stabilește cadrul relevant aplicabil pentru organizarea sectorului spitalicesc belgian în ansamblu. Pe această bază, LCH încredințează o misiune spitalicească de bază tuturor spitalelor belgiene, indiferent dacă sunt publice sau private, inclusiv spitalelor IRIS. În special, articolul 2 din LCH definește unitățile care pot fi considerate spitale, în timp ce articolele 68-76e definesc condițiile de autorizare a spitalelor și a serviciilor spitalicești (care sunt detaliate în decrete de punere în aplicare care definesc condițiile în ceea ce privește calitatea, cerințele pentru personal etc.). Articolele 23-45 din LCH stabilesc cerințele privind mecanismul de programare spitalicească, care stabilește limite cu privire la numărul de paturi de spital, de servicii spitalicești și de dispozitive medicale (precum scanerele) care pot fi puse în funcțiune și folosite. Numai serviciile spitalicești autorizate care îndeplinesc condițiile programării sunt eligibile pentru finanțare publică. Astfel cum se menționează în decizia de inițiere (188) și cum s-a confirmat prin absența oricăror observații din partea părților terțe în acest sens, nu au existat și nu există îndoieli cu privire la claritatea misiunii spitalicești de bază, astfel cum este definită de LCH. De asemenea, este clar că spitalele IRIS îndeplinesc aceste cerințe, deoarece au toate aprobările necesare, iar funcționarea acestora este autorizată în conformitate cu mecanismul de programare.

                  (165)

                  Dincolo de misiunea spitalicească de bază care este încredințată tuturor spitalelor publice și private belgiene, Decizia Comisiei din 28 octombrie 2009 (a se vedea secțiunea 4.1 de mai sus), hotărârea de anulare a Tribunalului din 7 noiembrie 2012 (a se vedea secțiunea 4.2 de mai sus) și Decizia Comisiei de inițiere a procedurii din 1 octombrie 2014 (a se vedea secțiunea 4.3 de mai sus), făceau referire la trei SIEG suplimentare (sau specifice), privind, în special: 1. accesul universal la asistență medicală; 2. obligația de furnizare de îngrijiri în locații multiple; și 3. servicii sociale suplimentare, care au fost încredințate exclusiv spitalelor IRIS. Cu toate acestea, acest lucru nu înseamnă că misiunea spitalicească de bază și SIEG suplimentare trebuie, în mod necesar, să fie evaluate independent unele față de altele. În această privință, s-a menționat în considerentul 23 din decizia de inițiere a procedurii că autoritățile belgiene susțin că misiunea spitalicească de bază face parte dintr-un SIEG mai amplu, și anume obligația de a furniza ajutor social în conformitate cu Legea CPAS, sau este complementară acestui SIEG.

                  (166)

                  În acest context, Comisia consideră că asocierea misiunii spitalicești de bază încredințată tuturor spitalelor în temeiul LCH și a celor trei obligații SIEG suplimentare impuse (189) numai spitalelor IRIS constituie de facto un „SIEG privind îngrijiri medicale sociale” care este specific spitalelor IRIS și este exercitat numai de către acestea. Examinând realitatea tuturor oligațiilor SIEG impuse spitalelor IRIS și bazându-se pe analiza naturii și a caracteristicilor tuturor acestor obligații, Comisia este de părere că nu ar fi potrivit să se examineze cele trei obligații SIEG suplimentare impuse la nivel comunal independent de misiunea spitalicească de bază încredințată în temeiul LCH. Într-adevăr, obligațiile SIEG suplimentare, pe de o parte, se întemeiază și se bazează pe misiunea spitalicească de bază încredințată spitalelor IRIS în temeiul LCH și, pe de altă parte, trec dincolo de această obligație fundamentală, obligând spitalele IRIS: 1. să ofere o gamă largă de servicii de îngrijire medicală pentru toți pacienții, fără să se țină cont de capacitatea de plată a acestora (acces universal la asistență medicală) (a se vedea considerentele 170-190); 2. în mai multe locații spitalicești (care asigură asistență comunitară) (a se vedea considerentele 191-204); în timp ce 3. acordă o atenție deosebită nevoilor sociale ale pacienților (prin intermediul unor servicii sociale suplimentare) (a se vedea considerentele 205-214). În ceea ce privește misiunea spitalicească de bază încredințată în temeiul LCH (a se vedea considerentul 164), cele trei obligații suplimentare nu pot fi considerate drept activități independente, astfel cum reiese în mod clar din faptul că aceste obligații nu ar fi fost impuse niciodată fără obligația fundamentală de realizare a misiunii spitalicești de bază în temeiul LCH. În sfârșit, această abordare este, de asemenea, confirmată într-o anumită măsură de reclamanți atunci când aceștia susțin (a se vedea considerentul 71) că serviciile sociale suplimentare nu pot fi separate de un serviciu general de îngrijire medicală.

                  (167)

                  În ceea ce privește abordarea descrisă în considerentele anterioare (a se vedea considerentele 162-166), Comisia dorește să sublinieze următoarele trei aspecte. În primul rând, SIEG privind asistența medicală socială care este asigurată de spitalele IRIS este compus, nici mai mult, nici mai puțin, din misiunea spitalicească de bază care este impusă acestora (a se vedea considerentul 164) și din cele trei obligații SIEG suplimentare care le revin (a se vedea considerentul 170 și următoarele). În al doilea rând, astfel cum se va demonstra în continuare, spitalele IRIS și spitalele private din Bruxelles nu se găsesc într-o situație comparabilă, în special având în vedere faptul că spitalele IRIS sunt singurele cărora le revin cele trei obligații SIEG suplimentare (a se vedea considerentul 170 și următoarele) și sunt, prin urmare, singurele care exercită SIEG privind asistența medicală socială, astfel cum este definit mai sus (a se vedea considerentele 166-167). În al treilea rând, spitalele IRIS sunt, de asemenea, supuse unor constrângeri care au un impact asupra punerii în aplicare a SIEG privind asistența medicală socială, și anume statutul lor public (a se vedea considerentul 42) și necesitatea de a asigura perenitatea prestării acestui SIEG (a se vedea considerentele 91 și 168). Graficul 2 de mai jos ilustrează aceste două elemente.

                     Graficul 2

                     Obligațiile, constrângerile și mecanismele de finanțare publică aplicabile spitalelor publice IRIS în raport cu spitalele private

                  (168)

                  Având în vedere că cele trei obligații SIEG suplimentare depășesc cerințele minime aplicabile tuturor spitalelor (publice sau private în Belgia), acestea presupun costuri care nu sunt sau sunt doar parțial acoperite de BMF (a se vedea secțiunea 2.5.1) și de sistemul de securitate socială. În cazul în care se adaugă costurile mai ridicate care decurg din statutul lor public (funcționari, bilingvism etc., a se vedea, de asemenea, considerentul 42), aceasta explică de ce spitalele IRIS au declarat deficite pentru majoritatea anilor din perioada cuprinsă între 1996 și 2014. În total, deficitele contabile ale spitalelor IRIS pentru perioada 1996-2014 se ridică la aproximativ 250 de milioane EUR (a se vedea considerentul 234). CPAS și comunele bruxelleze în cauză doresc și trebuie (190) să asigure perenitatea spitalelor IRIS pentru a se asigura că SIEG privind asistența medicală socială este exercitat și că obligația de furnizare de ajutor social a CPAS este îndeplinită (a se vedea, de asemenea, secțiunea 2.2). Este motivul pentru care acestea acoperă integral deficitele, ceea ce permite compensarea costurilor reziduale ale SIEG privind asistența medicală socială (compus din misiunea spitalicească de bază și cele trei obligații SIEG suplimentare) (191) și asigurarea perenității spitalelor IRIS (a se vedea considerentul 91). Astfel, compensarea deficitulului nu face nicio distincție între diferitele obligații SIEG. În acest context, este necesar să se verifice dacă se poate exclude orice supracompensație în mod global (de exemplu, pentru diferitele SIEG combinate), conform explicațiilor de mai jos (a se vedea tabelele 9-13 din secțiunea 7.3.5).

                  (169)

                  Astfel cum s-a arătat în considerentele 165-167, Comisia a ajuns la concluzia că obligațiile suplimentare ale spitalelor IRIS și misiunea spitalicească de bază trebuie să fie considerate împreună, ca și cum ar constitui de facto un SIEG privind asistența medicală socială. În timp ce misiunea spitalicească de bază a fost definită mai sus (a se vedea considerentul 164), natura exactă a fiecărei obligații SIEG suplimentare este definită în continuare în cadrul acestei secțiuni. În plus, în această secțiune se explică, de asemenea, modul în care aceste obligații SIEG suplimentare sunt legate unele de altele și modul în care acestea contribuie la SIEG privind asistența medicală socială.

            I.   Obligația de a trata orice pacient în orice împrejurare fără a ține seama de capacitatea de plată a acestuia (obligația de asigurare a accesului universal la îngrijire)

                  (170)

                  Potrivit autorităților belgiene, spitalele IRIS sunt obligate să trateze toți pacienții, chiar și atunci când aceștia din urmă nu sunt în măsură să plătească și/sau nu sunt asigurați, în orice împrejurare, inclusiv în cazul în care acești pacienți nu necesită asistență medicală de urgență. Reclamanții se îndoiesc de faptul că această obligație se aplică spitalelor IRIS și afirmă că spitalele private bruxelleze nu pot refuza pacienții și, în realitate, tratează un număr mare de pacienți numiți „sociali”. Pentru a-și argumenta afirmațiile, reclamanții susțin că LCH conferă aceeași misiune spitalicească tuturor spitalelor și, după cum s-a indicat la punctul 150 din hotărârea de anulare din 7 noiembrie 2012, ei se referă de asemenea la principiul general al nediscriminării care ar împiedica spitalele să selecteze pacienții în funcție de convingerile ideologice, filosofice, religioase sau de situația materială precară a acestora. Potrivit acestora, spitalele publice și private sunt supuse aceleiași obligații de a trata pacienții atât în situațiile de urgență, cât și în situațiile de „post-urgență”.

                  (171)

                  În primul rând, Comisia subliniază că LCH nu conține nicio formulare care poate fi interpretată ca obligând spitalele (publice sau private) să trateze pacienții în orice împrejurare, indiferent de capacitatea de plată a acestora. Cu toate acestea, legislația belgiană prevede o obligație generală de a ajuta persoanele aflate în pericol. Astfel cum subliniază autoritățile belgiene, în conformitate cu articolul 422b din Codul penal belgian, această obligație se aplică în situații de urgență, în special în cazurile de urgență medicală care reprezintă o amenințare la adresa vieții. Prin urmare, spitalele sunt obligate să ofere asistență în cazurile de urgență medicală, în funcție de structura lor și de expertiza disponibilă. Atât spitalele publice, cât și spitalele private sunt supuse acestei obligații, astfel cum, de altfel, orice cetățean are obligația de a ajuta persoanele aflate în pericol. Nu există, în consecință, nicio îndoială că spitalele publice și cele private au obligația de a trata pacienții în situații de urgență, indiferent de capacitatea de plată a acestora. În mod similar, Codul de etică aplicabil medicilor le permite acestora, în mod explicit, să refuze pacienți, exceptând situațiile de urgență (192).

                  (172)

                  În continuare, reclamanții invocă o hotărâre a Tribunalului de Primă Instanță din Bruxelles (193) pentru a justifica faptul că nu există nicio diferență între spitalele publice și spitalele private în ceea ce privește tratarea „pacienților sociali”, indiferent dacă este vorba de o situație de „urgență” sau de „post-urgență”. Această hotărâre se referă la un caz foarte special de ajutor medical de urgență pe care CPAS trebuie să îl furnizeze în temeiul articolului 57 alineatul (2) din Legea CPAS. Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles a constatat că asistența medicală de urgență nu este, de fapt, acordată niciodată de către CPAS însuși, ci mai degrabă de serviciile medicale de specialitate, și că nimic nu permite justificarea vreunei distincții între serviciul public și serviciul privat în această privință. Cu toate acestea, Comisia ia act de faptul că obligația de a furniza asistență medicală de urgență se aplică CPAS și nu spitalelor care acordă îngrijirile. În speță, un migrant fără acte de identitate a fost internat de urgență la un spital de psihiatrie privat din Bruxelles, care a solicitat CPAS să plătească pentru acest ajutor medical de urgență ca urmare a situației materiale extrem de precare a migrantului. Tribunalul din Bruxelles a concluzionat că dacă un CPAS nu oferă asistență medicală de urgență într-un spital pe care îl gestionează, acesta trebuie să plătească cheltuielile aferente îngrijirilor furnizate de un spital privat în care serviciile de urgență au decis să spitalizeze un pacient din cauza urgenței situației. În mod evident, hotărârea menționată se referă la o situație excepțională, care derogă de la cadrul normal de asistență socială în temeiul căruia CPAS se sprijină pe propriile sale spitale (publice). În speță, această derogare rezulta din faptul că spitalele publice nu oferă asistența psihiatrică care era necesară în această situație. În plus, Tribunalul din Bruxelles a subliniat că „în cazul în care asistența este, cel mai adesea, furnizată într-o unitate dependentă de CPAS-ul în cauză sau cu care aceasta a încheiat o convenție, se poate întâmpla ca spitalizarea să aibă loc într-o altă unitate, dat fiind caracterul urgent care rezultă din situația persoanei care trebuie să fie internată în spital”. Tribunalul a constatat, de asemenea, că, în cazul în care CPAS-ul în cauză (și anume, cel al Uccle) ar fi înființat propriul spital de psihiatrie sau ar fi încheiat un acord cu un astfel de spital, spitalul privat în cauză nu ar fi trebuit să ofere îngrijiri migrantului fără acte de identitate în discuție, ci ar fi putut solicita transferul acestuia către spitalul în cauză. Întrucât nu aceasta a fost situația, nu exista nicio soluție alternativă și, prin urmare, CPAS a fost somat să ramburseze spitalului privat costurile pentru îngrijirile acordate pacientului. Prin urmare, hotărârea Tribunalului din Bruxelles citată de reclamanți sugerează că, în anumite cazuri, din cauza caracterului urgent, spitalele private pot, de asemenea, să ofere asistență medicală de urgență pentru migranții fără acte de identitate și că CPAS-ul trebuie să ramburseze astfel de spitale private atunci când este eliberat de obligația sa de a furniza asistență medicală de urgență în acest mod. În consecință, faptul că spitalele private din Bruxelles pot furniza asistență medicală de urgență într-un număr limitat de cazuri (194) nu ar putea fi interpretat ca o obligație generală impusă acestor spitale de a trata toți pacienții, indiferent de capacitatea de plată a acestora.

                  (173)

                  În sfârșit, în ceea ce privește principiul nediscriminării (invocat de reclamanți, a se vedea considerentul 170), este evident că niciun spital din Belgia nu este autorizat să exercite o discriminare bazată pe situația financiară a unui pacient (și, prin urmare, pe simplul fapt că acesta este bogat sau sărac), sau pe orice alt criteriu personal (de exemplu, originea etnică sau religioasă). Cu toate acestea, în absența unei situații urgente, principiul nediscriminării nu poate obliga spitalele să ofere asistență gratuită dacă se preconizează în mod clar că un pacient nu va fi în măsură să plătească. Dacă aceste condiții sunt îndeplinite în situațiile care nu sunt urgente, spitalele dispun de o justificare obiectivă pentru stabilirea unei diferențe refuzând acești pacienți (195). Astfel cum s-a menționat anterior (a se vedea considerentul 171), codul de etică care se aplică medicilor belgieni le permite acestora în mod explicit să refuze pacienți în situațiile care nu sunt urgente. O anchetă adresată consilierilor în materie de datorii (196) indică, de asemenea, că medicii și spitalele refuză, uneori, pacienții care au întâmpinat dificultăți în a-și plăti tratamentul în trecut. În acest context, este interesant de subliniat că, în sine, spitalele nu refuză pacienții fără menajamente, ci le impun să plătească un avans, ceea ce poate descuraja, astfel, persoanele defavorizate. Anumite date empirice sugerează, de asemenea, că unele spitale private trimit, uneori, pacienții către un spital care depinde de un CPAS (197). Acesta este motivul pentru care o lege a fost propusă (dar nu a fost adoptată) în Senatul Belgiei în 2013, pentru a interzice refuzul de a furniza asistență medicală pacienților care se confruntă cu dificultăți financiare, precum și perceperea unor plăți în avans (198). Prin urmare, principiul nediscriminării nu poate fi invocat ca impunând tuturor spitalelor belgiene (publice și private) o obligație de a trata toți pacienții în toate împrejurările (și anume, în afara situațiilor de urgență), chiar și în cazul în care pacienții nu pot plăti tratamentul.

                  (174)

                  Din cele de mai sus, Comisia concluzionează că este necesar să se stabilească o distincție între situațiile de urgență și cele care nu constituie urgențe. În caz de urgență, spitalele publice și private sunt supuse aceleiași obligații generale (întemeiată pe Codul penal belgian) de a trata pacienții care se află într-o situație de urgență medicală. Cu toate acestea, nu există niciun temei juridic care să confere spitalelor private sarcina sau să le impună obligația de a trata pacienții și în situațiile care nu sunt urgente și indiferent de capacitatea de plată a acestora. Într-adevăr, nici LCH, nici Codul penal nu prevăd o astfel de obligație și nici nu se poate considera că principiul nediscriminării impune o astfel de obligație. În cele din urmă, obligația de a furniza asistență medicală de urgență migranților fără acte de identitate se aplică CPAS-urilor, dar nu se aplică spitalelor care furnizează această asistență medicală.

            Obligația de asigurare a accesului universal la îngrijire care le revine spitalelor IRIS

                  (175)

                  Cu toate acestea, spre deosebire de spitalele private, spitalele IRIS sunt obligate (199) să trateze toți pacienții, în orice împrejurare, inclusiv în situațiile care nu sunt urgente, indiferent de capacitatea pacienților de a plăti și/sau de situația acestora în ceea ce privește asigurarea, pe baza dispozițiilor specifice care se aplică numai spitalelor IRIS, și anume statutele și planurile strategice IRIS, după cum se indică mai jos. Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 24), spitalele IRIS au fost create de către CPAS, pentru a le permite acestora să își îndeplinească sarcina de a furniza asistență socială tuturor celor care au nevoie de aceasta. CPAS-urile sunt obligate să furnizeze o astfel de asistență (inclusiv îngrijiri medicale și sociomedicale) oricărei persoane și oricărei familii care are nevoie de aceasta (200). CPAS-urile furnizează serviciile lor gratuit și au fost create, în special, pentru a ajuta persoanele defavorizate. În acest context, articolul 5 din statutele spitalelor IRIS prevede următoarele:

                              „(1)

                           Fără a aduce atingere competențelor asociației centrale IRIS și competențelor Iris-achats, precum și altor organisme pe care asociația centrală IRIS le-ar putea crea în temeiul articolului 135j din Legea organică din 8 iulie 1976 a Centrelor publice de acțiune socială și în conformitate cu dispozițiile legale și de reglementare, asociația beneficiază de cele mai ample puteri în ceea ce privește exercitarea misiunii sale spitalicești.Asociația îndeplinește această misiune, pe de o parte, pentru a asigura servicii medicale de calitate, la cel mai bun preț, pentru orice persoană, indiferent de venituri, de condițiile de asigurare, de origini și de convingerile filosofice și, pe de altă parte, pentru a atinge echilibrul financiar durabil al asociației” (201).

                  (176)

                  De asemenea, introducerea planului strategic IRIS 1996-2001 indică următoarele:
                  „Pentru a-și îndeplini misiunea socială în orice moment, spitalul public din rețeaua IRIS va oferi gama de servicii care să garanteze fiecăruia îngrijiri de o calitate optimă în condiții financiare în general acceptabile pentru toți și va fi accesibil pentru orice pacient, indiferent de venituri, de condițiile de asigurare, de origine și de convingerile ideologice ale acestuia” (202).

                  (177)

                  Aceeași introducere adaugă că:
                  „Obiectivul principal al planuluui Iris este de a menține, la Bruxelles, o rețea de spitale publice puternică și accesibilă tuturor, indiferent de venituri, de condițiile de asigurare, de origini, de convingerile ideologice și filosofice” (203).

                  (178)

                  Într-o altă secțiune a planului, este menționat faptul că această Cartă a pacientului IRIS va garanta
                  „accesul pentru toți pacienții, fără distincție cu privire la originile, veniturile, convingerile filosofice și ideologice, condițiile de asigurare” (204).

                  (179)

                  În plus, planul strategic IRIS 1996-2001 cuprinde o sub-secțiune 2.5.4 intitulată „Îngrijirea și tratarea oricărei persoane care se prezintă în unul dintre spitalele din rețeaua Iris”, care conține următoarele cerințe:
                  „Spitalele publice [și anume, spitalele IRIS] au misiunea principală de a asigura servicii medicale sociale; aceasta le impune să îndeplinească cerințele aferente misiunilor sociale, chiar dacă această funcție nu este recunoscută în arsenalul legislativ și normativ care reglementează sectorul spitalicesc.

                  Spitalele publice sunt concepute pentru a primi și a furniza îngrijiri tuturor pacienților, indiferent de originile, condițiile, cultura, convingerile și patologiile acestora. Rezultă că, întrucât acestea sunt publice, spitalele noastre trebuie să respecte principiile universalității, egalității, continuității și schimbării.

                              1.

                                 Principiul universalității impune primirea tuturor pacienților, indiferent cine sunt aceștia. Prin urmare, spitalul trebuie să ofere servicii medicale la cel mai înalt nivel posibil pentru a putea răspunde nevoilor tuturor.

                              2.

                              Principiul egalității, drept constituțional, prevede obligația de a primi toate persoanele, fără nicio discriminare. […]” (205)

                  (180)

                  Din cele de mai sus, reiese în mod clar că nu sunt luate în considerare capacitatea pacienților de a plăti și situația acestora în ceea ce privește asigurarea în momentul internării acestora în spitalele IRIS, astfel încât accesul la îngrijiri medicale este garantat pentru toți, inclusiv în situațiile care nu sunt urgente. Mai multe elemente ale planului strategic IRIS 1996-2001 demonstrează, de asemenea, natura socială a îngrijirilor spitalicești furnizate de spitalele IRIS [de exemplu, „pentru a putea continua furnizarea unor servicii medicale lipsite de orice logică comercială” (206)] și dorința puternică de a furniza îngrijiri medicale de calitate pentru toate categoriile de populație din Bruxelles, în special pentru cei mai defavorizați (207).

                  (181)

                  Planul strategic IRIS pentru perioada 2002-2014 reia unele dintre principiile esențiale (acces pentru toți pacienții, îmbunătățirea accesului pentru persoanele sărace), în special prin citarea articolului 5 din statutele spitalelor IRIS (208) (a se vedea, de asemenea, considerentul 175) și obiectivul principal al planului strategic IRIS pentru perioada 1996-2001 (209) (a se vedea considerentul 177), precum și prin trimiterea la Carta pacientului IRIS (210) (a se vedea considerentul 178), și adaugă următoarele:
                  „Serviciile publice sunt definite în conformitate cu trei principii esențiale, și anume universalitatea, egalitatea și continuitatea. Conform acestor trei principii, și deoarece sunt publice, spitalele din rețeaua IRIS:

                              —

                                 primesc toți pacienții, indiferent cine ar fi aceștia;

                              —

                                 tratează toți pacienții, fără nicio discriminare;

                              —

                                 se angajează să organizeze îngrijirea pacienților și să garanteze toate posibilitățile de îngrijire pe care aceștia le solicită” (211).

                  (182)

                  Pe baza elementelor de mai sus, Comisia concluzionează că spitalele IRIS sunt obligate să trateze toți pacienții, în orice împrejurare (atât în situații de urgență, cât și în situații care nu constituie urgențe), chiar dacă aceștia nu pot sau probabil nu vor putea să achite costul tratamentului și/sau nu sunt asigurați. Această obligație este prevăzută și impusă spitalelor IRIS în statutele lor și în planurile strategice IRIS menționate anterior care sunt obligatorii pentru spitalele IRIS și care se bazează pe obligația de a furniza un ajutor social care decurge din Legea CPAS (o obligație care este delegată de către CPAS spitalelor IRIS prin intermediul acestor statute și planuri strategice).

            Impactul practic al obligației de asigurare a accesului universal la îngrijire care le revine spitalelor IRIS

                  (183)

                  De asemenea, Comisia constată că toate concluziile de mai sus, și anume faptul că spitalele IRIS sunt obligate să trateze toți pacienții în orice împrejurare (și anume, atât în situații de urgență, cât și în situațiile care nu sunt urgente) și indiferent de capacitatea pacienților de a plăti, în timp ce spitalele private nu sunt obligate să trateze toți pacienții decât în situații de urgență (de exemplu, atunci când îngrijirile sunt necesare imediat într-o situație care constituie o amenințare pentru viață), sunt confirmate, de asemenea, de profilurile diferite ale pacienților tratați de spitalele IRIS și de spitalele private din regiunea Bruxelles-Capitală și de politicile de stabilire a prețurilor ale spitalelor respective.

                  (184)

                  În primul rând, trebuie remarcat faptul că planul strategic 2002-2014 menționează, de asemenea, veniturile mai scăzute (212) și costurile mai mari (213) aferente tratamentului pentru pacienții care se află într-o situație precară pe plan socio-economic, care constituie o parte importantă a pacienților spitalelor IRIS. În acest context, este interesant de subliniat că spitalele IRIS au convenit cu medicii lor că taxele suplimentare [a se vedea considerentul 46 litera (c) pentru mai multe informații] nu pot fi percepute pacienților CPAS, nici pacienților cu venituri mici (și anume celor care au dreptul la o rambursare mai mare din partea INAMI). În plus, procentul internărilor în camere individuale (și anume, singurele camere în care pot fi percepute taxe suplimentare) este cu mult sub media înregistrată pentru regiunea Bruxelles-Capitală (214). Cifrele disponibile furnizate de una dintre societățile mutuale (215) arată, în plus, că în cazul în care o taxă suplimentară este percepută de spitalele IRIS, valoarea acesteia este, de asemenea, mult mai scăzută decât media regiunii (și anume, cu 25 %-67 % mai mică). Prin comparație, pentru perioada în cauză, anumite spitale private bruxelleze au perceput de la pacienții lor o sumă mai mare, în medie, cu 180 % față de prețurile stabilite de sistemul de securitate socială.

                  (185)

                  Obligația de asigurare a accesului universal la îngrijire a fost încredințată spitalelor IRIS, pentru a se asigura că pacienții care nu își pot permite să plătească, care nu au o asigurare privată și care nu sunt eligibili pentru a beneficia de rambursare (chiar și parțială) a securității sociale, primesc îngrijirile medicale de care au nevoie. Un subgrup important al acestor pacienți cuprinde migranții fără acte de identitate, deoarece aceștia nu intră sub incidența regimului belgian de securitate socială și nu sunt, în general, în măsură să își plătească îngrijirile. În 85 % din cazurile din regiunea Bruxelles-Capitală, acești migranți primesc asistență medicală de urgență din partea spitalelor IRIS (a se vedea considerentul 172), deși aceste spitale utilizează numai 35 % din paturile de spital din această regiune. Un alt indicator important este clasificarea (216) serviciului public federal pentru sănătate publică, care clasifică toate spitalele belgiene pe baza profilului socio-economic al pacienților lor (a se vedea tabelul 1 și considerentul 40). Această clasificare reflectă, printre altele, proporția pacienților care nu pot să plătească și care nu sunt acoperiți de securitatea socială, și pentru care CPAS-urile (217) pot rambursa cheltuielile de tratament (a se vedea, de asemenea, considerentele 187-188) (218). Pentru perioada 2007-2013 și pentru tot teritoriul Belgiei, primele trei poziții în clasament sunt ocupate de spitalele IRIS (Institut Bordet și HUDERF fiind excepții datorită caracterului lor specializat). În aceeași perioadă, spitalele private din Bruxelles nu ocupă, dimpotrivă, niciuna din primele 20 de poziții, ceea ce indică faptul că profilul socio-economic mediu al pacienților lor este mult mai bun decât cel al pacienților spitalelor IRIS. Chiar dacă criteriile utilizate pentru a stabili această clasificare nu privesc numai pacienții care nu pot plăti sau care nu sunt asigurați, aceasta contrazice afirmația reclamanților, potrivit căreia spitalele private din Bruxelles au obligația de a trata toți pacienții în orice împrejurare și confirmă că o astfel de obligație le revine numai spitalelor IRIS. Într-adevăr, dacă o astfel de obligație le-ar fi revenit spitalelor private din Bruxelles, ar fi de așteptat ca acestea să ocupe o poziție mai bună în clasament.

                     Tabelul 1

                     Clasificarea spitalelor în funcție de profilul socio-economic al pacienților acestora, efectuată de serviciul public federal pentru sănătate publică (* = spitalele IRIS, + = spitalele private bruxelleze)

                              2007

                              2008

                              2009

                              2010

                              2011

                              2012

                              2013

                              CHU Saint-Pierre*

                              1

                              1

                              1

                              1

                              1

                              1

                              1

                              CHU Brugmann*

                              2

                              2

                              2

                              2

                              2

                              2

                              2

                              Spitalele IRIS Sud*

                              5

                              3

                              3

                              3

                              3

                              3

                              3

                              HUDERF*

                              62

                              4

                              4

                              6

                              Nu există statistici

                              5

                              Nu există statistici

                              Institut Bordet*

                              23

                              16

                              31

                              34

                              Nu există statistici

                              18

                              35

                              Clin. Ste Anne St Rémi+

                              52

                              42

                              52

                              62

                              40

                              32

                              28

                              Clinique Saint Jean+

                              25

                              21

                              44

                              59

                              39

                              27

                              Nu există statistici

                              Cliniques de l'Europe+

                              64

                              24

                              90

                              93

                              61

                              63

                              62

                              CHIR Edith Cavell+

                              110

                              103

                              108

                              105

                              Nu există statistici

                              105

                              103

                              Clinique Univ. Erasme+

                              49

                              41

                              48

                              58

                              51

                              41

                              36

                              Clinique Univ. St Luc+

                              93

                              67

                              95

                              94

                              76

                              Nu există statistici

                              Nu există statistici

                              UZ Brussel+

                              80

                              74

                              91

                              97

                              78

                              Nu există statistici

                              Nu există statistici

                  (186)

                  Este necesar să se repună în context trimiterile reclamanților la o publicație a Mutualités Chrétiennes din februarie 2004 (a se vedea considerentul 72), care acoperă doar exercițiul 2001 și care ar demonstra că spitalele private tratează mai mult de 60 % din „pacienții sociali” din regiunea Bruxelles-Capitală. Termenul „pacienți sociali” ar putea crea impresia că include pacienții care nu pot plăti un tratament și care, prin urmare, s-ar încadra toți în obligația de asigurare a accesului universal la îngrijire. Cu toate acestea, acest lucru nu este valabil pentru următoarele motive:

                              —

                              În primul rând, definiția noțiunii de „pacienți sociali” (219) care figurează în publicație vizează numai persoanele care sunt asigurate de securitatea socială din Belgia (220) și, prin urmare, nu include pacienții care nu pot plăti și care nu sunt acoperiți de sistemul de securitate socială. Cu toate acestea, chiar acest din urmă grup beneficiază cel mai mult de pe urma obligației de asigurare a accesului universal la îngrijire și reprezintă cea mai mare sarcină financiară pentru spitalele IRIS (a se vedea, de asemenea, considerentele 187-188). Pe baza definiției cuprinzătoare utilizate în publicație, aproape 20 % dintre internările în spitalele private (față de aproximativ 26 % în spitalele publice) bruxelleze ar fi fost „pacienți sociali”, iar spitalele private ar fi tratat aproape 66 % din numărul total al acestor pacienți în 2001.

                              —

                              În al doilea rând, chiar și „pacienții precari” (221), pe care publicația îi definește ca un subgrup al „pacienților sociali”, sunt acoperiți de sistemul de securitate socială și nu există niciun motiv să se presupună că aceștia nu pot să plătească suma care le revine. S-ar putea totuși susține că acești „pacienți precari” ar fi mai susceptibili să nu poată plăti spitalului suma care le revine. Publicația demonstrează că spitalele publice tratează în jur de 48 % dintre „pacienții precari”, față de 52 % pentru spitalele private bruxelleze. Cu toate acestea, în mod proporțional, spitalele publice tratează un număr mult mai mare dintre acești pacienți decât sugerează cota lor de piață (în termeni de paturi și de număr de internări). Astfel, „pacienții precari” ar reprezenta 9,5 % dintre internările în spitalele publice, față de numai 4,1 % în spitalele private.

                              —

                              În al treilea rând, în orice caz, observația potrivit căreia, în 2001, spitalele private bruxelleze ar fi tratat 52 % pacienți „precari” (față de 66 % pacienți „sociali”) nu este de natură să modifice concluzia conform căreia numai spitalele IRIS au obligația de a asigura accesul universal la îngrijire. Într-adevăr, în absența oricărei obligații legale care să impună spitalelor private să trateze toți pacienții, indiferent de capacitatea de plată a acestora și de situația lor în ceea ce privește asigurarea, spitalele private ar putea hotărî în mod liber să ofere îngrijiri medicale pacienților „precari” sau „sociali” în situații care nu sunt urgente, și ar putea, prin urmare, să își revizuiască decizia în orice moment. În plus, grupul de pacienți cel mai vulnerabil, și anume cei care nu sunt acoperiți de securitatea socială și nici de vreo altă asigurare, nu este inclus în statisticile publicației. De asemenea, aceasta explică și diferența evidentă dintre cifrele publicației pentru anul 2001 și clasificarea serviciului public federal pentru sănătate publică (a se vedea considerentul 185) pentru perioada 2007-2013. În timp ce clasificarea serviciului public federal ține cont de proporția pacienților care nu sunt acoperiți de securitatea socială, statisticile publicației se referă doar la pacienții care sunt acoperiți de aceasta.

                        Pentru toate aceste motive, Comisia consideră că publicația Mutualités Chrétiennes care conține statistici pentru anul 2001 nu ar putea demonstra că spitalele IRIS nu au obligația de a asigura accesul universal la îngrijire sau că spitalele private din Bruxelles au o obligație similară.

                  (187)

                  Obligația de a asigura accesul universal la îngrijire care le revine spitalelor IRIS garantează că pacienții care se confruntă cu dificultăți financiare extreme, refugiații politici, imigranții ilegali etc., beneficiază de tratament în orice împrejurare. În cazul în care acești pacienți nu pot plăti pentru tratamentul acordat și nu sunt acoperiți de nicio asigurare (și anume, nici de securitatea socială, nici de o asigurare de sănătate privată), CPAS vor acoperi costurile acestor pacienți doar sub rezerva respectării anumitor condiții. Pentru a determina normele aplicabile în cazul unei astfel de rambursări, spitalele IRIS și 17 dintre cele 19 CPAS din regiunea Bruxelles-Capitală au încheiat convenții multilaterale referitoare la „domiciliul de sprijin”. Pentru îngrijirile care nu sunt urgente, CPAS orientează persoanele interesate către spitalele IRIS și se angajează în scris (prin intermediul unui „rechizitoriu”) să acopere costul tratamentului. Dacă pacienții prezintă acest rechizitoriu, spitalele IRIS trimit factura direct la CPAS. Bineînțeles, pentru îngrijirile urgente, această procedură nu poate fi urmată. În schimb, rambursarea de către CPAS este condiționată de: (i) prezentarea unui certificat medical care să confirme necesitatea unei internări de urgență sau a unui tratament imediat administrat persoanei; și (ii) situația materială foarte precară a persoanei, astfel cum a fost confirmată de către CPAS, care utilizează informațiile colectate de spital pentru a completa o anchetă socială. Colectarea informațiilor necesare este o sarcină importantă pentru departamentele de servicii sociale ale spitalelor IRIS (a se vedea, de asemenea, considerentele 210-211) (222).

                  (188)

                  În cazul în care condițiile menționate anterior sunt îndeplinite (și anume, prezentarea unui rechizitoriu pentru îngrijirile care nu sunt urgente și a unui certificat medical și a anchetei sociale pentru asistența medicală de urgență), CPAS rambursează spitalelor IRIS costurile legate de tratamentul pacienților care nu pot plăti pentru tratamentul acordat și care nu sunt acoperiți de o asigurare. Totuși, acest lucru nu scutește în întregime spitalele IRIS de obligația de a asigura accesul universal la asistență medicală. Într-adevăr, pentru a obține rambursarea de către CPAS, spitalele IRIS trebuie să culeagă informații pentru ancheta socială (ceea ce au făcut pentru 25 749 de cazuri în 2012). Acesta este, de exemplu, unul dintre motivele pentru care spitalele IRIS utilizează mai mult de dublul asistenților sociali utilizați de spitalele universitare (a se vedea considerentul 213). Cu toate acestea, CPAS nu rambursează spitalelor IRIS costurile legate de colectarea de informații pentru anchetele sociale (223). În plus, CPAS au termene de plată mai lungi (uneori de peste un an) decât societățile mutuale și societățile de asigurare (care plătesc în termen de una până la două luni de la data primirii facturii). În consecință, spitalele IRIS trebuie să prefinanțeze aceste costuri pentru o perioadă mai lungă decât pentru pacienții „normali”. La 31 decembrie 2010, CPAS din Bruxelles datora spitalelor IRIS aproape 35 de milioane EUR (din care aproximativ 71 % se refereau la facturi din 2010, 12 % facturi din 2009 și aproximativ 13 % facturi din anii precedenți). Aplicând o rată a dobânzii nominală anuală de 2 %, spitalele IRIS au estimat că costul inerent termenelor de plată mai lungi se ridica, la această dată, la aproape 700 000 EUR (224). În cele din urmă, nu toate persoanele care pot avea dificultăți în a își plăti factura sunt eligibile pentru acoperirea respectivelor costuri de către CPAS (225). Pe baza obligației de asigurare a accesului universal la îngrijire, spitalele IRIS tratează, totuși, pacienții pentru care CPAS nu se angajează să acopere costurile. Într-o astfel de situație, spitalele IRIS trimit o factură pacienților, care, în unele cazuri, nu vor fi în măsură să plătească. Rezultă că spitalele IRIS se confruntă cu un nivel al datoriilor nerecuperabile care este mult mai mare decât cel al celorlalte spitale publice și al spitalelor private din Belgia (226). Spitalele IRIS au estimat că, în 2010, valoarea datoriei anulate depășea media spitalelor publice din Belgia de aproximativ […] milioane EUR.

                  (189)

                  În cele din urmă, este important să se repună în context finanțarea prevăzută de secțiunea B8 din BMF care este acordată spitalelor ai căror pacienți prezintă un profil socio-economic scăzut. Această finanțare federală restrânsă este destinată compensării unei părți a costurilor sociale legate de „pacienții sociali” (de exemplu, din cauza faptului că, în medie, acești pacienți rămân mai mult timp în spital decât ceilalți), dar nu constituie o compensație pentru o obligație de asigurare a accesului universal la îngrijire. Finanțarea în temeiul secțiunii B8 nu compensează costurile reale suportate de către spitale pentru tratarea pacienților sociali (de exemplu, facturile neachitate de pacienții sociali, necesitatea de a dispune de asistenți sociali suplimentari). Un buget fix (și anume, aproximativ 25 de milioane EUR pe an pentru întreaga Belgie) este, cu toate acestea, alocat pe baza clasamentului spitalelor stabilit în conformitate cu profilul socio-economic al pacienților lor (a se vedea considerentul 185). Dat fiind că primele trei poziții din acest clasament sunt ocupate de spitalele IRIS, acestea din urmă primesc, de asemenea, o cotă mai mare din finanțarea în temeiul secțiunii B8 decât spitale mai rău clasate (cum ar fi spitalele private din Bruxelles). Motivul pentru care atât spitalele publice, cât și cele private sunt, în principiu, eligibile pentru o astfel de finanțare este că, chiar în lipsa unei obligații de asigurare a accesului universal la îngrijire precum cea care le revine spitalelor IRIS, spitalele pot alege în mod liber să trateze pacienții sociali. Ele pot face această alegere întrucât anumiți pacienți sociali sunt în măsură să plătească sau sunt asigurați. De fapt, în ceea ce privește pacienții sociali care sunt acoperiți de securitatea socială, sunt aplicate, adesea, tarife mai reduse și INAMI plătește o cotă mai mare din costuri, reducând astfel riscul financiar pentru spital. De asemenea, este clar că nu toate CPAS-urile au ales să își creeze propriul lor spital. Prin urmare, în vederea îndeplinirii obligației de asistență socială, CPAS-urile pot să se bazeze pe spitalele private. În astfel de situații, un spital privat ar trata, în mod logic, un anumit număr de pacienți sociali și ar putea, de asemenea, să beneficieze de o finanțare în temeiul secțiunii B8 prevăzută de BMF. Cu toate acestea, în regiunea Bruxelles-Capitală, CPAS-urile se pot baza pe spitalele publice IRIS, ceea ce explică de ce clasamentul prezentat în considerentul 185 arată că profilul socio-economic mediu al pacienților din spitalele private bruxelleze este mult mai bun decât cel al pacienților din spitalele IRIS. Pentru toate aceste motive, finanțarea în temeiul secțiunii B8 a BMF nu ar putea să fie considerată ca indicând existența unei obligații de a asigura accesul universal la îngrijire pentru toate spitalele belgiene.

            Concluzie privind obligația de a asigura accesul universal la îngrijire a spitalelor IRIS

                  (190)

                  Pe baza elementelor de mai sus, Comisia concluzionează că obligația privind asigurarea accesului universal la îngrijire le revine numai spitalelor IRIS, face obiectul unui mandat clar stabilit și este definită în statutele spitalelor IRIS și în planurile strategice IRIS în conformitate cu cerințele Legii CPAS (a se vedea considerentele 29-30). De asemenea, aceasta figurează în clasamentul spitalelor întocmit în conformitate cu profilul socio-economic al pacienților acestora (a se vedea considerentul 185). Această obligație garantează că persoanele defavorizate din regiunea Bruxelles-Capitală beneficiază de un tratament medical adecvat, chiar dacă acestea nu pot plăti, inclusiv în situațiile care nu sunt urgente. Spitalele IRIS furnizează astfel asistență medicală socială care răspunde nevoilor populației locale. Astfel cum s-a explicat în considerentul precedent, doar o parte din sarcina asociată acestei obligații este acoperită în mod direct (de exemplu, prin rambursarea costurilor tratamentului de către CPAS). Acesta este motivul pentru care sarcina rămasă face obiectul compensării deficitelor care face obiectul prezentei decizii.

            II.   Obligația de a oferi o gamă completă de servicii medicale spitalicești de bază în mai multe locații

                  (191)

                  Autoritățile belgiene consideră că spitalele IRIS au, de asemenea, obligația specifică de a oferi o gamă completă de servicii medicale spitalicești de bază în mai multe locații sau obligația „locații multiple” în regiunea Bruxelles-Capitală. Potrivit reclamanților, nu se știe, totuși, în mod clar ce acoperă obligația de a oferi o gamă completă de servicii medicale spitalicești de bază în mai multe locații, nici în ce măsură această obligație impune costuri suplimentare spitalelor IRIS. Reclamanții nu susțin totuși că spitalele private din Bruxelles au o astfel de obligație.

                  (192)

                  Comisia observă că LCH nu impune spitalelor (publice sau private) să își desfășoare activitatea în mai multe locații. Dimpotrivă, mecanismul de programare spitalicească determină numărul maxim de paturi de spital care poate fi pus la dispoziție în fiecare regiune din Belgia. Pentru regiunea Bruxelles-Capitală, numărul de paturi de spital (general) este limitat la aproximativ 7 260 și fiecare spital din Bruxelles este autorizat să pună la dispoziție un anumit număr de paturi în această limită. În principiu, dacă capacitatea unui spital a fost aprobată în cadrul sistemului de programare, spitalul poate decide în mod liber să grupeze aceste paturi într-o singură locație sau să le distribuie în mai multe locații din această regiune specifică, în măsura în care dorește acest lucru. În mod similar, acesta poate decide să dubleze sau nu anumite servicii sau să nu ofere decât tipuri de asistență diferite în fiecare dintre aceste locații. În acest context, anumite spitale private din Bruxelles au ales în mod liber să își desfășoare activitatea în mai multe locații, în timp ce altele nu își desfășoară activitatea decât într-o singură locație (227). Cu toate acestea, spitalele private pot să decidă în orice moment să își grupeze paturile și serviciile într-o singură locație (228). Trebuie remarcat, de asemenea, că, în limitele stabilite de mecanismul de programare (229), spitalele private sunt, de asemenea, libere să aleagă care sunt tipurile de servicii pe care le oferă, oferind acestora posibilitatea de a se specializa în tipurile de asistență medicală cele mai rentabile (230).

            Obligația privind locațiile multiple care le revine spitalelor IRIS

                  (193)

                  În ceea ce privește spitalele IRIS, comunele și CPAS preferă menținerea unei oferte locale de îngrijire în raport cu concentrația de paturi de spital. Acestea au ales în mod deliberat să ofere o gamă completă de îngrijiri de bază în toate locațiile, ceea ce, din cauza dublării necesare a infrastructurii, echipamentului și activităților, duce la costuri suplimentare. Pe această bază, în momentul restructurării spitalelor din Bruxelles din 1995, CPAS și comunele au ales în mod deliberat să păstreze serviciile spitalicești locale existente în locații multiple, care oferă o gamă completă de îngrijiri medicale, având în vedere nevoile populației. Acestea au considerat că nevoile medico-sociale locale care au dus la crearea spitalelor publice nu au încetat să existe. În acest context, trebuie remarcat faptul că majoritatea locațiilor spitalelor IRIS se află în cele mai sărace comune din regiunea Bruxelles-Capitală (a se vedea, de asemenea, considerentul 202). Prin urmare, autoritățile publice au renunțat în mod voluntar la creșterile de eficiență, în detrimentul interesului lor pur financiar, și au ales să păstreze toate unitățile spitalicești existente, deși știau că măsurile federale de finanțare a spitalelor nu ar acoperi toate costurile (de exemplu, ca urmare a dublării infrastructurii și a cheltuielilor de exploatare, a se vedea, de asemenea, considerentul 203). Această alegere este confirmată în planurile strategice IRIS și, prin urmare, obligă spitalele IRIS să mențină toate unitățile spitalicești, astfel încât pacienții să poată beneficia de toate îngrijirile medicale de bază cât mai aproape posibil de domiciliul lor.

                  (194)

                  În special, secțiunea „Axe de structurare” a planului strategic IRIS 1996-2001 se referă la:
                  „Menținerea unei activități de spitalizare descentralizată și a unei acoperiri ambulatorii extinse. Activitatea va fi menținută în cele nouă locații” (231), (232)

                  […]

                     „Menținerea activității de bază în diversele locații. Pacienții, în special pacienții în vârstă, vor putea astfel continua să beneficieze de îngrijiri spitalicești la o distanță rezonabilă de domiciliul lor” (233).

                  (195)

                  Planul strategic 1996-2001 subliniază, de asemenea, că spitalele IRIS tratează, în principal, pacienți care locuiesc în vecinătatea imediată și, prin urmare, sunt considerate „spitale de proximitate” (234). În plus, spitalele IRIS doresc „să crească gradul de adecvare a serviciilor [lor] la nevoile populației din Bruxelles, […] și să consolideze accesibilitatea [lor] pentru toate categoriile sociale ale populației, în special pentru cele mai puțin favorizate” (235).

                  (196)

                  Planul strategic 2002-2014 adaugă:
                  „IRIS adoptă principiul unei organizări centrate pe pacienți, înscrisă într-o rețea publică de instituții care colaborează între ele pentru a asigura o ofertă de îngrijiri medicale de proximitate și specializată” (236).

                  (197)

                  În ceea ce privește îngrijirile medicale de proximitate, acest plan strategic adaugă:
                  „Luând în considerare răspândirea geografică a centrelor IRIS, impactul acestora asupra acoperirii unei populații generale, uneori aflată în suferință la nivel social, primul obiectiv dezvoltat este de a asigura în fiecare centru servicii medicale de proximitate, de calitate, performante și accesibile.

                  Spitalele IRIS — cu excepția Institut Bordet și Spitalul pentru copii [HUDERF] (237) care sunt spitale mono-specializate de referință – au vocația primară de a oferi o medicină de proximitate, care răspunde unei cereri locale a unor pacienți care locuiesc în comunele învecinate” (238).

                  (198)

                  Planul strategic IRIS 2002-2014 precizează, de asemenea, că, pe lângă medicina de proximitate referitoare la îngrijirile medicale de bază, spitalele IRIS propun îngrijiri specializate [altfel spus, o gamă de îngrijiri mai largă sau mai dezvoltată (239)]. Aceste servicii nu sunt propuse, totuși, în toate locațiile (deși sunt, în general, propuse în mai multe dintre acestea) și fac obiectul unei planificări la nivelul rețelei IRIS (240). Obiectivul este tot de a asigura populației din Bruxelles un acces universal la o gamă optimă de îngrijiri medicale (prin intermediul unor servicii medicale de proximitate sau unor îngrijiri specializate) (241). Acest plan strategic conține, de asemenea, tabele detaliate care precizează tipul de îngrijiri de bază și de îngrijiri specializate propuse în fiecare dintre locațiile spitalelor IRIS. Activitățile de îngrijire de bază sunt desemnate ca fiind de „nivelul 1 – nivel de proximitate”, în timp ce activitățile de îngrijire specializate sunt desemnate ca fiind de „nivelul 2 – nivel de specializare” și de „nivelul 3 – nivel de referință” (242). Spitalele IRIS știu, prin urmare, foarte clar ce tipuri de îngrijiri trebuie să furnizeze în fiecare din locațiile lor.

                  (199)

                  Pentru a garanta că fiecare spital IRIS este pe deplin conștient de necesitățile medicosociale ale populației locale și este gestionat în consecință, crearea spitalelor IRIS a fost, de asemenea, în mod expres legată de menținerea unei „baze locale” pentru serviciile spitalicești publice. Dovadă stau acordul de restructurare confirmat de acordul de cooperare din 19 mai 1994 (243), precum și componența organelor de conducere ale spitalelor IRIS (244). În special, în conformitate cu articolul 11 din statut, majoritatea membrilor Adunării generale a asociațiilor spitalelor IRIS sunt aleși de către Consiliul comunal și Consiliul serviciilor sociale (organizat la nivel comunal), în timp ce primarul și președintele CPAS sunt numiți membri ex officio. În mod similar, 10 din cei 14 membri ai Consiliului de administrație sunt numiți de către membrii delegației autorităților publice în cadrul Adunării generale (astfel cum prevede articolul 27 din statut).

                  (200)

                  Intenția de a gestiona spitalele IRIS în funcție de nevoile medico-sociale ale populației locale a fost confirmată de reuniunea Consiliului de administrație al rețelei IRIS din 20 noiembrie 1996, în cadrul căreia a fost adoptată o modificare a planului strategic 1996-2001, care precizează clar, în acest sens:
                  „Acest set de constrîngeri, care necesită o restructurare, trebuie îndeplinite în cadrul mai larg al obiectivelor noastre strategice. Acestea pot fi rezumate după cum urmează:

                              —

                              Rețeaua IRIS a spitalelor publice trebuie să se afle în centrul viitorului sistemului de sănătate din Bruxelles;

                              —

                              spitalele noastre trebuie să se adapteze la schimbările nevoilor populației din Bruxelles;

                              —

                              restructurarea Rețelei trebuie să se facă pentru și în jurul bolnavului;

                              —

                              modernizarea Rețelei trebuie să se bazeze pe un nou impuls al comunității spitalicești în general, al comunității medicale, în special.”

                  (201)

                  Acest amendament mai adaugă:
                  „În acest context, restructurarea trebuie să garanteze:

                              —

                                 continuarea unor activități medicale și de îngrijire în fiecare centru spitalicesc, în conformitate cu misiunea noastră privind serviciile medicale de proximitate;

                              —

                              urmărirea obiectivelor privind echilibrul financiar;

                              —

                              dezvoltarea corespunzătoare a Rețelei în vederea menținerii echilibrului între interesul general și interesul special al fiecărei entități;

                              —

                              intensificarea coordonării și a colaborărilor între entitățile rețelei;

                              —

                                 accesibilitatea Rețelei și menținerea caracterului public al acesteia;

                              —

                              […] (245).”

            Obligația privind locațiile multiple a spitalelor IRIS, o adevărată obligație de serviciu public (SIEG)

                  (202)

                  Comisia a analizat, de asemenea, argumentul reclamanților în contextul cauzei judecate de Tribunal (a se vedea secțiunea 4.2) potrivit căruia necesitățile în materie de îngrijiri de proximitate trebuie examinate din perspectiva numărului mare de spitale publice și private prezente în regiunea Bruxelles-Capitală. Astfel cum s-a explicat mai sus, mecanismul de programare spitalicească stabilește numărul maxim de paturi de spital general din regiunea Bruxelles-Capitală la 7 260, în scopul de a evita o ofertă excesivă de servicii medicale. Acest număr de paturi este pus la dispoziție în comun de către spitalele publice și spitalele private cu scopul de a răspunde nevoii de îngrijiri spitalicești din regiunea Bruxelles-Capitală. Mecanismul de programare nu ține însă seama decât de nevoile medicale la nivel regional și nu ține cont de nevoile sociale ale unei populații specifice, nici de situația socială specifică pentru o anumită zonă geografică. Aceste nevoi sociale sunt evaluate în cadrul politicii privind asistența socială a CPAS (altfel spus, la nivel comunal). Unitățile care au precedat spitalele IRIS au fost înființate pentru a satisface nevoile sociale și, în urma restructurării, diferitele locații IRIS au fost menținute, deoarece continuă să îndeplinească o reală necesitate socială (a se vedea considerentele 82-84 și 91). Într-adevăr, ca urmare a faptului că spitalele IRIS furnizează SIEG privind asistența medicală socială, există, de asemenea, o necesitate și o obligație de a dispune de mai multe locații. Pentru persoanele defavorizate din regiunea Bruxelles-Capitală, este important nu numai să se poată adresa unui spital aproape de domiciliul lor, ci și să se asigure că primesc îngrijiri chiar dacă nu sunt în măsură să le plătească și că pot să solicite sprijin din partea serviciilor sociale. Obligând spitalele IRIS să își mențină diferitele locații, regiunea Bruxelles-Capitală și CPAS doresc să garanteze că asistența medicală socială este furnizată cât mai aproape posibil de locul unde există o necesitate. În acest context, trebuie subliniat faptul că 10 dintre cele 11 locații ale spitalelor IRIS sunt situate în comune în care venitul mediu nu depășește mediana (246) pentru regiunea Bruxelles-Capitală. Cinci din cele 11 locații ale spitalelor private sunt, în schimb, în comune în care venitul mediu este mai mare decât această mediană (247). După cum se arată în harta de mai jos (248) (a se vedea graficul 3), se pare că nu există nicio suprapunere geografică semnificativă între spitalele publice (cercurile cu linie întreruptă) și spitalele private generale și universitare (cercurile cu linie continuă) din regiunea Bruxelles-Capitală. Acest lucru sugerează că simplul fapt că un număr mare de spitale își desfășoară activitatea în regiunea Bruxelles-Capitală nu este suficient pentru a garanta accesul tuturor cetățenilor la îngrijiri medicale spitalicești. În plus, astfel cum s-a explicat mai sus, spitalele IRIS sunt singurele spitale din regiunea Bruxelles-Capitală care furnizează un SIEG privind asistența medicală socială, prin urmare, spitalele private nu pot fi considerate ca un echivalent al acestora atunci când este vorba despre satisfacerea nevoilor sociale ale populației locale. Având în vedere considerațiile de mai sus, Comisia concluzionează că prezența mai multor spitale private în regiunea Bruxelles-Capitală nu constituie un motiv care să pună la îndoială caracterul autentic de obligație de serviciu public (SIEG) al obligației privind locațiile multiple care le revine spitalelor IRIS, însă nu și spitalelor private din Bruxelles, în special având în vedere SIEG privind asistența medicală socială.

                     Graficul 3

                     Hărți ale unităților spitalicești din regiunea Bruxelles-Capitală

            Implicațiile practice ale obligației privind locațiile multiple a spitalelor IRIS

                  (203)

                  Obligația privind locațiile multiple poate fi considerată, de asemenea, o povară pentru spitalele IRIS, întrucât aceasta le impune să dubleze anumite infrastructuri și duce la costuri de exploatare mai mari. Aceste cheltuieli sunt legate, în principal, de nevoia de a dota fiecare locație cu servicii precum un serviciu de urgență, un serviciu de sterilizare, un serviciu de supraveghere și securitate și cu propria administrație. De fapt, finanțarea BMF [a se vedea considerentul 46 litera (a)] se acordă numai pentru unul dintre aceste servicii pentru fiecare spital, indiferent de numărul de locații pe care le ocupă. Costurile de funcționare aferente diferitelor posturi (întreținere, încălzire, curățenie etc.) se adaugă costurilor privind infrastructura și echipamentele. Un studiu realizat de asociația centrală IRIS în 2009 a estimat că costurile aferente obligației privind locațiile multiple care nu erau acoperite de finanțarea BMF se ridicau la […] milioane EUR în 2008 și la […] milioane EUR în 2009 pentru cele cinci spitale IRIS considerate în mod global.

            Concluzie privind obligația referitoare la locațiile multiple care le revine spitalelor IRIS

                  (204)

                  Comisia concluzionează că, în conformitate cu planurile strategice IRIS, spitalele IRIS au obligația clară: 1. de a își menține toate unitățile spitalicești pentru a răspunde nevoilor medico-sociale ale populațiilor locale respective; și 2. de a furniza o gamă completă de îngrijiri medicale de bază în toate aceste locații. În special, planul strategic IRIS definește activitățile care sunt considerate ca fiind îngrijiri de bază și cele considerate îngrijiri specializate și indică, pentru fiecare unitate spitalicească IRIS, ce tipuri de îngrijiri trebuie să fie disponibile. În plus, dispozițiile din statutele spitalelor IRIS și din Legea CPAS garantează că spitalele IRIS sunt pe deplin conștiente de nevoile medico-sociale ale populației locale și sunt gestionate în consecință. În plus, obligația referitoare la locațiile multiple depășește cerințele LCH și ale mecanismului de programare, deoarece acesta din urmă nu ține seama de necesitățile sociale ale unei populații specifice, nici de situația socială specifică unei zone geografice. Spitalele private nu sunt, prin urmare, obligate să își desfășoare activitatea în mai multe locații, nici să ofere o gamă completă de îngrijiri de bază în fiecare locație (atunci când acestea aleg să ocupe mai multe locații). În cele din urmă, astfel cum se explică în considerentul precedent, obligația referitoare la locațiile multiple generează costuri substanțiale pentru spitalele IRIS, care nu sunt acoperite de BMF și care contribuie astfel la deficitul spitalelor IRIS.

            III.   Obligația de a furniza servicii sociale extinse

                  (205)

                  În cele din urmă, autoritățile belgiene consideră că spitalele IRIS au obligația de a furniza servicii sociale extinse pacienților și familiilor acestora. Potrivit reclamanților, obligația pare să cuprindă doar un volum de servicii sociale mai mare decât cel oferit de celelalte spitale. În acest context, trebuie subliniat că nici LCH, nici condițiile de autorizare a spitalelor (pe baza Decretului regal din 23 octombrie 1964) nu impun o obligație generală de a furniza servicii sociale în cadrul unui spital. Doar câteva norme izolate privind anumite servicii spitalicești [serviciile geriatrice și psihiatrice (249)] prevăd intervenția asistenților sociali. În plus, o normă specifică spitalelor universitare prevede prezența unui singur asistent social pentru 2 000 de internări (250). În afara acestor situații specifice, spitalele private nu au nicio obligație de a furniza servicii sociale tuturor pacienților lor. Spitalele IRIS, în schimb, sunt obligate, pe baza planurilor strategice IRIS, să dispună de servicii sociale ce acordă sprijin tuturor pacienților care au nevoie de acesta.

            Obligația de a furniza servicii sociale extinse care le revine spitalelor IRIS

                  (206)

                  Planul strategic IRIS 1996-2001 prezintă contextul general asistenței generale acordate pacienților în cadrul spitalelor IRIS, inclusiv în ceea ce privește aspectele psihosociale și de mediu:
                  „Asistența generală acordată pacienților: Pacientul nu poate fi redus la patologia pentru care acesta solicită îngrijiri. În special anumite categorii de pacienți trebuie să beneficieze de acordarea unei asistențe generale, atât în ceea ce privește aspectele pur medicale, cât și cele psihosociale și de mediu: este vorba despre pacienții geriatrici, pacienții pediatrici, pacienții în fază terminală, pacienții psihiatrici, pacienții defavorizați din punct de vedere social etc. (251)”

                  (207)

                  Rolul serviciilor sociale și principalele misiuni ale acestora sunt descrise în detaliu în acest plan:
                  „Spitalele [IRIS] trebuie să dispună de servicii sociale, al căror rol esențial este de a contribui la bunăstarea pacienților, la calitatea medicală și la funcționarea optimă a instituției. Serviciul social este un colaborator al funcționarului responsabil și un partener al tuturor serviciilor spitalului. Acesta este responsabil de umanizarea condițiilor de ședere [a pacienților în spital]. Acesta trebuie să abordeze dificultățile de ordin social ale pacienților, în mod ideal înainte, dar și pe parcursul șederii și la ieșirea din spital. Acesta reprezintă legătura privilegiată dintre pacient, spital, familia și mediul acestuia. Pentru a face acest lucru, serviciul social trebuie:

                              —

                              să dispună de timp, de capacitatea profesională de a evalua nevoile pacientului împreună cu acesta, cu anturajul acestuia și cu echipele de asistență medicală, și de a construi împreună cu acesta răspunsurile adecvate;

                              —

                              să aibă acces la dosarele de internare și medicale ale pacienților, în care poate menționa date sociale susceptibile să contribuie la calitatea asistenței medicale;

                              —

                              să fie informat în timp util cu privire la data transferului sau a externării pentru a pune în aplicare măsurile necesare;

                              —

                              să exprime o părere cu privire la pacienții care prezintă profiluri și patologii complexe;

                              —

                              să instituie, împreună cu serviciile financiare, mecanismele legale, având în vedere faptul că limita intervenției sale este stabilită în conformitate cu etica profesională a relației centrată pe pacient în toate aspectele sale sociale;

                              —

                                 să asigure o coordonare cu CPAS;

                              —

                              să cunoască rețelele sociale și sanitare existente;

                              —

                              să propună îmbunătățiri ale funcționării spitalului;

                              —

                              să dispună de o infrastructură care să asigure confidențialitatea schimburilor de informații și a datelor.

                     Misiunea de medicină socială care reprezintă vocația spitalelor publice implică faptul ca acestea să îndeplinească o funcție de coordonare a actorilor din domeniul sănătății, să participe la rețelele sanitare și sociale sau chiar să le inițieze, și să participe în mod direct la crearea de servicii conexe IRIS necesare pentru satisfacerea nevoilor populației (hotel pentru îngrijiri medicale, hotel pentru familie, îngrijirile paliative la domiciliu, structuri de primire pentru persoane dependente de droguri, pentru persoane fără domiciliu, servicii de îngrijire la domiciliu etc.). Acestea vor realiza acreditarea organismelor cu care vor coopera (252).”

                  (208)

                  În conformitate cu acest plan strategic, serviciul social poate juca, de asemenea, un rol important în momentul internării pacienților:
                  „Primirea trebuie realizată în mod diferit, în funcție de faptul dacă pacientul sosește la urgențe, la consultație sau la internare; în orice caz, primirea trebuie să asigure pacientului discreție și confort, și să contribuie la calmarea pe cât posibil a îngrijorărilor sale și a celor ale familei. În această privință, serviciile sociale din spitalele noastre joacă un rol esențial
                      (253).”

                  (209)

                  Planul strategis IRIS 2002-2014 adaugă:
                  „Serviciul social este indispensabil în spitalul public, pentru însoțirea pacienților, atât a celor din ambulatoriu, cât și a celor spitalizați. Acesta constă în a asista pacienții și familiile acestora pentru a soluționa și a gestiona probleme și dificultăți administrative, financiare, relaționale și sociale legate de starea de sănătate, de ședere și de tratament în spital, precum și de noile perspective și situații.
                  Serviciul social:

                              —

                              însoțește pacienții respectându-le autonomia și independența;

                              —

                              se asigură că includ în asistența medicală generală normele, valorile, cultura pacientului, prin urmare se articulează în jurul unui ajutor administrativ, a unui sprijin psihosocial, a unui rol de informare, de prevenire, de sensibilizare, de colaborare și de coordonare. Prin urmare, serviciul social se va face la niveluri diferite, în funcție de faptul dacă pacienții au nevoie de un ajutor socio-material, socio-administrativ sau psihosocial;

                              —

                              necesită competențe în ceea ce privește «priceperea» și «existența», atât teoretice, cât și tehnice, precum și calități personale și relaționale.

                        […]
                  În concluzie, sarcinile serviciului social sunt multiple:

                              —

                              să asigure integrarea pacientului în spital și să pregătească externarea acestuia, în cele mai bune condiții, într-un spațiu adecvat pentru a trăi;

                              —

                              să ajute pacientul să găsească o securitate socială care să îi permiă să își acopere costurile asigurării de sănătate.

                        În acest sens, serviciul social și toți asistenții sociali urmăresc aceleași obiective și interese ca și spitalul, iar activitatea lor specifică are un impact asupra reducerii duratei spitalizărilor și asupra recuperării de către spital a cheltuielilor suportate
                      (254).”

                  (210)

                  Rolul serviciilor sociale în ceea ce privește recuperarea costurilor pentru tratament de la CPAS (a se vedea, de asemenea, considerentul 187) este, de asemenea, confirmat în textul planului strategic IRIS 2002-2014. Acesta din urmă subliniază, în special, faptul că printre sarcinile serviciilor sociale figurează pregătirea unor anchete de solvabilitate privind pacienții:
                  „Serviciul social întocmește un dosar social informatizat care trebuie să poată urmări pacienții în rețeaua [IRIS]. Acesta realizează anchetele de solvabilitate [privind pacienții], completează codurile „V” din RCM (255) și alte înregistrări impuse de reglementări. Acest dosar [social] va fi cât mai curând posibil legat de dosarul medical și de sistemele informatice centrale. Această înregistrare a dosarului social trebuie să poată constitui un tablou de bord al misiunilor sociale ale spitalului public [IRIS] (256).”

                  (211)

                  Aceste sarcini se referă la colectarea informațiilor necesare pentru „anchetele sociale”, care sunt necesare pentru a stabili dacă pacienții îndeplinesc condițiile necesare pentru ca CPAS să acopere cheltuielile medicale ale acestora (a se vedea, de asemenea, considerentele 187-188). Mai precis, asistenții sociali ai spitalului colectează informațiile utile (257) pentru a permite CPAS să verifice, în conformitate cu obligațiile sale juridice (258), situația materială precară a unui pacient și, astfel, să poată decide dacă se justifică o rambursare de către CPAS.

            Implicațiile practice ale obligației de a furniza servicii sociale extinse care le revine spitalelor IRIS

                  (212)

                  Personalul serviciilor sociale ale spitalelor IRIS a beneficiat de formare specifică și respectă un cod etic profesional, având în vedere rolul său de legătură între diferitele servicii din cadrul spitalului (în special medicii, asistenții medicali, facturarea și internările) sau din afara acestuia (de exemplu, asigurările sociale, îngrijirea și asistența la domiciliu, aspectele lingvistice și culturale).

                  (213)

                  Pentru a evalua costul serviciilor sale sociale, rețeaua IRIS a comparat costul real al asistenților sociali care lucrează în spitalele IRIS cu un nivel rezonabil corespunzător unui asistent social pentru 2 000 de internări (și anume, obligația care se aplică în spitalele universitare). Această analiză demonstrează că cele cinci spitale IRIS aveau 81,1 asistenți sociali angajați (259), în timp ce pe baza nivelului rezonabil, acestea nu ar angaja decât 36,7. Aceasta reprezintă deci o diferență de 44,4, ceea ce indică faptul că spitalele IRIS angajează mai mult decât dublul numărului de asistenți sociali pe care îl presupune norma aplicabilă spitalelor universitare. Acest lucru ilustrează faptul că cerințele din planurile strategice impun spitalelor IRIS să ofere o gamă de servicii sociale mult mai largă decât cea minimă (de exemplu, pentru serviciile geriatrice și psihiatrice) care se aplică celorlalte spitale neuniversitare (indiferent dacă sunt publice sau private). Faptul că spitalele private neuniversitare din Bruxelles angajează, de asemenea, asistenți sociali se poate explica prin aceste cerințe minime, mai degrabă decât prin intermediul unei obligații globale de a furniza servicii sociale pacienților lor. În mod similar, după cum s-a demonstrat mai sus, spitalele IRIS depășesc cerința de bază de 2 000 de internări pentru un asistent social, care se aplică spitalelor universitare în Belgia. Prin urmare, costul nefinanțat al serviciilor sociale ale spitalelor IRIS se ridica la […] milion EUR în 2010 (260). În consecință, obligația de a furniza servicii sociale extinse reprezintă o povară semnificativă pentru spitalele IRIS, pe care spitalele private bruxelleze nu trebuie să o suporte.

            Concluzie privind obligația de a furniza servicii sociale extinse care le revine spitalelor IRIS

                  (214)

                  Având în vedere cele de mai sus, Comisia concluzionează că, spre deosebire de spitalele private bruxelleze, spitalele IRIS au obligația de a asigura un serviciu social elaborat, care îi ajută pe pacienți și pe familiile acestora să soluționeze și să gestioneze problemele administrative, financiare, relaționale și sociale. Obligația în cauză este definită în planurile strategice IRIS, care o impun spitalelor IRIS. Existența acestei obligații de a furniza servicii sociale extinse este reflectată de numărul mare de asistenți sociali angajați de spitalele IRIS, mult superior celui întâlnit în celelalte spitale belgiene. Serviciile sociale ale spitalelor IRIS au, în special, sarcina de a rezolva dificultățile menționate anterior cu care se confruntă pacienții nu numai pe durata șederii lor, ci și la externarea din spital, de a ajuta pacienții să beneficieze de asigurări sociale care să le permită să-și plătească cheltuielile medicale, de a realiza anchete sociale și de a face schimb de informații cu celelalte departamente din cadrul spitalului, precum și cu CPAS. Această obligație și sarcină pe care o reprezintă este strâns legată de celelalte obligații care constituie SIEG privind asistența medicală socială (a se vedea considerentul 167). Într-adevăr, datorită faptului că spitalele IRIS au obligația de a trata toți pacienții în orice împrejurare și indiferent de capacitatea lor de plată, acestea se confruntă cu o cerere mai mare de asistenți sociali. Tocmai pacienții defavorizați și familiile acestora sunt cei care au nevoie de servicii sociale suplimentare și pentru aceștia trebuie realizată o anchetă socială. În plus, din cauza faptului că spitalele IRIS au obligația de a menține locații multiple, numărul de asistenți sociali este mai mare decât numărul la care ne-am putea aștepta în mod rezonabil (și anume, un asistent social pentru 2 000 de internări, a se vedea considerentul 213).

            IV.   Concluzie privind obligațiile suplimentare

                  (215)

                  Comisia concluzionează că spitalele IRIS asigură un SIEG privind serviciile sociale de sănătate care, în afară de misiunea lor spitalicească de bază, include o obligație: 1. de a trata orice pacient în orice împrejurare (inclusiv în situațiile care nu sunt urgente), indiferent de capacitatea pacienților de a plăti; 2. de a furniza o gamă completă de servicii de spitalizare în mai multe locații; și 3. de a completa îngrijirile medicale cu un ajutor extins asigurat de serviciile sociale dezvoltate. Acest ansamblu de obligații garantează că nevoile sociale speciale ale populației din Bruxelles în materie de servicii spitalicești sunt satisfăcute și asigură accesul la asistență medicală spitalicească de calitate al tuturor și, în special, al celor mai săraci. Nicio obligație suplimentară de acest tip nu se aplică spitalelor private din Bruxelles, care sunt responsabile doar de misiunea spitalicească de bază definită de LCH. SIEG privind asistența medicală socială este furnizat doar de spitalele IRIS, deoarece acestea sunt singurele care trebuie să îndeplinească obligații mai stricte și mai extinse, pe lângă cerințele minime (și anume, misiunea spitalicească de bază) care se aplică tuturor spitalelor belgiene în temeiul LCH. Îndeplinirea acestui SIEG privind asistența medicală socială generează costuri considerabile pentru spitalele IRIS, care nu sunt sau sunt doar parțial acoperite de sursele de finanțare comune pentru spitalele publice și private, și care implică, prin urmare, deficitele declarate de spitalele IRIS. Pentru a asigura continuitatea spitalelor lor publice, CPAS și comunele bruxelleze în cauză trebuie, prin urmare, să compenseze deficitele spitalelor IRIS, astfel cum se descrie la punctele 7.3.4.4 și 7.3.5 de mai jos.

            7.3.4.2.   Întreprinderea mandatată și, dacă este cazul, teritoriul vizat

                  (216)

                  Fiecare spital IRIS are un statut propriu, care precizează obiectivul acestuia, iar planurile strategice IRIS se aplică fiecăruia din cele cinci spitale IRIS. În plus, ca toate spitalele belgiene, spitalele IRIS au beneficiat de o autorizație individuală de care au nevoie pentru a putea pretinde alte tipuri de finanțări publice (cum ar fi BMF). Aceste mandate nu precizează un teritoriu pentru îndeplinirea SIEG.

            7.3.4.3.   Drepturi exclusive sau speciale

                  (217)

                  Spitalele IRIS nu au niciun drept exclusiv sau special.

            7.3.4.4.   Mecanismul de compensare

                  (218)

                  Mecanismul de compensare a deficitelor este descris în articolul 46 din statutele fiecăruia din cele cinci spitale IRIS. Acest articol are în prezent următorul conținut (a se vedea, de asemenea, nota de subsol 48):
                  „Fără a aduce atingere articolului o sută nouă [din LCH], rezultatul exercițiului se repartizează între asociații care au cel puțin o cincime din numărul total de voturi în cadrul Adunării generale, prin hotărâre a Adunării generale.”

                  (219)

                  Din articolul 46 din statutele spitalelor IRIS, rezultă în mod clar că:

                              —

                              această compensare a deficitelor nu aduce atingere mecanismului prevăzut la articolul 109 din LCH (devenit articolul 125 din LCH în versiunea Legii din 10 iulie 2008), care prevede ca deficitul spitalului public să fie acoperit de comune, cu excepția anumitor activități (261). Cu toate acestea, astfel cum se explică mai jos (a se vedea considerentul 235), compensarea deficitelor de la articolul 109 nu are niciun impact real în speță, întrucât, chiar din momentul primirii, spitalele IRIS rambursează imediat sumele respective comunei;

                              —

                              rezultatul care trebuie acoperit este cel indicat în contabilitatea spitalului (se referă la deficitul contabil al spitalului în ansamblu și, prin urmare, include, de asemenea, rezultatul activităților conexe ale spitalului IRIS, a se vedea, de asemenea, considerentul 41). Spre deosebire de articolul 109 din LCH, articolul 46 din statutele spitalelor IRIS nu exclude anumite activități din deficit. Cu toate acestea, este clar, de asemenea, că compensația nu poate depăși valoarea deficitului contabil, dat fiind că este limitată la rezultatul exercițiului financiar;

                              —

                              doar partenerii care dețin o cincime din drepturile de vot în Adunarea generală sunt obligați să contribuie la acoperirea deficitului. În practică, acest lucru înseamnă că numai comunele și CPAS trebuie să asigure acest grad de acoperire (262).

                  (220)

                  Întrucât spitalele IRIS nu îndeplinesc decât un SIEG și activități conexe, articolul 46 din statutele fiecărui spital IRIS instituie un mecanism de compensare clar, indicând că rezultatul exercițiului (fără nicio excepție) trebuie să fie acoperit. Acest rezultat se stabilește pe baza unui set clar de principii contabile, care se aplică în același fel spitalelor publice și private belgiene. În plus, fiecare spital este obligat (în temeiul articolelor 80-85 din LCH) să numească un auditor independent care să verifice conturile și rezultatele sale (a se vedea considerentul 49).

                  (221)

                  Prin impunerea obligației ca întregul deficit al spitalului IRIS să fie acoperit, articolul 46 din statute nu se limitează la cerința minimă stabilită prin articolul 109 din LCH. Motivul acestei acoperiri totale a deficitului pentru prestarea respectivului SIEG și a activităților conexe (263) este că autoritățile locale bruxelleze doresc să asigure continuitatea și viabilitatea spitalelor IRIS a se vedea considerentul 91) în orice moment. Articolul 46 este, de asemenea, în concordanță cu logica articolului 61 din Legea CPAS, formulată după cum urmează:
                  „Centrul poate recurge la colaborarea cu persoane, instituții sau servicii care, create fie de către autoritățile publice, fie din inițiativă privată, dispun de mijloacele necesare pentru a realiza diferitele soluții care se impun, respectând libera alegere a persoanei interesate.
                  Centrul poate să suporte eventualele costuri ale acestei colaborări, dacă acestea nu sunt acoperite în temeiul unei alte legi, a unui regulament, a unui contract sau a unei hotărâri judecătorești.”

                  (222)

                  În cele din urmă, astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentele 22 și 44), comunele sunt obligate să acopere deficitul CPAS-urilor lor. Prin urmare, comunei îi revine, în ultimă instanță, responsabilitatea de a acoperi întregul deficit al spitalului său public.

            7.3.4.5.   Modalități de rambursare a eventualelor supracompensații și mijloacele de evitare a supracompensațiilor

                  (223)

                  Conform explicațiilor de mai jos, mecanismul de compensare a deficitelor funcționează astfel încât riscul de supracompensare este deja foarte limitat la bază (a se vedea considerentul 247). În plus, Legea din 14 noiembrie 1983 (a se vedea considerentele 248-250) și Legea CPAS (a se vedea considerentele 251 și 252) oferă comunelor mijloacele juridice necesare pentru a controla supracompensarea și, dacă este necesar, pentru a recupera supracompensațiile.

            7.3.4.6.   Trimitere la Decizia privind SIEG din 2012

                  (224)

                  Articolul 4 litera (f) din Decizia privind SIEG din 2012 prevede ca mandatul să conțină în special o trimitere la respectiva decizie. Articolul 10 litera (a) din aceeași decizie prevede o perioadă de tranziție de doi ani pentru schemele de ajutor puse în aplicare înainte de 31 ianuarie 2012 și care erau compatibile cu piața internă în temeiul Deciziei din 2005 privind SIEG. Prin urmare, în speță, o trimitere la Decizia privind SIEG din 2012 a fost introdusă abia în 2014. În special, începând cu 2014, fiecare decizie a comunelor bruxelleze de a efectua o plată în favoarea unui spital IRIS în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS face, de asemenea, referire la Decizia privind SIEG din 2012. În plus, trebuie menționat faptul că o trimitere la Decizia privind SIEG din 2012 a fost adăugată la articolul 108 din versiunea actuală a LCH prin intermediul Legii din 10 aprilie 2014 (264). Mai exact, articolul menționat prevede ca fiecare decizie privind suma BMF care trebuie acordată unui spital să conțină o trimitere explicită la Decizia privind SIEG din 2012. Prin urmare, Comisia concluzionează că această cerință oficială este îndeplinită.

            7.3.5.   Compensare

                  (225)

                  A doua condiție esențială de compatibilitate prevăzută de Decizia privind SIEG din 2012 este că valoarea compensației plătite pentru prestarea SIEG nu depășește ceea ce este necesar pentru acoperirea costurilor nete ocazionate de îndeplinirea obligațiilor de serviciu public, inclusiv un profit rezonabil (265). Decizia privind SIEG din 2012 definește, în plus, modul în care costul net trebuie să fie calculat (în special, definind costurile și veniturile care pot fi luate în considerare), indică modul în care profitul rezonabil trebuie să fie stabilit, și prevede ca o întreprindere care desfășoară activități care se situează atât în cadrul SIEG, cât și în afara acestuia, să țină o contabilitate internă distinctă pentru activitățile asociate SIEG și pentru celelalte activități (266).

                  (226)

                  În speță, spitalele IRIS nu îndeplinesc decât un SIEG și activitățile conexe limitate legate de acest SIEG descrise mai sus (a se vedea considerentele 41 și 155). Desfășurând toate aceste activități (SIEG și activitățile conexe limitate), spitalele IRIS suportă costuri care sunt în mare parte (267) acoperite de diferitele surse de finanțare publice și private menționate mai sus (a se vedea considerentul 46). Cu toate acestea, astfel cum se arată mai jos (a se vedea tabelele 3-7), în cea mai mare parte a anilor începând cu 1996, desfășurarea acestor activități de către spitalele IRIS a generat un deficit. Comisia consideră că aceste deficite reprezintă costul net rezidual (altfel spus, partea din costul net care nu a fost acoperită de sursele de finanțare descrise în considerentul 46) al SIEG și al activităților conexe limitate efectuate de spitalele IRIS. Prin compensarea acestor deficite, comunele nu acoperă nimic altceva decât costul rezidual net suportat de spitalele IRIS în momentul prestării SIEG și a activităților conexe și nu acordă niciun profit rezonabil. În consecință, prin definiție, compensarea deficitelor înregistrate de spitalele IRIS nu ar trebui să genereze și nu a generat o veritabilă supracompensare (a se vedea, de asemenea, considerentele 234-245 de mai jos).

                  (227)

                  În temeiul articolului 77 din LCH, toate spitalele sunt obligate să țină o contabilitate separată care să indice costul fiecărui serviciu. Principiile contabile aplicabile spitalelor publice și private sunt definite prin Decretul regal din 19 iunie 2007 (268). În temeiul acestui decret regal, activitățile nespitalicești (cu alte cuvinte, în speță, activitățile conexe descrise mai sus, în considerentele 41 și 155) trebuie să fie înregistrate separat (mai precis, acestea trebuie înregistrate la codurile contabile 900999, a se vedea, de asemenea, considerentul 49). Comisia a primit certificate emise de auditorii independenți din fiecare spital IRIS, care confirmă că separarea conturilor a fost aplicată în conformitate cu cerințele din legislația belgiană (269). Prin urmare, Comisia concluzionează că obligația prevăzută la articolul 5 alineatul (9) din Decizia privind SIEG din 2012 de a ține o contabilitate separată este îndeplinită.

                  (228)

                  Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 44), în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS, comunele și CPAS-urile bruxelleze sunt obligate să acopere întregul deficit contabil al spitalelor lor. Această obligație, care există de la crearea spitalelor IRIS, depășește mecanismul de compensare parțială a deficitelor prevăzut la articolul 109 din LCH (a se vedea considerentul 47). Compensația acordată în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS nu poate depăși, totuși, în niciun caz, deficitul contabil al exercițiului financiar. În cele din urmă, articolul 46, stabilind, în același timp, o obligație clară de a compensa deficitele, nu precizează totuși, în mod explicit, în ce moment comunele și CPASurile trebuie să transfere, efectiv, fondurile (270).

                  (229)

                  În practică, momentul în care plățile comunelor în favoarea spitalelor IRIS trebuie să fie efectuate a depins întotdeauna de fondurile disponibile în trezoreriile comunale. Având în vedere că fondurile disponibile erau, în general, insuficiente, comunele aveau tendința de a amâna plata compensației pentru deficitele spitalelor. Teoretic, acestea puteau continua să amâne plata până în momentul în care serviciul public federal pentru sănătate publică stabilește deficitul în temeiul articolului 109 din LCH, deoarece acesta le obliga să efectueze plata (parțială) a compensației pentru deficitele spitalelor. Totuși, putea să se scurgă o perioadă lungă (uneori, de 10 ani) între momentul în care deficitul contabil a fost cunoscut și momentul în care deficitul a fost calculat în temeiul articolului 109 din LCH. Aceasta înseamnă că între 1996 și 2002, spitalele IRIS au acumulat deficite enorme (peste 50 de milioane EUR). Pentru a acoperi această gaură în finanțare, spitalele IRIS au fost nevoite să contracteze împrumuturi bancare ale căror costuri au accentuat și mai mult deficitelor lor.

                  (230)

                  Comunele și-au dat seama că această situație era în defavoarea lor, deoarece sfârșeau prin a plăti dobânzile acestor împrumuturi pentru a acoperi deficitele; prin urmare, acestea au dorit să plătească spitalelor IRIS mai repede în loc să aștepte momentul în care serviciul public federal pentru sănătate publică le-ar obliga să acopere deficitul în temeiul articolului 109 din LCH. Având în vedere insuficiența resurselor financiare la nivel comunal, regiunea Bruxelles-Capitală a trebuit să intervină pentru a face posibil acest lucru. Regiunea a furnizat în special fonduri pentru comunele în cauză: 1. în mod indirect prin intermediul FRBRTC (a se vedea considerentul 231); și 2. începând din 2003, în mod direct, prin acordarea unor subvenții speciale (a se vedea considerentele 232 și 233). Acest lucru a permis comunelor să își îndeplinească mai rapid, deși parțial (271), obligația de compensare a deficitelor față de spitalele IRIS. Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea punctul 7.1), regiunea Bruxelles-Capitală a acordat și continuă să acorde finanțare publică numai comunelor bruxelleze în cauză, nu și spitalelor IRIS.

                  (231)

                  Deficitele spitalelor IRIS în anii 1996-2002 nu au fost compensate de comune decât începând cu 2002 cu ajutorul finanțării primite prin intermediul FRBRTC. Compensarea deficitelor pentru această perioadă s-a încheiat abia în 2008. Pentru a compensa deficitele înregistrate începând din 2003, comunele nu au mai recurs la finanțare prin intermediul FRBRTC.

                  (232)

                  Începând cu exercițiul financiar 2003, regiunea Bruxelles-Capitală a început să acorde 10 milioane EUR în medie pe an (pentru sumele exacte, a se vedea tabelul 2 de mai jos) comunelor sub forma unor subvenții speciale. Fiecare comună a plătit, la rândul său, partea sa din această subvenție specială, în general la începutul anului următor, pe baza deficitului estimat al spitalului (de exemplu, la începutul lui 2015 pentru exercițiul 2014). Deficitul este estimat pe baza auditului activităților spitalului și a rezultatului previzionat pentru primele nouă luni ale anului. În termen de șase luni de la sfârșitul exercițiului financiar (cu alte cuvinte, până la sfârșitul lunii iunie), Adunarea generală a fiecărui spital IRIS aprobă conturile financiare ale spitalului și adoptă deficitul contabil definitiv. Suma reprezentând deficitul contabil restant după plata părții subvenției speciale este lichidată în funcție de fondurile disponibile în trezoreriile comunale. Procesul de lichidare poate dura mai mulți ani suplimentari și pe parcursul întregii perioade evaluate (1996-2014), spitalele IRIS s-au aflat, în mod constant, în așteptarea unor plăți din partea comunelor (a se vedea tabelele de la considerentul 234 pentru detalii cu privire la sumele restante datorate).

                     Tabelul 2

                     Plăți (finanțate prin intermediul subvenției speciale) ale comunelor în favoarea spitalelor IRIS

                              (EUR)

                              Anul

                              CHU St. Pierre

                              CHU Brugmann

                              HIS

                              HUDERF

                              Institut Bordet

                              Total

                                 2003

                              1 620 000

                              1 770 000

                              3 765 000

                              820 000

                              2 025 000

                                 10 000 000

                                 2004

                              1 541 775

                              1 457 000

                              3 765 000

                              781 981

                              1 321 316

                                 8 867 072

                                 2005

                              2 132 928

                              3 657 000

                              3 765 000

                              778 000

                              800 000

                                 11 132 928

                                 2006

                              —

                              3 657 000

                              3 765 000

                              778 000

                              1 800 000

                                 10 000 000

                                 2007

                              278 330

                              4 125 610

                              3 765 000

                              622 529

                              1 208 531

                                 10 000 000

                                 2008

                              308 367

                              3 999 767

                              3 765 000

                              871 350

                              1 055 516

                                 10 000 000

                                 2009

                              490 002

                              3 231 504

                              3 765 000

                              1 246 998

                              1 266 496

                                 10 000 000

                                 2010

                              565 440

                              3 644 432

                              3 388 500

                              1 401 628

                              —

                                 9 000 000

                                 2011

                              654 580

                              3 206 932

                              3 576 750

                              1 220 232

                              841 506

                                 9 500 000

                                 2012

                              1 091 761

                              3 380 656

                              3 765 000

                              945 316

                              817 267

                                 10 000 000

                                 2013

                              1 826 753

                              2 500 348

                              3 765 000

                              635 966

                              1 271 933

                                 10 000 000

                                 2014

                              1 390 000

                              2 847 000

                              3 765 000

                              618 000

                              1 380 000

                                 10 000 000

                                 Total

                                 11 899 936

                                 37 477 249

                                 44 615 250

                                 10 720 000

                                 13 787 565

                                 118 500 000

                  (233)

                  Pe plan contabil, partea din subvenția specială, în anumiți ani, a fost luată în considerare în mod direct în rezultatul spitalului (reducând astfel deficitul restant), în timp ce în alți ani, suma a fost luată în considerare ca o compensare a deficitului (cu alte cuvinte, în alocarea rezultatului). În plus, CHU Saint-Pierre a înregistrat o întârziere contabilă în 2004, astfel încât partea sa din subvenția specială a fost înregistrată în contabilitate abia în anul următor. Acest lucru explică de ce valoarea totală a subvenției speciale pentru cele cinci spitale IRIS în 2004 este de numai 8 867 072 EUR, în timp ce în 2005 aceasta se ridica la 11 132 928 EUR, și anume un total de 20 de milioane EUR (sau 10 milioane EUR pe an, astfel cum era prevăzut). În pofida acestor diferențe în ceea ce privește tratamentul contabil, principiul de bază al acestor plăți a fost întotdeauna acela de a oferi o compensație rapidă (și, de obicei, parțială) pentru deficit fără a conduce la supracompensare (a se vedea restul acestei secțiuni).

                  (234)

                  Tabelele 3-7 de mai jos prezintă, pentru fiecare din cele cinci spitale IRIS, deficitele contabile înregistrate pentru fiecare an (combinate, aceste deficite se ridică la aproape 250 de milioane EUR pentru perioada 1996-2014) și plățile efectuate în fiecare an de către comune (aceste plăți pot viza deficitele din anii precedenți). Tabelele 3-7 prezintă datele (și anume, anii) în care comunele au efectuat plăți destinate să compenseze deficitele diferitelor spitale IRIS, dar nu specifică anii vizați de aceste plăți (272). Aceste tabele ilustrează, de asemenea, acumularea deficitelor în perioada 1996-2002 și efectuarea cu întârziere a plăților de către comune. În plus, este clar că, în cursul perioadei 1996-2014, diferitele comune în cauză datorau, în permanență, spitalelor IRIS sume importante pentru compensarea deficitelor. Suma restantă datorată până la sfârșitul anului 2014 pentru cele cinci spitale IRIS luate împreună depășea 15 milioane EUR. În acest context, trebuie subliniat faptul că, atunci când spitalele IRIS generează un profit, acesta nu este distribuit și este utilizat pentru a acoperi deficitele trecute sau viitoare, reducând astfel intervenția comunelor. În sfârșit, reiese la fel de clar din aceste tabele că, după cum susțin autoritățile belgiene (a se vedea considerentul 89), și contrar celor susținute de reclamanți, nu există niciun mecanism care să permită plata unor avansuri (a se vedea considerentul 55). Într-adevăr, plățile comunelor sunt efectuate cu o întârziere considerabilă față de momentul în care deficitul a fost înregistrat și în care obligația în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS a intrat în vigoare. Prin urmare, nu se poate considera că data efectuării plăților pentru compensarea deficitelor pentru îndeplinirea SIEG și a activităților conexe conferă un avantaj spitalelor IRIS.

                     Tabelul 3

                     Data plăților deficitului și suma restantă datorată pentru CHU Saint-Pierre

                              (EUR)

                              CHU Saint-Pierre

                              Deficit contabil

                              Plăți ale comunei

                              Suma restantă datorată

                                 1996

                              – 5 737 856

                              0

                              – 5 737 856

                                 1997

                              – 6 754 920

                              0

                              – 12 492 776

                                 1998

                              – 3 696 235

                              0

                              – 16 189 011

                                 1999

                              – 752 234

                              0

                              – 16 941 245

                                 2000

                              – 1 072 993

                              0

                              – 18 014 238

                                 2001

                              – 1 416 937

                              0

                              – 19 431 174

                                 2002

                              – 2 914 245

                              3 368 351

                              – 18 977 068

                                 2003

                              – 2 629 012

                              4 925 162

                              – 16 680 918

                                 2004

                              – 1 541 775

                              11 571 300

                              – 6 651 393

                                 2005

                              – 2 248 399

                              1 000 000

                              – 7 899 792

                                 2006

                              98 114

                              2 886 635

                              – 4 915 043

                                 2007

                              – 774 755

                              2 217 900

                              – 3 471 897

                                 2008

                              – 1 054 119

                              2 356 333

                              – 2 169 683

                                 2009

                              – 1 000 933

                              490 002

                              – 2 680 614

                                 2010

                              – 1 576 429

                              565 440

                              – 3 691 602

                                 2011

                              – 949 668

                              654 580

                              – 3 986 690

                                 2012

                              – 1 079 200

                              1 091 761

                              – 3 974 129

                                 2013

                              – 1 880 205

                              1 826 753

                              – 4 027 580

                                 2014

                              – 1 441 778

                              1 900 931

                              – 3 568 427

                                 Total

                                 – 38 423 575

                                 34 855 148

                                 – 3 568 427

                     Tabelul 4

                     Data plăților deficitului și suma restantă datorată pentru CHU Brugmann
                      (273)

                              (EUR)

                              CHU Brugmann

                              Deficit contabil

                              Plăți ale comunei

                              Suma restantă datorată

                                 1996

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                                 1997

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                                 1998

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                                 1999

                              – 508 171

                              0

                              – 508 171

                                 2000

                              – 3 755 229

                              0

                              – 4 263 399

                                 2001

                              – 5 440 039

                              0

                              – 9 703 438

                                 2002

                              – 1 976 934

                              0

                              – 11 680 371

                                 2003

                              – 1 697 238

                              1 770 000

                              – 11 607 609

                                 2004

                              – 1 442 292

                              1 457 000

                              – 11 592 901

                                 2005

                              – 7 413 186

                              4 404 420

                              – 14 601 667

                                 2006

                              – 14 180 725

                              10 893 584

                              – 17 888 808

                                 2007

                              – 6 954 466

                              10 151 330

                              – 14 691 944

                                 2008

                              – 6 308 290

                              6 699 647

                              – 14 300 587

                                 2009

                              – 6 228 859

                              3 231 504

                              – 17 297 942

                                 2010

                              – 5 011 208

                              3 644 432

                              – 18 664 719

                                 2011

                              – 2 982 442

                              3 224 315

                              – 18 422 846

                                 2012

                              – 2 945 806

                              16 219 985

                              – 5 148 666

                                 2013

                              – 2 799 788

                              7 090 156

                              – 858 298

                                 2014

                              – 2 923 714

                              2 847 000

                              – 935 012

                                 Total

                                 – 72 568 385

                                 71 633 373

                                 – 935 012

                     Tabelul 5

                     Data plăților deficitului și suma restantă datorată pentru HUDERF

                              (EUR)

                              HUDERF

                              Deficit contabil

                              Plăți ale comunei

                              Suma restantă datorată

                                 1996

                              – 1 505 830

                              0

                              – 1 505 830

                                 1997

                              – 1 026 881

                              0

                              – 2 532 711

                                 1998

                              – 245 113

                              0

                              – 2 777 825

                                 1999

                              1 642

                              0

                              – 2 776 183

                                 2000

                              – 484 951

                              0

                              – 3 261 134

                                 2001

                              – 1 218 954

                              0

                              – 4 480 088

                                 2002

                              – 479 490

                              883 192

                              – 4 076 386

                                 2003

                              – 1 117 778

                              1 583 539

                              – 3 610 625

                                 2004

                              – 781 981

                              1 863 863

                              – 2 528 742

                                 2005

                              – 1 279 230

                              778 000

                              – 3 029 973

                                 2006

                              – 2 494 074

                              1 605 532

                              – 3 918 515

                                 2007

                              – 2 687 621

                              1 688 424

                              – 4 917 712

                                 2008

                              – 2 314 050

                              1 208 667

                              – 6 023 095

                                 2009

                              – 1 868 670

                              1 246 998

                              – 6 644 767

                                 2010

                              – 1 823 049

                              1 401 628

                              – 7 066 187

                                 2011

                              – 1 620 663

                              1 220 232

                              – 7 466 618

                                 2012

                              – 945 316

                              5 525 711

                              – 2 886 223

                                 2013

                              – 528 779

                              635 966

                              – 2 779 036

                                 2014

                              – 618 000

                              2 682 372

                              – 714 664

                                 Total

                                 – 23 038 788

                                 22 324 124

                                 – 714 664

                     Tabelul 6

                     Data plăților deficitului și suma restantă datorată pentru Institut Bordet

                              (EUR)

                              Institut Bordet

                              Deficit contabil

                              Plăți ale comunelor

                              Suma restantă datorată

                                 1996

                              752 505

                              0

                              752 505

                                 1997

                              170 241

                              0

                              922 745

                                 1998

                              41 349

                              0

                              964 094

                                 1999

                              44 371

                              0

                              1 008 465

                                 2000

                              5 439

                              0

                              1 013 904

                                 2001

                              154 518

                              0

                              1 168 423

                                 2002

                              – 4 929 106

                              0

                              – 3 760 683

                                 2003

                              – 4 916 506

                              2 025 000

                              – 6 652 189

                                 2004

                              – 2 001 995

                              1 321 316

                              – 7 332 868

                                 2005

                              – 771 467

                              800 000

                              – 7 304 335

                                 2006

                              – 1 817 630

                              1 800 000

                              – 7 321 966

                                 2007

                              – 1 874 162

                              2 673 741

                              – 6 522 386

                                 2008

                              – 1 624 347

                              4 519 412

                              – 3 627 322

                                 2009

                              – 688 005

                              1 266 496

                              – 3 048 830

                                 2010

                              – 655 634

                              0

                              – 3 704 465

                                 2011

                              – 838 644

                              841 506

                              – 3 701 602

                                 2012

                              – 833 460

                              4 465 110

                              – 69 952

                                 2013

                              – 2 551 468

                              1 271 933

                              – 1 349 487

                                 2014

                              – 1 943 857

                              2 023 112

                              – 1 270 232

                                 Total

                                 – 24 277 858

                                 23 007 626

                                 – 1 270 232

                     Tabelul 7

                     Data plăților deficitului și suma restantă datorată pentru HIS
                      (274)

                              (EUR)

                              HIS

                              Deficit contabil

                              Plăți ale comunei

                              Suma restantă datorată

                                 1996

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                                 1997

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                                 1998

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                              Nu există informații

                                 1999

                              – 1 248 404

                              0

                              – 1 248 404

                                 2000

                              – 7 220 971

                              0

                              – 8 469 375

                                 2001

                              – 14 782 680

                              0

                              – 23 252 055

                                 2002

                              – 12 978 574

                              416 079

                              – 35 814 550

                                 2003

                              – 7 990 196

                              6 018 822

                              – 37 785 924

                                 2004

                              – 5 941 987

                              13 425 604

                              – 30 302 307

                                 2005

                              – 4 440 896

                              3 765 000

                              – 30 978 203

                                 2006

                              – 5 022 247

                              12 622 542

                              – 23 377 907

                                 2007

                              – 3 882 170

                              10 885 280

                              – 16 374 797

                                 2008

                              – 3 779 570

                              10 885 190

                              – 9 269 178

                                 2009

                              – 3 774 545

                              3 765 000

                              – 9 278 722

                                 2010

                              – 3 387 655

                              3 388 500

                              – 9 277 877

                                 2011

                              – 3 572 694

                              3 576 750

                              – 9 273 821

                                 2012

                              – 3 767 190

                              3 765 000

                              – 9 276 011

                                 2013

                              – 3 761 761

                              3 765 000

                              – 9 272 772

                                 2014

                              – 3 760 497

                              3 765 000

                              – 9 268 269

                                 Total

                                 – 89 312 036

                                 80 043 767

                                 – 9 268 269

                  (235)

                  În practică, compensarea deficitului în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS primează asupra compensării deficitului în temeiul articolului 109 din LCH. De fapt, după ce ministrul federal pentru sănătate publică a determinat deficitul în temeiul articolului 109 din LCH (a se vedea considerentul 47), este trimisă o scrisoare comunei, iar banca sa este obligată să plătească imediat această sumă spitalului în cauză, ținând seama de eventualele plăți deja efectuate de către comună în favoarea spitalului menționat pentru compensarea deficitului, în temeiul articolului 46 din statutele spitalului. În plus, comunele și spitalele IRIS au convenit ca acestea din urmă să ramburseze imediat comunelor sumele care le-au fost plătite în temeiul articolului 109 din LCH pentru a evita orice dublă acoperire a aceluiași deficit. În această privință, Comisia a primit din partea Belfius, banca comunelor, o scrisoare și un tabel care confirmă că, pentru fiecare an și pentru toate cele cinci spitale IRIS, aceste rambursări au fost efectuate imediat, ceea ce exclude astfel o dublă acoperire a deficitului. Tabelul 8 de mai jos oferă o imagine de ansamblu completă a tuturor sumelor reprezentând compensarea „deficitului în temeiul articolului 109 din LCH” care au fost achitate de către comune spitalelor IRIS și care au fost imediat rambursate, astfel încât aceste tranzacții au fost neutralizate. În consecință, spitalele IRIS nu au primit niciun beneficiu în urma unor astfel de plăți în temeiul articolului 109 din LCH și numai compensarea deficitului în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS este importantă pentru o evaluare ulterioară în temeiul prezentei decizii. Tabelul 8 include numai plățile până în anul 2006, întrucât, în prezent, acesta reprezintă cel mai recent an pentru care deficitul în temeiul articolului 109 din LCH a fost stabilit de serviciul public federal pentru sănătate publică. Acest lucru ilustrează întârzierile semnificative care caracterizează, în practică, plata compensației pentru acest deficit, în conformitate cu mecanismul prevăzut la articolul 109 din LCH, și acest fapt explică, de asemenea, de ce spitalele IRIS nu au recurs la acesta (și, prin urmare, restituie imediat această compensație după ce au primit-o). Într-adevăr, compensația în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS este un mecanism mai rapid (în special de la introducerea subvențiilor speciale pentru comune, a se vedea considerentul 232) decât cel prevăzut la articolul 109 din LCH. În plus, acoperirea deficitului în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS depășește acoperirea parțială a deficitului prevăzută la articolul 109 din LCH (a se vedea considerentele 47 și 48), deoarece aceasta compensează integral deficitul contabil înregistrat de spitalele IRIS. Pentru toate aceste motive, evaluarea din prezenta decizie se referă numai la mecanismul de compensare în temeiul articolului 46 și nu mai urmărește să evalueze mecanismul de compensare a deficitului în temeiul articolului 109 din LCH, contrar deciziei Comisiei din 2009, care a fost anulată, care evalua mecanismul prevăzut la articolul 109 din LCH.

                     Tabelul 8

                     Privire de ansamblu completă asupra sumelor deficitului în temeiul articolului 109 din LCH
                      (275)
                     care au fost plătite și rambursate imediat (situația la 9 noiembrie 2015)

                              (EUR)

                              CHU St. Pierre

                              CHU Brugmann

                              HIS

                              HUDERF

                              Institut Bordet

                                 1996

                              560 322,61

                              0

                              2 727 844,19

                              0

                              0

                                 1997

                              0

                              0

                              3 051 321,12

                              0

                              0

                                 1998

                              0

                              0

                              553 331

                              0

                              0

                                 1999

                              0

                              781 686,52

                              345 176,04

                              0

                              0

                                 2000

                              1 019 647,97

                              0

                              0

                              0

                              2 483 585,21

                                 2001

                              0

                              2 511 189,37

                              126 193,12

                              263 390,41

                              4 681 594,58

                                 2002

                              0

                              0

                              0

                              0

                              0

                                 2003

                              0

                              0

                              3 658 304,97

                              0

                              1 699 065,20

                                 2004

                              0

                              0

                              0

                              0

                              705 798,98

                                 2005

                              0

                              0

                              0

                              0

                              0

                                 2006

                              0

                              5 727 775,67

                              0

                              384 527,59

                              0

                  (236)

                  Comisia a evaluat, de asemenea, dacă, în perioada 1996-2014 (276), spitalele IRIS au beneficiat efectiv de o supracompensare ca rezultat al fuziunilor care au avut loc la 1 iulie 1999 (a se vedea, de asemenea, considerentul 28) și al perioadei îndelungate care s-a scurs de la acea dată, examinarea supracompensării nu poate acoperi anii 1996-1998 pentru CHU Brugmann, deoarece arhivele respective nu au putut fi găsite. Din aceleași motive, pentru HIS, această analiză se poate face doar în formă agregată pentru perioada 1996-1998. În acest context, trebuie subliniat, de asemenea, faptul că autoritățile belgiene au furnizat toate informațiile contabile relevante ale spitalelor IRIS, precum și plățile deficitului efectuate de către comune, în măsura în care aceste cifre erau disponibile. Într-adevăr, până la intrarea în vigoare a Deciziei privind SIEG din 2005 la 19 decembrie 2005, statele membre erau obligate numai să țină informațiile la dispoziția Comisiei timp de cinci ani (277) [în loc de 10 în temeiul Deciziilor privind SIEG din 2005 și 2012 (278)]. Cu toate că prima cerere de informații a Comisiei a fost trimisă abia la 22 martie 2006, autoritățile belgiene au reușit totuși să furnizeze cifrele începând cu anul 1996 pentru CHU Saint-Pierre, HUDERF și Institut Bordet, și începând cu anul 1999 pentru HIS (și cifre agregate pentru 19961998) și CHU Brugmann.

                  (237)

                  Comisia a examinat dacă plățile pentru compensarea deficitului efectuate de către comune pentru un anumit an (cu ajutorul finanțării prin intermediul FRBRTC și al subvențiilor speciale ale regiunii Bruxelles-Capitală și prin mijloace proprii) depășeau deficitul contabil în anul respectiv. În acest context, Comisia ia act de faptul că spitalele IRIS nu au primit compensații decât pentru deficitele înregistrate ca urmare a îndeplinirii SIEG și a altor activități conexe limitate. Tabelele 9-13 de mai jos prezintă cifrele relevante pentru fiecare spital IRIS. Cu toate acestea, este important să se țină seama de faptul că aceste tabele nu arată în ce moment comuna a compensat (parțial) deficitul. Într-adevăr, în tabelele 3-7 de mai sus (a se vedea considerentul 234), se precizează anii în care comunele au efectuat plăți pentru compensarea deficitelor în favoarea spitalelor IRIS. În ceea ce privește tabelele 9-13, acestea indică doar sumele plătite spitalelor IRIS de către comune (în general, în mai multe tranșe) pentru a compensa deficitul dintr-un anumit an, fără a preciza în ce moment aceste sume au fost plătite efectiv. Dacă tabelele 9-13 au fost întocmite astfel încât să permită stabilirea existenței unei eventuale supracompensări pentru un anumit an, considerat în mod izolat, în practică, niciunul dintre spitalele IRIS nu a beneficiat niciodată de o supracompensare reală, astfel cum se explică mai jos (a se vedea considerentul 238).

                  (238)

                  Astfel cum se arată în tabelele următoare, comparația dintre deficitul contabil și compensația plătită pentru un anumit an sugerează doar câteva cazuri (279) de supracompensare tehnică, dacă se ia în considerare numai acest an. Cu toate acestea, din tabelele 3-7 de la considerentul 234 reiese că, în practică, niciunul dintre spitalele IRIS nu a beneficiat niciodată de o supracompensare reală, dat fiind că în cursul perioadei examinate (1996-2014), municipalitățile datorau în permanență spitalelor IRIS sume importante în temeiul compensării deficitelor. Supracompensările tehnice ar fi fost motivate de dorința comunei, în cursul unui anumit an, nu numai de a acoperi deficitul contabil din anul respectiv, ci și de a recupera întârzierea în acoperirea deficitelor aferente anilor anteriori. Chiar dacă această motivație nu poate fi demonstrată, adevărul este că, în fiecare dintre anii în care spitalele IRIS au primit plăți care, dacă se ia în considerare numai anul respectiv, ar fi echivalat, din punct de vedere tehnic, cu o supracompensare pentru SIEG și activitățile conexe limitate executate în acel an, spitalul IRIS beneficiar percepea de fapt, în ansamblu, o compensație insuficientă pentru aceleași SIEG și activități conexe limitate ca și cele realizate în cursul anilor precedenți și al anului în cauză (280).

                  (239)

                  Pentru CHU Saint-Pierre, se poate observa în tabelul 9 de mai jos că, dacă se analizează fiecare an în parte, supracompensația tehnică este limitată în 1996, 1997 și 2012. În fiecare caz, aceste supracompensări se ridicau la mai puțin de 1,5 % din compensația acordată pentru anul în cauză și, prin urmare, ar fi putut fi reportate pentru anul următor, astfel cum se prevede în Decizia privind SIEG (281). Cu toate acestea, în practică, după cum s-a arătat mai sus (a se vedea tabelul 3 de la considerentul 234), CHU Saint-Pierre primea în mod constant o compensație insuficientă în perioada 1996-2014, iar comuna îi datora întotdeauna bani. În perioada 1996-2014, această subcompensare se ridica la 3 666 541 EUR. În conformitate cu obligația care le este impusă de articolul 46 din statutele spitalelor IRIS, comunele în cauză vor trebui totuși, pe viitor, să compenseze acest deficit contabil rezidual (282).

                     Tabelul 9

                     Deficitul contabil și compensația acordată pentru CHU Saint-Pierre

                              (EUR)

                              CHU St. Pierre

                              Deficit contabil

                              Finanțat prin intermediul FRBRTC sau al unei subvenții speciale a regiunii (283)

                              Contribuțiile comunale suplimentare

                              Compensație totală acordată

                              Supracompensație (+) sau subcompensație (–) pentru anul

                              Supracompensație (+) sau subcompensație (–) globală

                                 1996

                              – 5 737 856

                              5 738 735

                              0

                              5 738 735

                              879

                              879

                                 1997

                              – 6 754 920

                              6 855 099

                              0

                              6 855 099

                              100 179

                              101 058

                                 1998

                              – 3 696 235

                              3 696 092

                              0

                              3 696 092

                              – 143

                              100 915

                                 1999

                              – 752 234

                              751 117

                              0

                              751 117

                              – 1 117

                              99 798

                                 2000

                              – 1 072 993

                              1 072 993

                              0

                              1 072 993

                              0

                              99 798

                                 2001

                              – 1 416 937

                              1 416 000

                              0

                              1 416 000

                              – 937

                              98 862

                                 2002

                              – 2 914 245

                              2 914 245

                              0

                              2 914 245

                              0

                              98 862

                                 2003

                              – 2 629 012

                              1 620 000

                              0

                              1 620 000

                              – 1 009 012

                              – 910 150

                                 2004

                              – 1 541 775

                              1 541 775

                              0

                              1 541 775

                              0

                              – 910 150

                                 2005

                              – 2 248 399

                              2 132 928

                              0

                              2 132 928

                              – 115 471

                              – 1 025 621

                                 2006

                              98 114

                              0

                              0

                              0

                              0

                              – 1 025 621

                                 2007

                              – 774 755

                              278 330

                              0

                              278 330

                              – 496 425

                              – 1 522 045

                                 2008

                              – 1 054 119

                              308 367

                              0

                              308 367

                              – 745 752

                              – 2 267 797

                                 2009

                              – 1 000 933

                              490 002

                              510 931

                              1 000 933

                              0

                              – 2 267 797

                                 2010

                              – 1 576 429

                              565 440

                              0

                              565 440

                              – 1 010 989

                              – 3 278 785

                                 2011

                              – 949 668

                              654 580

                              0

                              654 580

                              – 295 088

                              – 3 573 873

                                 2012

                              – 1 079 200

                              1 091 761

                              0

                              1 091 761

                              12 561

                              – 3 561 312

                                 2013

                              – 1 880 205

                              1 826 753

                              0

                              1 826 753

                              – 53 452

                              – 3 614 763

                                 2014

                              – 1 441 778

                              1 390 000

                              0

                              1 390 000

                              – 51 778

                              – 3 666 541

                                 – 38 423 575

                                 34 344 217

                                 510 931

                                 34 855 148

                                 – 3 666 541

                  (240)

                  Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 236), analiza existenței unei supracompensări pentru spitalele Iris Sud (HIS) nu a putut fi realizată individual pentru anii 1996-1998 din cauza lipsei cifrelor necesare. Autoritățile belgiene au fost, totuși, în măsură să găsească sumele agregate pentru această perioadă în cursul căreia HIS erau încă patru spitale independente. Pe parcursul acestor trei ani, unele HIS au suferit pierderi în valoare de 2 622 714 EUR, în timp ce altele au înregistrat profituri în valoare de 703 624 EUR în total. Pierderile au fost acoperite în întregime prin intermediul fondurilor FRBRTC acordate comunei. Profiturile au fost reportate pentru anul următor, ceea ce explică de ce compensarea deficitului înregistrat în 1999 acoperă doar parțial acest deficit. Restul deficitului a fost compensat de profiturile nedistribuite din perioada 1996-1998. Tabelul 10 arată, de asemenea, că, în afara unor foarte ușoare supracompensări în 2000, 2010, 2011, 2013 și 2014 (în fiecare caz, nu mai mult de 0,12 % din valoarea compensației acordate pentru anii respectivi), HIS percepeau, în fiecare an, o compensație insuficientă. Această subcompensare globală se ridică la peste 9 milioane EUR pentru perioada1999-2014.

                     Tabelul 10

                     Deficitul contabil și compensația acordată pentru HIS

                              (EUR)

                              HIS

                              Deficit contabil

                              Finanțat prin intermediul FRBRTC sau al unei subvenții speciale a regiunii

                              Contribuțiile comunale suplimentare

                              Compensația totală acordată

                              Supracompensația (+) sau subcompensația (–) pentru anul

                              Supracompensația (+) sau subcompensația (–) globală

                                 1999

                              – 1 248 404

                              446 209

                              0

                              446 209

                              – 802 195

                              – 98 571  (*1)

                                 2000

                              – 7 220 971

                              7 221 056

                              0

                              7 221 056

                              85

                              – 98 486

                                 2001

                              – 14 782 680

                              14 782 680

                              0

                              14 782 680

                              0

                              – 98 486

                                 2002

                              – 12 978 574

                              12 978 572

                              0

                              12 978 572

                              – 2

                              – 98 488

                                 2003

                              – 7 990 196

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              – 4 225 196

                              – 4 323 684

                                 2004

                              – 5 941 987

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              – 2 176 987

                              – 6 500 671

                                 2005

                              – 4 440 896

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              – 675 896

                              – 7 176 566

                                 2006

                              – 5 022 247

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              – 1 257 247

                              – 8 433 813

                                 2007

                              – 3 882 170

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              – 117 170

                              – 8 550 983

                                 2008

                              – 3 779 570

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              – 14 570

                              – 8 565 553

                                 2009

                              – 3 774 545

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              – 9 545

                              – 8 575 098

                                 2010

                              – 3 387 655

                              3 388 500

                              0

                              3 388 500

                              845

                              – 8 574 253

                                 2011

                              – 3 572 694

                              3 576 750

                              0

                              3 576 750

                              4 056

                              – 8 570 197

                                 2012

                              – 3 767 190

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              – 2 190

                              – 8 572 387

                                 2013

                              – 3 761 761

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              3 239

                              – 8 569 148

                                 2014

                              – 3 760 497

                              3 765 000

                              0

                              3 765 000

                              4 503

                              – 8 564 645

                                 – 89 312 036

                                 80 043 767

                                 0

                                 80 043 767

                                 – 9 268 269

                  (241)

                  Pentru HUDERF, tabelul 11 de mai jos arată foarte ușoare supracompensări tehnice în 1998, 2002 și 2007 (în fiecare caz, mai puțin de 0,15 % din compensația acordată pentru anul în cauză). În 2013, a fost înregistrată o supracompensație tehnică mai substanțială (aproape 17 % din compensația acordată pentru anul în cauză). Cu toate acestea, în timp ce compensația pe care o primea era deja în mod clar insuficientă în 2010 și 2011, HUDERF era încă, global, în aceeași situație în 2013 în ceea ce privește SIEG și activitățile conexe pe care le efectuase până atunci. Pentru întreaga perioadă 1996-2014, subcompensarea reală totală se ridică la peste 700 000 EUR. În plus, după cum s-a arătat mai sus (a se vedea tabelul 5 de la considerentul 234), în practică, HUDERF nu a fost în niciun moment în situație de supracompensare efectivă care să o oblige să ramburseze (parțial) compensarea deficitului. De fapt, se afla în permanență într-o situație de subcompensare, iar comuna îi datora în mod constant bani în perioada 1996-2014.

                     Tabelul 11

                     Deficitul contabil și compensația acordată pentru HUDERF

                              (EUR)

                              HUDERF

                              Deficit contabil

                              Finanțat prin intermediul FRBRTC sau al unei subvenții speciale a regiunii

                              Contribuții comunale suplimentare

                              Compensație totală acordată

                              Supracompensație (+) sau subcompensație (–) pentru anul

                              Supracompensație (+) sau subcompensație (–) globală

                                 1996

                              – 1 505 830

                              1 504 714

                              0

                              1 504 714

                              – 1 116

                              – 1 116

                                 1997

                              – 1 026 881

                              1 026 279

                              0

                              1 026 279

                              – 602

                              – 1 718

                                 1998

                              – 245 113

                              245 415

                              0

                              245 415

                              302

                              – 1 417

                                 1999

                              1 642

                              0

                              0

                              0

                              0

                              – 1 417

                                 2000

                              – 484 951

                              484 949

                              0

                              484 949

                              – 2

                              – 1 419

                                 2001

                              – 1 218 954

                              1 218 000

                              0

                              1 218 000

                              – 954

                              – 2 373

                                 2002

                              – 479 490

                              480 000

                              0

                              480 000

                              510

                              – 1 863

                                 2003

                              – 1 117 778

                              820 000

                              297 778

                              1 117 778

                              0

                              – 1 862

                                 2004

                              – 781 981

                              781 981

                              0

                              781 981

                              0

                              – 1 862

                                 2005

                              – 1 279 230

                              778 000

                              501 230

                              1 279 230

                              0

                              – 1 863

                                 2006

                              – 2 494 074

                              778 000

                              1 716 074

                              2 494 074

                              0

                              – 1 863

                                 2007

                              – 2 687 621

                              622 529

                              2 065 313

                              2 687 842

                              221

                              – 1 642

                                 2008

                              – 2 314 050

                              871 350

                              1 442 700

                              2 314 050

                              0

                              – 1 642

                                 2009

                              – 1 868 670

                              1 246 998

                              621 672

                              1 868 670

                              0

                              – 1 642

                                 2010

                              – 1 823 049

                              1 401 628

                              0

                              1 401 628

                              – 421 421

                              – 423 062

                                 2011

                              – 1 620 663

                              1 220 232

                              0

                              1 220 232

                              – 400 431

                              – 823 493

                                 2012

                              – 945 316

                              945 316

                              0

                              945 316

                              0

                              – 823 493

                                 2013

                              – 528 779

                              635 966

                              0

                              635 966

                              107 187

                              – 716 306

                                 2014

                              – 618 000

                              618 000

                              0

                              618 000

                              0

                              – 716 306

                                 – 23 038 788

                                 15 679 357

                                 6 644 767

                                 22 324 124

                                 – 716 306

                  (242)

                  Pentru Institut Bordet, rezultatele contabile între 1996 și 2001 erau pozitive și, prin urmare, nu a existat nicio intervenție a comunei pentru anii respectivi. Totuși, începând din 2002, rezultatul contabil a devenit negativ, și au fost efectuate plăți pentru a compensa deficitele. Tabelul 12 de mai jos arată ușoare supracompensări tehnice în 2005 și în 2011 (și anume, mai puțin de 4 % și, respectiv, de 0,5 % din compensația acordată pentru acești ani). În 2009, se pare că a existat o supracompensare tehnică semnificativă de aproximativ 580 000 EUR (și anume, aproape 46 % din valoarea compensației acordate pentru anul respectiv). Cu toate acestea, în 2008, o subcompensare de aproximativ 533 000 EUR (aproape 505 000 EUR pe o bază agregată) a fost înregistrată. Aceasta înseamnă, în total, o supracompensație tehnică agregată de numai 73 702 EUR (mai puțin de 6 % din compensația acordată pentru 2009), care ar fi putut fi reportată pentru 2010 (284) (în timp ce pentru anul 2010, până în prezent, nu s-a acordat nicio compensație). În plus, în fiecare an din perioada examinată, Institutul Bordet aștepta încă o compensare a deficitelor înregistrate (a se vedea tabelul 6 de la considerentul 234). În 2009, comuna datora Institutului aproximativ 3 milioane EUR. Pentru întreaga perioadă 1996-2014, subcompensarea efectivă se ridică la peste 2,4 milioane EUR în total. Astfel cum se explică în considerentul 234, profitul anilor1996-2001 reduce suma restantă datorată de către comune, deoarece acestea deduc aceste profituri înainte de a interveni.

                     Tabelul 12

                     Deficitul contabil și compensația acordată pentru Institut Bordet

                              (EUR)

                              Institut Bordet

                              Deficit contabil

                              Finanțat prin intermediul FRBRTC sau al unei subvenții speciale a regiunii

                              Contribuții comunale suplimentare

                              Compensație totală acordată

                              Supracompensație(+) sau subcompensație (–) pentru anul

                              Supracompensație(+) sau subcompensație (–) globală

                                 1996

                              752 505

                              0

                              0

                              0

                              0

                              0

                                 1997

                              170 241

                              0

                              0

                              0

                              0

                              0

                                 1998

                              41 349

                              0

                              0

                              0

                              0

                              0

                                 1999

                              44 371

                              0

                              0

                              0

                              0

                              0

                                 2000

                              5 439

                              0

                              0

                              0

                              0

                              0

                                 2001

                              154 518

                              0

                              0

                              0

                              0

                              0

                                 2002

                              – 4 929 105

                              4 929 106

                              0

                              4 929 106

                              1

                              1

                                 2003

                              – 4 916 506

                              2 025 000

                              2 891 506

                              4 916 506

                              0

                              1

                                 2004

                              – 2 001 995

                              1 321 316

                              680 679

                              2 001 995

                              0

                              1

                                 2005

                              – 771 467

                              800 000

                              0

                              800 000

                              28 533

                              28 534

                                 2006

                              – 1 817 630

                              1 800 000

                              17 630

                              1 817 630

                              0

                              28 533

                                 2007

                              – 1 874 162

                              1 208 531

                              665 631

                              1 874 162

                              0

                              28 533

                                 2008

                              – 1 624 347

                              1 055 516

                              35 509

                              1 091 025

                              – 533 322

                              – 504 789

                                 2009

                              – 688 005

                              1 266 496

                              0

                              1 266 496

                              578 491

                              73 702

                                 2010

                              – 655 634

                              0

                              0

                              0

                              – 655 634

                              – 581 932

                                 2011

                              – 838 644

                              841 506

                              0

                              841 506

                              2 862

                              – 579 070

                                 2012

                              – 833 460

                              817 267

                              0

                              817 267

                              – 16 193

                              – 595 263

                                 2013

                              – 2 551 468

                              1 271 933

                              0

                              1 271 933

                              – 1 279 535

                              – 1 874 798

                                 2014

                              – 1 943 857

                              1 380 000

                              0

                              1 380 000

                              – 563 857

                              – 2 438 654

                                 – 24 277 858

                                 18 716 671

                                 4 290 955

                                 23 007 626

                                 – 2 438 654

                  (243)

                  Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 236), analiza existenței unei supracompensări în favoarea CHU Brugmann pentru anii 1996-1998 nu a putut fi realizată din lipsa datelor. Tabelul 13 de mai jos arată ușoare supracompensări tehnice în 2000, 2003, 2004, 2008 și 2011 (și anume, în fiecare caz, nu mai mult de 7 % din compensația acordată pentru anul în cauză). Timp de doi ani, și anume în 1999 și în 2012, supracompensația tehnică s-a ridicat la mai mult de 10 % din compensația acordată pentru anul în cauză (și anume, 15,3 % și, respectiv, 12,9 %). Cu toate acestea, în 2012, CHU Brugmann se afla, global, într-o situație de subcompensare, după ce a primit deja compensații în mod clar insuficiente în 2009 și în 2010 (și anume, o subcompensare de 558 858 EUR). În ceea ce privește anul 1999, nu există date pentru anii precedenți care pot fi luate în considerare pentru evaluarea situației de ansamblu, în ceea ce privește compensațiile, a CHU Brugmann în 1999. Cu toate acestea, este important de remarcat faptul că primele plăți efectuate de comună (pe baza finanțării prin intermediul FRBRTC) au început abia în 2003 și că, astfel cum se demonstrează în tabelul 4 de la considerentul 234, CHU Brugmann nu s-a aflat în niciun moment în situație de supracompensare care îl obligă să ramburseze (parțial) comunei compensația pentru deficit. Într-adevăr, în orice moment pe parcursul perioadei 1996-2014, CHU Brugmann se afla, global, într-o situație de subcompensare, iar comuna îi datora bani pentru a acoperi deficitele din trecut. Pentru această perioadă, subcompensarea efectivă se ridica la aproximativ 935 000 de milioane EUR în total.

                     Tabelul 13

                     Deficitul contabil și compensația acordată pentru CHU Brugmann

                              (EUR)

                              Chu Brugmann

                              Deficit contabil

                              Finanțat prin intermediul FRBRTC sau al unei subvenții speciale a regiunii

                              Contribuții comunale suplimentare

                              Compensație totală acordată

                              Supracompensație (+) sau subcompensație (–) pentru anul

                              Supracompensație (+) sau subcompensație (–) globală

                                 1999

                              – 508 171

                              600 000

                              0

                              600 000

                              91 829

                              91 829

                                 2000

                              – 3 755 229

                              3 755 587

                              0

                              3 755 587

                              358

                              92 188

                                 2001

                              – 5 440 039

                              5 440 000

                              0

                              5 440 000

                              – 39

                              92 149

                                 2002

                              – 1 976 934

                              1 976 933

                              0

                              1 976 933

                              – 1

                              92 149

                                 2003

                              – 1 697 238

                              1 770 000

                              0

                              1 770 000

                              72 762

                              164 911

                                 2004

                              – 1 442 292

                              1 457 000

                              0

                              1 457 000

                              14 708

                              179 619

                                 2005

                              – 7 413 186

                              3 657 000

                              3 756 186

                              7 413 186

                              0

                              179 619

                                 2006

                              – 14 180 725

                              3 657 000

                              10 523 725

                              14 180 725

                              0

                              179 619

                                 2007

                              – 6 954 466

                              4 125 610

                              2 828 856

                              6 954 466

                              0

                              179 619

                                 2008

                              – 6 308 290

                              3 999 767

                              2 505 046

                              6 504 813

                              196 523

                              376 142

                                 2009

                              – 6 228 859

                              3 231 504

                              2 600 612

                              5 832 116

                              – 396 743

                              – 20 601

                                 2010

                              – 5 011 208

                              3 644 432

                              169 179

                              3 813 611

                              – 1 197 597

                              – 1 218 198

                                 2011

                              – 2 982 442

                              3 206 932

                              0

                              3 206 932

                              224 490

                              – 993 708

                                 2012

                              – 2 945 806

                              3 380 656

                              0

                              3 380 656

                              434 850

                              – 558 858

                                 2013

                              – 2 799 788

                              2 500 348

                              0

                              2 500 348

                              – 299 440

                              – 858 298

                                 2014

                              – 2 923 714

                              2 847 000

                              0

                              2 847 000

                              – 76 714

                              – 935 011

                                 – 72 568 384

                                 49 249 769

                                 22 383 604

                                 71 633 373

                                 – 935 011

                  (244)

                  În cele din urmă, profiturile limitate declarate de unele dintre spitalele IRIS (și anume, CHU Saint-Pierre în 2006, HUDERF în 1999 și Institut Bordet între 1996 și 2001) nu pot fi considerate ca un indiciu de supracompensare. Într-adevăr, pe baza separării conturilor în vigoare (a se vedea considerentul 226) în cadrul spitalelor IRIS, Comisia concluzionează că aceste profituri, în toate cazurile, cu excepția unuia, provin din profiturile generate de activitățile conexe (a se vedea considerentele 41, 116 și 117) efectuate de spitalele IRIS. Activitățile legate de SIEG al Institut Bordet au generat un profit limitat în 1996 de aproximativ 1 % din veniturile totale ale spitalului pentru anul respectiv. Comisia consideră că, în orice caz, un profit atât de limitat ar fi rezonabil și, prin urmare, nu ar conduce la o supracompensare. În plus, după cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 234), toate profiturile (indiferent dacă sunt generate de SIEG sau de activități conexe) sunt păstrate și utilizate pentru a compensa deficitele viitoare (sau deficitele anterioare neplătite) și a reduce astfel contribuția comunelor.

                  (245)

                  Având în vedere considerațiile de mai sus, Comisia concluzionează că, din cauza întârzierii plăților pentru compensarea deficitului, a faptului că, în orice moment din perioada 1996-2014, comunele în cauză datorau fiecăruia dintre spitalele IRIS sume importante aferente compensării deficitelor și a faptului că fiecare dintre spitalele IRIS era, global, într-o situație de subcompensare, niciun spital IRIS nu a beneficiat, în realitate, de o supracompensare.

            7.3.6.   Controlul supracompensației

                  (246)

                  A treia condiție esențială de compatibilitate prevăzută în Decizia privind SIEG din 2012 impune statelor membre să adopte măsuri prin care să se asigure că întreprinderile cărora le-a fost încredințată prestarea unor SIEG nu beneficiază de nicio supracompensare și obligă statul membru să efectueze sau să asigure efectuarea cu regularitate a unor controale cel puțin o dată la trei ani (285). În plus, în cazul în care o întreprindere a beneficiat efectiv de o supracompensare, statele membre sunt obligate să solicite întreprinderii în cauză să o ramburseze (286).

                  (247)

                  În primul rând, trebuie menționat faptul că, în ceea ce privește acoperirea deficitului în cauză, însăși natura mecanismului de compensare reduce deja în mod semnificativ riscul de supracompensare și, prin urmare, este o măsură care contribuie la evitarea supracompensării. Astfel, comunele nu pot acoperi decât deficitul real înregistrat de spitalele IRIS după prestarea unor servicii de interes economic general și a unor activități conexe limitate. Prin urmare, compensația nu acoperă decât costurile nete reziduale (a se vedea considerentul 226) suportate în timpul prestării acestor SIEG și a activităților conexe și nici măcar nu include un profit rezonabil. Toate plățile se efectuează ex post, și anume după ce deficitele au fost înregistrate (a se vedea, în acest sens, tabelele de la considerentul 234). Plățile se efectuează în mai multe tranșe (astfel cum reiese din tabelele de la considerentul 234), ceea ce garantează posibilitatea comunelor de a reține o plată la cel mai mic semn de risc de supracompensare. Comunele verifică, de asemenea, valoarea deficitelor neplătite agregate înainte de a efectua o plată în favoarea spitalelor IRIS. Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 235), comunele și spitalele IRIS au convenit, de asemenea, să ramburseze imediat compensarea deficitului în temeiul articolului 109 din LCH, pentru a evita o dublă acoperire a aceluiași deficit. Astfel, nu există decât un risc rezidual limitat și teoretic de supracompensare tehnică, în cazul în care compensarea este analizată în fiecare an în mod izolat (a se vedea considerentele 237 și 238). Cu toate acestea, în practică, niciunul dintre spitalele IRIS nu a beneficiat vreodată, în mod global, de o supracompensare reală întrucât, în orice moment pe parcursul perioadei 1996-2014, comunele datorau spitalelor IRIS sume importante aferente compensării deficitului neplătit (astfel cum confirmă tabelele de la considerentul 234).

                  (248)

                  În al doilea rând, Legea din 14 noiembrie 1983 (287) privind controlul acordării și utilizării anumitor subvenții definește normele aplicabile verificării subvențiilor acordate, în special de către autoritățile locale. Aceasta cuprinde aceleași norme ca și Ordonanța organică de la Bruxelles din 23 februarie 2006 care definește dispozițiile aplicabile în materie de buget, conturi și audituri (288) și care include, ea însăși, pentru regiunea Bruxelles-Capitală, normele generale prevăzute în Legea din 16 mai 2003 de stabilire a dispozițiilor generale aplicabile bugetelor, controlului subvențiilor și contabilității comunităților și regiunilor, precum și organizării controlului efectuat de către Curtea de Conturi din Belgia (289). Articolul 1 din Legea din 14 noiembrie 1983 prevede că:
                  „Prezenta lege se aplică oricărei subvenții acordate de:

                              1o

                              provincii, comune, instituții de interes provincial sau comunal dotate cu personalitate juridică, aglomerații urbane, federații ale comunelor, comisii pentru cultură, asociații de provincii și asociații de comune;

                              2o

                              persoane juridice sau fizice subvenționate în mod direct sau indirect de unul dintre prestatorii menționați la alineatul 1o.”

                        Articolul 2 din legea menționată definește, de asemenea, domeniul său de aplicare foarte larg și prevede că:
                  „Prin subvenție trebuie să se înțeleagă […] orice contribuție, avantaj sau ajutor, indiferent de formă sau denumire, inclusiv avansurile unor fonduri rambursabile acordate fără dobândă, în vederea promovării unor activități relevante pentru interesul general […]”.
                  Din articolele sus-menționate, reiese în mod clar că compensarea deficitului acordată de comunele bruxelleze spitalelor IRIS pentru prestarea unui SIEG și a unor activități conexe, intră în domeniul de aplicare al acestei legi.

                  (249)

                  Articolul 3 din Legea din 14 noiembrie 1983 stabilește principiul conform căruia subvenția trebuie să fie utilizată exclusiv în scopul pentru care a fost acordată și beneficiarul trebuie să poată justifica folosirea acesteia. Articolele 4 și 5 stabilesc norme suplimentare privind acordarea unor astfel de subvenții, precum și obligațiile în materie de transparență impuse beneficiarului. Articolele 6 și 7 definesc normele privind controlul efectuat de către sau în numele furnizorului de subvenții în ceea ce privește utilizarea acestor subvenții. În special, articolul 6 prevede că:
                  „Orice furnizor [de subvenții] are dreptul să efectueze pe loc verificări cu privire la utilizarea subvenției acordate.”
                  Articolul 7 prevede obligațiile de rambursare și de recuperare a subvențiilor. Acest articol are următorul cuprins:
                  „Fără a aduce atingere dispozițiilor rezolutorii sub incidența cărora intră subvenția, beneficiarul este obligat să ramburseze această subvenție în următoarele cazuri:

                              1o

                              atunci când nu utilizează subvenția pentru scopul pentru care a fost acordată;

                              2o

                              atunci când nu furnizează una dintre justificările menționate la articolele 4 și 5;

                              3o

                              atunci când se opune exercitării controlului menționat la articolul 6.

                        Cu toate acestea, în cazul prevăzut la paragraful 1o, 2o, beneficiarul trebuie să restituie numai partea din subvenție care nu este justificată.
                  Persoanele juridice de drept public care au autoritatea de a stabili impuneri directe sunt autorizate să recupereze prin mijloace de constrângere subvențiile rambursabile. Constrângerea este atribuită de către contabilul responsabil de recuperare. Aceasta este învestită cu formulă executorie de către autoritatea administrativă abilitată să învestească cu formulă executorie respectivele dispoziții directe ale acestor persoane juridice de drept public.”

                  (250)

                  Prin urmare, legislația permite comunelor să garanteze că subvențiile sunt acordate în funcție de condițiile necesare și să verifice utilizarea și recuperarea sumelor care nu sunt necesare. Plata compensării deficitelor de către comune este supusă, prin urmare, unor reguli foarte stricte. Acceptarea lor de către spitalele în cauză implică un drept de control de către o autoritate independentă, care poate asigura faptul că subvenția a fost folosită efectiv în scopul pentru care a fost acordată. În caz contrar, spitalul este obligat să o restituie imediat, asigurând astfel recuperarea oricărei supracompensări în favoarea spitalelor IRIS.

                  (251)

                  Această concluzie este coroborată cu Legea CPAS, care, la articolul 60 alineatul (6), prevede că:
                  „Crearea sau extinderea unităților sau serviciilor care pot beneficia de subvenții fie la nivelul investițiilor, fie la nivelul funcționării, poate fi decisă doar pe baza unui dosar care demonstrează faptul că condițiile prevăzute în legislație sau în regulamentul organic de acordare a acestor subvenții vor fi respectate.”
                  Dacă un CPAS ajută un spital public, trebuie să se demonstreze că normele de acordare a finanțării vor fi respectate.

                  (252)

                  În mod similar, articolul 135g din Legea CPAS precizează modalitățile de supraveghere a asociațiilor locale din capitolul XII (în speță, spitalele IRIS), de către asociația centrală (în speță, IRIS) în fiecare trimestru. Acest lucru înseamnă, în special, că IRIS controlează conformitatea deciziilor luate de spitalele IRIS cu:

                              „1o

                              planul strategic general și de stabilire a activității spitalicești și deciziile adoptate în temeiul acestuia;

                              2o

                              organigrama și planul financiar adoptate de asociația locală pe baza orientărilor stabilite de asociația centrală, precum și corecțiile și actualizările acestora;

                              3o

                              bugetul anual adoptat de către asociația locală pe baza orientărilor stabilite de asociația centrală.

                        În caz de neconformitate, asociația centrală va lua toate măsurile pe care le consideră adecvate pentru a pune capăt neconformității și le transmite spre executare în termenul stabilit la asociația locală în cauză.
                  În cazul neexecutării măsurilor de către asociația locală în cauză în termenul prevăzut, asociația centrală poate cere imediat comisarului menționat la articolul 135 novies să înlocuiască organismul în dificultate din asociația locală.”

                  (253)

                  Din dispozițiile menționate mai sus rezultă că atât Legea CPAS, cât și Legea din 14 noiembrie 1983 permit comunelor bruxelleze să garanteze faptul că subvențiile acordate spitalelor IRIS sunt utilizate în mod corect și nu conduc la supracompensare. Aplicarea coroborată a acestor dispoziții facilitează controlul supracompensării și prevede recuperarea supracompensațiilor. În plus, în caz de neconformitate, o competență de substituire este acordată unei părți terțe pentru a garanta faptul că obligațiile impuse spitalelor IRIS sunt îndeplinite, în special în ceea ce privește bugetul. Prin urmare, comunele, CPAS și asociația centrală IRIS dețin atribuții extinse de control, chiar dacă nu există, practic, niciun risc de supracompensare în temeiul mecanismului de compensare a deficitelor în cauză în prezenta decizie.

                  (254)

                  În plus, în cazul în care conturile de exploatare ale spitalului public afișează un deficit, Colegiul primarilor și consilierilor locali poate, în conformitate cu articolele 111 alineatul (2) și 126 din Legea CPAS, să suspende executarea „oricărei decizii a CPAS care subminează interesul comunal și în special interesele financiare ale comunei.”

                  (255)

                  În cele din urmă, trebuie subliniat faptul că autoritățile care acordă măsura de ajutor în cauză (și anume, comunele și CPAS) controlează direct beneficiarii. În special, aceste autorități dispun de majoritatea voturilor în consiliile de administrație ale spitalelor IRIS, care, printre altele, numesc directorul general al spitalelor lor respective. În cazul puțin probabil în care un spital IRIS ar refuza să ramburseze supracompensația, autoritățile publice ar putea înlocui cu ușurință directorul general pentru a remedia situația. În plus, în conformitate cu statutul fiecărui spital IRIS, consiliul de administrație se întrunește de cel puțin 8 ori pe an, ceea ce permite autorităților care au acordat ajutorul să monitorizeze îndeaproape situația financiară a spitalelor IRIS (în special prin intermediul rapoartelor trimestriale care acoperă acest subiect, astfel cum se prevede în statut).

                  (256)

                  Având în vedere cele de mai sus, Comisia concluzionează că există suficiente modalități pentru a preveni, detecta și recupera supracompensațiile, în timp ce riscul de supracompensare reală pare să fie foarte redus dată fiind natura măsurii de ajutor în cauză.

            7.3.7.   Durata mandatelor

                  (257)

                  Articolul 2 alineatul (2) din Decizia privind SIEG din 2012 prevede că decizia se aplică numai mandatelor a căror durată nu depășește 10 ani, cu excepția cazului în care o perioadă mai lungă se poate justifica prin necesitatea ca întreprinderea mandatată să își amortizeze investițiile importante pe o perioadă mai lungă, în conformitate cu principiile contabile general acceptate.

                  (258)

                  Durata statutelor spitalelor IRIS, care, la nivel comunal, sunt mandatele relevante în speță, este stabilită la 30 de ani. Comisia consideră că o perioadă atât de lungă de timp este justificată de necesitatea ca spitalele IRIS să autorizeze unele investiții importante în calitate de furnizori de SIEG mandatați. Mai exact, activele cele mai importante ale spitalelor IRIS sunt imobilele acestora (care reprezintă mai mult de 60 % din valoarea activelor lor), care sunt amortizate pe o perioadă de 30 de ani, în conformitate cu principiile contabile general acceptate (290). În plus, planurile strategice IRIS, care precizează obligațiile suplimentare care le revin spitalelor IRIS, au, de asemenea, o durată limitată, care este chiar mai mică. Primul plan strategic acoperea perioada 1996-2001. Al doilea plan strategic acoperea inițial perioada 2002-2006, dar acesta a fost ulterior modificat și prelungit până la sfârșitul anului 2014. Un nou plan strategic pentru perioada 2015-2018 a fost adoptat în ianuarie 2015.

                  (259)

                  În plus, Legea din 10 aprilie 2014 (291) a limitat durata mandatului federal privind misiunea spitalicească de bază (292) prin modificarea articolului 105 din versiunea actuală a LCH (293). În special, articolul 105 prevede, în prezent, că perioada pentru care BMF este acordat nu depășește 10 ani, cu excepția elementelor din BMF care acoperă costurile investițiilor spitalicești importante care necesită o amortizare pe perioadă mai lungă de timp, în conformitate cu principiile contabile general acceptate. În cele din urmă, autorizația individuală pe care spitalele trebuie să o aibă pentru a fi eligibile pentru finanțarea BMF are, de asemenea, o durată limitată (care depinde de regiune, dar care, în general, este de aproximativ cinci ani și, în orice caz, de până la 10 ani).

                  (260)

                  Prin urmare, Comisia consideră că obligația prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Decizia privind SIEG din 2012 de a limita mandatul și de a justifica această durată este îndeplinită.

            7.3.8.   Transparență

                  (261)

                  În cele din urmă, Decizia privind SIEG din 2012 prevede obligația statelor membre de a publica anumite informații. Mai precis, pentru compensațiile cu o valoare de peste 15 milioane EUR acordate unei întreprinderi care desfășoară, de asemenea, activități în afara domeniului de aplicare a serviciului de interes economic general, articolul 7 din Decizia privind SIEG din 2012 prevede obligația statelor membre de a publica pe internet sau prin alte mijloace corespunzătoare mandatul (sau un rezumat care cuprinde elementele prevăzute la articolul 4 din decizia menționată) și sumele anuale corespunzătoare ajutoarelor acordate întreprinderii.

                  (262)

                  Obligația de transparență din Decizia privind SIEG din 2012 se aplică „compensațiilor cu o valoare de peste 15 milioane EUR acordate unei întreprinderi care desfășoară, de asemenea, activități care se situează în afara cadrului serviciului de interes economic general”. Astfel cum se arată în tabelele 9-13, cuantumul compensației comunale a deficitului pentru fiecare spital IRIS nu depășește niciodată, pentru niciun an, pragul de 15 milioane EUR. Prin urmare, Comisia consideră că obligația de transparență prevăzută la articolul 7 din Decizia privind SIEG din 2012 nu se aplică în cazul de față.

            7.3.9.   Rezumatul concluziilor privind compatibilitatea ajutorului cu piața internă

                  (263)

                  Având în vedere cele de mai sus, Comisia concluzionează că compensarea deficitelor spitalelor publice IRIS din Bruxelles de către comunele bruxelleze începând din 1996, care face obiectul prezentei decizii, este în conformitate cu cerințele prevăzute în Decizia privind SIEG din 2012 și, prin urmare, este compatibilă cu piața internă în temeiul articolului 106 alineatul (2) din TFUE.

                  (264)

                  Rezultă din concluzia de mai sus și din explicațiile prezentate la considerentele 148152, că Comisia nu trebuie să evalueze dacă compensarea deficitelor spitalelor publice IRIS din Bruxelles de către comunele bruxelleze este, de asemenea, compatibilă cu piața internă în temeiul Deciziei privind SIEG din 2005 (pentru ajutoarele acordate între 19 decembrie 2005 și 31 ianuarie 2012) sau al Cadrului privind SIEG din 2012.

            7.4.   Observații finale

                  (265)

                  Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 159), în hotărârea sa de anulare din 7 noiembrie 2012, Tribunalul a făcut referire la principiul egalității de tratament. În acest context, Comisia reamintește că principiul nediscriminării sau al egalității de tratament nu se numără printre criteriile de compatibilitate ale Deciziei privind SIEG din 2012. Cu toate acestea, în cazul de față, Comisia concluzionează că, în orice caz, acest principiu este respectat, întrucât spitalele IRIS și spitalele private din Bruxelles se află într-o situație diferită din punct de vedere juridic și factual, în măsura în care domeniul de aplicare a misiunii SIEG a spitalelor publice IRIS este mai larg decât cel al spitalelor private și, prin urmare, punerea sa în aplicare este mai costisitoare (astfel cum s-a explicat mai sus, a se vedea punctul 7.3.4.1). Din motive de exhaustivitate, Comisia observă că spitalele publice IRIS sunt supuse unei serii de constrângeri și costuri suplimentare (a se vedea considerentele 42 și 43) în cursul îndeplinirii SIEG de care sunt responsabile.

                  (266)

                  Întrucât spitalele IRIS și spitalele private din Bruxelles se află în situații diferite, care nu sunt comparabile, compensarea deficitelor spitalelor IRIS nu ar putea fi considerată o încălcare a principiului egalității de tratament.

            8.   CONCLUZIE

                  (267)

                  Având în vedere evaluarea de mai sus, Comisia decide că ajutorul de stat în cauză este compatibil cu piața internă în temeiul articolului 106 alineatul (2) din TFUE.

            ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
      Articolul 1
      Ajutorul de stat acordat sub forma unei compensări a deficitelor spitalelor publice IRIS din Bruxelles de către comunele bruxelleze începând din 1996 este compatibil cu piața internă în temeiul articolului 106 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.
      Articolul 2
      Prezenta decizie se adresează Regatului Belgiei.

         Adoptată la Bruxelles, 5 iulie 2016.

               Pentru Comisie

            Margrethe VESTAGER

               Membru al Comisiei

         (1)  Începând de la 1 decembrie 2009, articolele 87 și 88 din Tratatul CE au devenit articolele 107 și, respectiv, 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene („TFUE”). Cele două seturi de dispoziții sunt, în esență, identice. În sensul prezentei decizii, trimiterile la articolele 107 și 108 din TFUE trebuie înțelese ca trimiteri la articolele 87 și, respectiv, 88 din Tratatul CE, atunci când este cazul. TFUE a introdus, de asemenea, anumite modificări ale terminologiei, cum ar fi înlocuirea termenului „Comunitate” cu „Uniune”, a termenului „piață comună” cu „piață internă” și a termenului „Tribunal de Primă Instanță” cu „Tribunal”. În prezenta decizie este folosită terminologia din TFUE.

         (2)  JO C 437, 5.12.2014, p. 10.

         (3)  Împreună, aceste cinci spitale publice gestionează aproximativ 2 425 din cele aproximativ 7 260 de paturi din spitalele generale și din spitalele universitare din regiunea Bruxelles-Capitală (cu excepția spitalelor de psihiatrie, geriatrie și a altor spitale specializate). Acestea au aproximativ 10 000 de angajați. Aceste spitale oferă peste un milion de consultații medicale pe an. Numărul de paturi de spital aprobate a fost furnizat de autoritățile belgiene (care au consultat Comisia comunitară comună și Serviciul public federal „Sănătate publică”) și se referă la anul 2015. Informații suplimentare sunt disponibile pe site-ul internet al IRIS (a se vedea http://www.iris-hopitaux.be).

         (4)  A se vedea secțiunile 2.2 și 2.4 pentru mai multe informații legate de aceste spitale publice și activitățile lor.

         (5)  Abrevierea IRIS corespunde Interhospitalière régionale des infrastructures de soins.

         (6)  Reclamanții au solicitat să nu le fie divulgată identitatea. Cu toate acestea, ca urmare a acțiunii în anulare introduse de aceste părți și a hotărârii de anulare din 7 noiembrie 2012 pronunțată de Tribunal în cauza T-137/10, aceste identități sunt acum publice (a se vedea considerentele 4 și 6). De asemenea, trebuie remarcat faptul că ABISP și membrii săi și-au retras plângerea.

         (7)  Acest ultim argument a fost invocat de reclamanți pentru prima dată în scrisoarea lor din 15 decembrie 2008.

         (8)  În esență, opinia preliminară a serviciilor Comisiei este că spitalele IRIS erau, în mod evident, însărcinate cu misiuni de serviciu public, că compensația pe care acestea o primeau era clar definită și că valoarea compensației nu era excesivă. În consecință, serviciile Comisiei au ajuns la concluzia că nu există probleme în ceea ce privește normele privind ajutoarele de stat. În plus, acestea au remarcat faptul că cerințele privind transparența par a fi, de asemenea, îndeplinite. Prin urmare, serviciile Comisiei au concluzionat că nu există motive suficiente pentru continuarea anchetei în absența unor informații noi prezentate de reclamanți.

         (9)  Cauza T-128/08, nepublicată încă.

         (10)  Cauza T-241/08, nepublicată încă.

         (11)  Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 din tratatul privind funcționarea uniunii Europene (JO L 83, 27.3.1999, p. 1).

         (12)  JO C 74, 24. 3.2010, p. 1.

         (13)  Decizia 2005/842/CE a Comisiei din 28 noiembrie 2005 privind aplicarea articolului 86 alineatul (2) din Tratatul CE în cazul ajutoarelor de stat sub formă de compensații pentru obligația de serviciu public acordate anumitor întreprinderi cărora le-a fost încredințată prestarea unor servicii de interes economic general (JO L 312, 29.11.2005, p. 67).

         (14)  Cauza T-137/10, CBI/Comisia, ECLI:EU:T:2012:584.

         (15)  Ibid., punctul 313.

         (16)  A se vedea nota de subsol 2.

         (17)  Moniteur belge din 5 august 1976, p. 9876.

         (18)  Dintre cele 19 comune care constituie regiunea Bruxelles-Capitală, cele șase comune implicate sunt: Anderlecht, orașul Bruxelles, Etterbeek, Ixelles, Schaerbeek și Saint-Gilles.

         (19)  Mai exact, era vorba despre următoarele spitale: CHU Brugmann-Huderf (entitate unică până la 1 ianuarie 1997), CHU Saint-Pierre, Institut Bordet, Centre Hospitalier Baron Lambert, Centre Hospitalier Bracops, Centre Hospitalier Molière, Centre Hospitalier Brien și Centre Hospitalier Etterbeek-Ixelles.

         (20)  Sublinierea noastră.

         (21)  Sublinierea noastră.

         (22)  Sesiunea ordinară 1995-1996. Documente ale Adunării plenare a Comisiei comunitare comune Proiect de ordonanță: B-10/1. – Raport: B-10/2. Raport integral. – Discuție și adoptare: reuniunea din 22 decembrie 1995.

         (23)  Lucrările preliminare precizează în special că acordul de cooperare din 19 mai 1994 a fost încheiat „pentru a asigura perenitatea spitalelor publice bruxelleze prin încurajarea, printre altele, a instituirii unor mecanisme de coordonare și cooperare între responsabilii diferitelor spitale publice situate pe teritoriul regiunii Bruxelles-Capitală, și anume comunele, [CPAS] și asociațiile create în temeiul capitolului XII din [Legea CPAS].”

         (24)  Articolul 121 din Legea CPAS precizează că asociațiile care fac obiectul capitolului XII au personalitate juridică.

         (25)  Unele dintre spitalele IRIS își exercită activitatea în mai multe locații. În prezent, CHU-B își desfășoară activitatea în trei locații (Victor Horta, Paul Brien și Reine Astrid), CHU-SP în două locații (Porte de Hal și César de Paepe) și HIS în patru locații (Etterbeek-Ixelles, J. Bracops, Molière-Longchamp și Baron Lambert).

         (26)  Controlul exercitat de către IRIS este supus condițiilor specificate în Ordonanța (regiunii BruxellesCapitală) din 22 decembrie 1995 (Moniteur belge din 7 februarie 1996, p. 2737).

         (27)  Articolul 120 din Legea CPAS precizează cerințele minime aplicabile statutelor asociațiilor create de un CPAS pe baza capitolului XII din Legea CPAS.

         (28)  Articolul 125 din Legea CPAS prevede că: „Indiferent de proporția aporturilor diverșilor asociați, persoanele de drept public dispun întotdeauna de majoritatea voturilor în cadrul diverselor organisme de administrare și gestionare a asociației.”

         (29)  FRBRTC a fost instituit prin Ordonanța din 8 aprilie 1993 (Moniteur belge din 12 mai 1993, p. 10889 (modificată prin Ordonanța din 2 mai 2002).

         (30)  Suma de 100 milioane EUR nu era suficientă pentru acoperirea datoriilor financiare totale ale spitalelor la sfârșitul lui 1995, cu un deficit cumulat estimat la aproximativ 200 de milioane EUR.

         (31)  Moniteur belge din 7 octombrie 1987, p. 14652. Înlocuită de Legea coordonată privind spitalele și alte instituții de îngrijiri medicale din 10 iulie 2008 (Moniteur belge din 7 noiembrie 2008, p. 58624).

         (32)  Pentru facilitarea consultării, prezenta decizie se referă numai la articolul 147 din LCH, fiind de la sine înțeles că această trimitere se referă la articolul 163 din LCH începând cu data intrării în vigoare a Legii din 10 iulie 2008.

         (33)  A se vedea articolele 2-7 din Legea din 7 august 1987.

         (34)  A se vedea articolele 10-17 din Legea din 7 august 1987.

         (35)  A se vedea articolele 23-45 din Legea din 7 august 1987. Mecanismul de programare constă în a stabili, pe baza nevoilor medicale evaluate de autoritatea federală, un număr maxim de paturi în funcție de regiune. Rezultă că, cu excepția cazului în care cererea de paturi crește, introducerea de paturi (sau construirea de spitale) nu este permisă, cu excepția cazului în care se elimină paturi în altă parte.

         (36)  A se vedea articolele 68-76e din Legea din 7 august 1987.

         (37)  A se vedea articolele 130-142 din Legea din 7 august 1987.

         (38)  A se vedea http://www.iris-hopitaux.be/fr (site consultat la 19 august 2015).

         (39)  A se vedea nota de subsol 246 pentru venitul mediu.

         (40)  Această obligație este întemeiată, în special, pe Legea din 18 iulie 1966, pe articolul 42 alineatul (5) din Legea CPAS, pe Legea din 24 iunie 1988, pe Decizia Executivului regiunii Bruxelles-Capitală din 25 iulie 1991 și pe Decizia guvernului regiunii Bruxelles-Capitală din 6 mai 1999.

         (41)  Toate estimările costurilor indicate în prezentul considerent și în considerentul următor se referă la anul 2010 și reflectă costul rezidual care trebuie suportat de spitalele IRIS după deducerea finanțării publice, după caz, de către regiunea Bruxelles-Capitală sau de guvernul federal.

         (42)  Informații care intră sub incidența secretului profesional.

         (43)  Această obligație se bazează în special pe articolul 156 și articolul 161 alineatele (1) și (2) din Legea din 24 iunie 1988, pe articolul 42 alineatul (5) din Legea CPAS și pe alineatul (3.4) din Protocolul sindical 95/3 din 27 octombrie 1995.

         (44)  Această obligație se întemeiază, în special, pe Legea din 14 februarie 1961, pe articolul 42 alineatul (5) din Legea CPAS, pe Legea din 24 iunie 1988 și pe Decizia guvernului regiunii Bruxelles-Capitală din 6 mai 1999.

         (45)  Aceste creșteri salariale sunt definite de convențiile 2003/1, 2004/10, 2007/1 și 2009/1.

         (46)  Regiunea Bruxelles-Capitală a impus o organizație centrală responsabilă de coordonarea și de supravegherea activităților spitalicești ale spitalelor IRIS, în conformitate cu capitolul XIIa din Legea CPAS.

         (47)  Trebuie menționat faptul că, pentru unele dintre spitalele IRIS, acest principiu a fost inclus inițial în articolul 44 sau 47. În orice caz, pe fond, acest principiu era deja menționat, în fiecare caz, în statutele originale.

         (48)  În momentul creării spitalelor IRIS, acest principiu a fost inclus în articolul 44 din statute, cu textul următor: „Rezultatul exploatării este atribuit asociaților care dispun de cel puțin o cincime din numărul total de voturi în cadrul Adunării generale, prin hotărâre a Adunării generale, proporțional cu reprezentarea acestora în cadrul său.”

         (49)  În septembrie 2013, Mutualité chrétienne, una dintre cele mai importante societăți mutuale belgiene (societățile mutuale sunt entități private, fără scop lucrativ, responsabile de rambursarea cheltuielilor medicale suportate de asigurările sociale) a publicat un articol potrivit căruia, în 2011, veniturile spitalelor belgiene erau împărțite, în medie, după cum urmează, între aceste trei surse de finanțare: 1. BMF: 49 %; 2. INAMI: 42 %;, și 3. pacienți (sau asiguratorii lor privați): 9 %.

         (50)  A se vedea articolele 87 și următoarele din Legea din 7 august 1987.

         (51)  A se vedea articolele 24-87 din Decretul regal din 25 aprilie 2002 (Moniteur belge din 5 iulie 2002, p. 30290).

         (52)  A se vedea Legea din 9 august 1963, astfel cum a fost modificată (Moniteur belge din 1 noiembrie 1963, p. 10555).

         (53)  Moniteur belge din 27 august 1994, p. 21524.

         (54)  A se vedea articolele 133-135 din Legea din 7 august 1987.

         (55)  A se vedea articolul 140 din Legea din 7 august 1987.

         (56)  A se vedea articolele 46 și următoarele din Legea din 7 august 1987.

         (57)  A se vedea articolul 47 din Legea din 7 august 1987.

         (58)  Pentru facilitarea consultării, prezenta decizie se referă numai la articolul 109 din LCH, fiind de la sine înțeles că această trimitere se referă la articolul 125 din LCH începând cu data intrării în vigoare a Legii din 10 iulie 2008.

         (59)  Moniteur belge din 1 ianuarie 1964, p. 2. Această lege prevedea ca 10 % din deficit să fie acoperite de comuna în care era situat spitalul, iar restul de 90 % de către comunele belgiene în care pacienții își aveau reședința.

         (60)  Moniteur belge din 29 decembrie 1973, p. 15027.

         (61)  Acestea au fost definite inițial în Decretul regal din 8 decembrie 1986 (Moniteur belge din 12 decembrie 1986, p. 17023), astfel cum a fost modificat prin Decretul regal din 10 noiembrie 1989, înlocuit apoi prin Decretul regal din 8 martie 2006 (Moniteur belge din 12 aprilie 2006, p. 20232).

         (62)  Celelalte elemente excluse din deficitul acoperit de articolul 109 din LCH sunt, în special, estimarea plăților rectificative în contextul BMF, anumite rezerve și anumite tipuri de amortizare.

         (63)  Într-adevăr, deficitul menționat la articolul 109 din LCH se calculează pe baza deficitului contabil și prin excluderea anumitor elemente.

         (64)  Moniteur belge din 4 septembrie 1975, p. 10847.

         (65)  A se vedea articolele 77 și 78 din Legea din 7 august 1987.

         (66)  A se vedea articolele 80 și 85 din Legea din 7 august 1987.

         (67)  A se vedea articolele 86-86b din Legea din 7 august 1987.

         (68)  A se vedea articolul 115 din Legea din 7 august 1987.

         (69)  A se vedea nota de subsol 29.

         (70)  Aceste subvenții speciale au fost acordate în temeiul Ordonanței din 13 februarie 2003 (Moniteur belge din 5 mai 2003, p. 24098).

         (71)  Decizia Comisiei în cazul SA.19864 (ex NN 54/2009) (JO C 74, 24.3.2010, p. 1).

         (72)  Ibid., considerentele 140-145.

         (73)  Ibid., considerentele 146-150.

         (74)  Ibid., considerentele.

         (75)  Ibid., considerentele 151-155.

         (76)  Ibid., considerentul 156.

         (77)  Ibid., considerentele 175-181.

         (78)  Ibid., considerentele 182-193.

         (79)  Ibid., considerentele 204-205.

         (80)  Ibid., considerentul 206.

         (81)  Ibid., considerentul 198.

         (82)  Ibid., considerentul 199.

         (83)  Ibid., considerentul 201.

         (84)  A se vedea nota de subsol 14.

         (85)  Ibid., punctul 70.

         (86)  Ibid., punctul 313.

         (87)  Ibid., punctele 97-188.

         (88)  Ibid., punctele 119-120.

         (89)  Ibid., punctul 104.

         (90)  Ibid., punctele 123-151.

         (91)  Ibid., punctele 152-159.

         (92)  Ibid., punctele 174-188.

         (93)  Ibid., punctul 159.

         (94)  Ibid., punctele 189-244.

         (95)  Ibid., punctele 194 și 195-202.

         (96)  Ibid., punctul 196.

         (97)  Ibid., punctul 194.

         (98)  Ibid., punctele 203-207.

         (99)  Ibid., punctele 208-211.

         (100)  Ibid., punctul 215.

         (101)  Ibid., punctele 216-218.

         (102)  Ibid., punctele 231-244.

         (103)  Ibid., punctul 238.

         (104)  Ibid., punctele 239-244.

         (105)  Ibid., punctele 245-301.

         (106)  Ibid., punctele 253-255.

         (107)  Ibid., punctele 257-258 și 265.

         (108)  Ibid., punctele 259-264.

         (109)  Ibid., punctele 266-278.

         (110)  Ibid., punctele 279-288.

         (111)  Ibid., punctul 286.

         (112)  Ibid., punctul 288.

         (113)  Ibid., punctul 290.

         (114)  Ibid., punctul 300.

         (115)  Ibid., punctul 308.

         (116)  A se vedea nota de subsol 2.

         (117)  A se vedea, în acest sens, hotărârea în cauza T-137/10, punctele 310 și 313.

         (118)  Chestiunea dacă aceste activități constituie sau nu servicii de interes economic general în sensul articolului 106 alineatul (2) din TFUE, și dacă aceste activități au fost încredințate spitalelor printr-un act de încredințare întocmit în mod corespunzător va fi evaluată în continuare (în secțiunea 7.3.4).

         (119)  Pe această temă, a se vedea hotărârea în cauza T-137/10, punctul 308.

         (120)  A se vedea hotărârea din 25 ianuarie 2013 în cauza RG 2010/15534/A, ASBL La Clinique Fond'Roy/[…] și CPAS din Uccle și din Anderlecht.

         (121)  Decretul regal din 12 decembrie 1996 privind ajutorul medical de urgență precizează că urgența este evaluată și certificată de un medic generalist sau de un stomatolog. Urgența nu este definită prin lege, ci este determinată de cadrul medical consultat. Ajutorul medical de urgență poate include, prin urmare, orice tip de îngrijire medicală curativă și preventivă, furnizată într-un spital sau în ambulatoriu, precum și rețetele pentru medicamente. Ajutorul medical de urgență este, prin urmare, diferit de urgențele care pun viața în pericol, astfel cum sunt descrise în considerentul 97.

         (122)  MC-Informations nr. 211 (februarie 2004), p. 8-14.

         (123)  A se vedea nota de subsol 49 pentru o descriere succintă a acestei organizații.

         (124)  Convențiile referitoare la „domiciliul de sprijin” au fost încheiate între spitalele IRIS și 17 din cele 19 CPAS din regiunea Bruxelles-Capitală (a se vedea, de asemenea, considerentele 187-188). Aceste convenții precizează modalitățile de rambursare a costurilor tratamentului de către CPAS pentru pacienții care nu sunt în măsură să își plătească tratamentul și care nu dispun de asigurare, sub rezerva respectării anumitor condiții. Aceste convenții stipulează, printre altele, că spitalele IRIS trebuie să colecteze, pe cât posibil, informațiile necesare pentru „anchetele sociale” (a se vedea, de asemenea, considerentele 210-211).

         (125)  Articolul 2 din LCH prevede următoarele: „Pentru aplicarea prezentei legi coordonate sunt considerate ca fiind spitale, centrele de îngrijire a sănătății în care analize și/sau tratamente specifice de medicină specializată, care intră în domeniul medicinei, al chirurgiei și, eventual, al obstetricii, pot fi realizate sau aplicate în orice moment în contextul unei abordări multidisciplinare, în condițiile de îngrijire și cadrul medical, medico-tehnic, paramedical și logistic necesare și adecvate, pentru sau la pacienți care sunt internați aici și pot rămâne internați, deoarece starea lor de sănătate necesită aceste îngrijiri pentru a trata sau a atenua boala, a restabili sau a îmbunătăți starea de sănătate sau a stabiliza leziunile în cel mai scurt timp”.

         (126)  Avizul Secției de legislație a Consiliului de Stat privind proiectul preliminar de ordonanță din 13 februarie 2003 privind acordarea de subvenții speciale comunelor din regiunea Bruxelles-Capitală.

         (127)  A se vedea considerentul 19 pentru formularea exactă a articolului.

         (128)  Guvernul federal adoptă planul în materie de paturi de spital („programare spitalicească”) pe baza mai multor indicatori (medicali, chirurgicali, geriatrici, de maternitate, pediatrici, de reabilitare, de psihiatrie, de neonatalogie etc.), având în vedere populația totală din Bruxelles, din Regiunea Flamandă și din Regiunea Valonă și din întreaga țară, pe baza unei propuneri din partea Consiliului național al instituțiilor spitalicești.

         (129)  Mai exact, autoritățile belgiene menționează că, cel mult, LCH stabilește modalități de compensare a deficitului în cazul în care un spital public este transferat către un proprietar privat, în timp ce Legea CPAS stabilește numai principii generale pentru deschiderea și gestionarea unor unități create de CPAS.

         (130)  Autoritățile belgiene menționează că, deși se căuta un cumpărător, Hôpital français și-a închis brusc porțile la 9 mai 2008. Acestea explică faptul că acest spital își închisese anterior secția de pediatrie și de maternitate. Potrivit autorităților belgiene, pacienții acestor secții au fost transferați la alte spitale din regiunea Bruxelles-Capitală pe parcursul zilei respective.

         (131)  În temeiul LCH, spitalele IRIS sunt considerate a fi gestionate de CPAS.

         (132)  Suma anuală depinde de resursele disponibile în bugetul regiunii Bruxelles-Capitală și de cererile comunelor în cauză. În perioada 2003-2014, subvenția specială a atins plafonul de 10 milioane EUR în fiecare an, cu excepția anului 2010 (9 milioane) și a anului 2011 (9,5 milioane).

         (133)  În acest context, autoritățile belgiene subliniază că spitalele private, înființate, de exemplu, pe baza legii privind asociațiile fără scop lucrativ („legea privind ASBL”), trebuie, de asemenea, să respecte LCH în ceea ce privește funcțiile spitalicești. Totuși, în măsura în care legea privind ASBL nu încredințează instituțiilor pe care le reglementează nicio misiune specifică, misiunile acestor spitale private sunt supuse numai LCH.

         (134)  A se vedea Legea din 8 iulie 1964, astfel cum a fost modificată (Moniteur belge din 25 iulie 1964, p. 8153).

         (135)  Spre deosebire de ajutorul medical de urgență menționat mai sus (a se vedea considerentul 72), care include îngrijirile programate, asistența medicală de urgență se referă la îngrijirile necesare imediat în situații care pun viața în pericol.

         (136)  Aceasta înseamnă că, chiar dacă un spital nu efectuează anumite sarcini legate de asistența medicală de urgență, astfel cum este indicat în Legea din 8 iulie 1964, acesta este totuși obligat să furnizeze asistență în situațiile de urgență medicală la capacitate maximă (adică ținând seama de infrastructura și de personalul de care dispune).

         (137)  Ajutorul medical de urgență este reglementat de articolul 57 alineatul (2) și de Decretul regal din 12 decembrie 1996.

         (138)  În Hotărârea sa din 25 ianuarie 2013, Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles observă următoarele: „Economia generală a sistemului este că fie CPAS acordă, el însuși, asistența medicală de urgență îngrijind o persoană care are nevoie de îngrijiri urgente într-un spital pe care îl gestionează, fie suportă cheltuielile aferente serviciilor medicale acordate persoanei respective de către un spital privat. Dacă asistența este, cel mai adesea, furnizată într-o unitate dependentă de CPAS în cauză sau cu care aceasta a încheiat o convenție, persoana poate fi spitalizată într-o altă unitate, dat fiind caracterul urgent care rezultă din situația persoanei care trebuie să fie internată în spital. Într-un astfel de caz, nu există nici o consultare prealabilă a CPAS, nici chiar, cel mai adesea, a persoanei în cauză, ci o decizie rapidă și luată în mod unilateral de către paramedicii de la serviciul de urgență solicitat sau, precum în speță, de către procuror. Caracterul neobișnuit sau excepțional al acestei proceduri accelerate nu permite CPAS să refuze să suporte cheltuielile de spitalizare într-o altă unitate decât a lor […]” [sublinierea noastră].

         (139)  Cauza T-137/10, punctele 208-215.

         (140)  Ibidem, punctul 217.

         (141)  Ibidem, punctul 218.

         (142)  Rezultă că evaluarea efectuată în prezenta decizie este diferită de evaluarea efectuată în Decizia Comisiei din 2009, care a fost anulată, în care intervențiile din cadrul FRBRTC și subvențiile speciale au fost, într-o anumită măsură, evaluate separat de compensarea deficitelor.

         (143)  În medie, între 68 % și 90 % din respectivele deficite ale spitalelor, înregistrate pentru întreaga perioadă 1996-2014, au fost compensate de comune prin intermediul fondurilor FRBRTC sau al subvențiilor speciale ale regiunii Bruxelles-Capitală. Pentru a acoperi restul, comunele au trebuit să utilizeze resursele proprii și, astfel cum se explică mai jos (a se vedea considerentul 234), la sfârșitul anului 2014, acestea erau încă obligate să plătească (tot din fondurile proprii) o compensație suplimentară totală de aproximativ 15 milioane EUR pentru a acoperi deficitele celor cinci spitale IRIS.

         (144)  Atunci când trebuie efectuate calcule pentru a realiza această evaluare, Comisia se bazează pe cifrele disponibile, și anume perioada 1996-2014 (pentru excepții, a se vedea considerentul 236).

         (145)  Cauza C-222/04, Ministero dell'Economia e delle Finanze/Cassa di Risparmio di Firenze SpA, Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato, Cassa di Risparmio di San Miniato, ECLI:EU:C:2006:8, punctul 129.

         (146)  Cauzele conexate C-180/98-C-184/98, Pavel Pavlov e.a./Stichting Pensioenfonds Medische Specialisten, ECLI:EU:C:2000:428, punctul 74.

         (147)  Cauza C-41/90, Höfner & Fritz Elser/Macrotron GmbH, ECLI:EU:C:1991:161, punctul 21 și cauzele conexate C-180/98-C-184/98, Pavel Pavlov e.a./Stichting Pensioenfonds Medische Specialisten, ECLI:EU:C:2000:428, punctul 74.

         (148)  Cauza C-118/85, Comisia Comunităților Europene/Republica Italiană, ECLI:EU:C:1987:283, punctul 7 și cauza C-35/96, Comisia Comunităților Europene/Republica Italiană, ECLI:EU:C:1998:303, punctul 36.

         (149)  Cauza C-82/01 P, Aéroports de Paris/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:C:2002:617, punctul 74 și cauza C-49/07, Motosykletistiki Omospondia Ellados NPID (MOTOE)/Elliniko Dimosio, ECLI:EU:C:2008:376, punctul 25. A se vedea, de asemenea, Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor Uniunii Europene în materie de ajutor de stat în cazul compensației acordate pentru prestarea unor servicii de interes economic general (JO C 8, 11.1.2012, p. 4), punctul 9.

         (150)  Cauza C-49/07, Motosykletistiki Omospondia Ellados NPID (MOTOE)/Elliniko Dimosio, ECLI:EU:C:2008:376, punctul 27 și cauza C-244/94, Fédération française des sociétés d'assurance, Société Paternelle-Vie, Union des assurances de Paris-Vie și Caisse d'assurance et de prévoyance mutuelle des agriculteurs/Ministerul agriculturii și pescuitului, ECLI:EU:C:1995:392, punctul 21.

         (151)  Cauza C-157/99, B.S.M. Geraets-Smits/Stichting Ziekenfonds VGZ și H.T.M. Peerbooms/Stichting CZ Groep Zorgverzekeringen ECLI:EU:C:2001:404, punctul 58, în cadrul căreia Curtea de Justiție a considerat că faptul că un tratament medical furnizat de un spital este finanțat direct de casele de asigurări de sănătate pe baza unor convenții și tarife prestabilite nu este de natură să excludă acest tratament din domeniul de aplicare al activităților economice în sensul TFUE și că plățile efectuate de casele de asigurări de sănătate, „chiar dacă sunt forfetare, constituie, într-adevăr, contrapartida economică pentru serviciile spitalicești și, fără îndoială, reprezintă o remunerație pentru unitatea spitalicească care beneficiază de acestea și care este angajată într-o activitate de tip economic”. Curtea de Justiție a arătat, de asemenea, în această privință, că nu este necesar ca o astfel de remunerație să fie plătită de către cei care beneficiază de serviciu.

         (152)  Cauza C-157/99, B.S.M. Geraets-Smits/Stichting Ziekenfonds VGZ și H.T.M. Peerbooms/Stichting CZ Groep Zorgverzekeringen ECLI:EU:C:2001:404, punctul 53; cauze conexate 286/82 și 26/83, Graziana Luisi and Giuseppe Carbone/Ministero del Tesoro ECLI:EU:C:1984:35, punctul 16; cauza C-159/90, The Society for the Protection of Unborn Children Ireland Ltd/Stephen Grogan și altele, ECLI:EU:C:1991:378, punctul 18; cauza C-368/98, Abdon Vanbraekel și alții/Alliance nationale des mutualités chrétiennes (ANMC), ECLI:EU:C:2001:400, punctul 43; și cauza T-167/04, Asklepios Kliniken GmbH/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:T:2007:215, punctele 49-55.

         (153)  A se vedea, de asemenea, Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor Uniunii Europene în materie de ajutor de stat în cazul compensației acordate pentru prestarea unor servicii de interes economic general (JO C 8, 11.1.2012, p. 4), punctul 24.

         (154)  Cauza T-319/99, Federación Nacional de Empresas de Instrumentación Científica, Médica, Técnica y Dental (FENIN)/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:T:2003:50, punctul 39. A se vedea, de asemenea, cauza T-137/10, punctele 90 și 91, precum și Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor Uniunii Europene în materie de ajutor de stat în cazul compensației acordate pentru prestarea unor servicii de interes economic general (JO C 8, 11.1.2012, p. 4), punctul 22.

         (155)  A se vedea, în acest sens, cauza C-355/00, Freskot AE/Elliniko Dimosio, ECLI:EU:C:2003:298, punctul 53. În cauza respectivă, Curtea de Justiție a subliniat, de asemenea, că serviciile și contribuțiile furnizate în cadrul unui sistem de asigurare obligatorie sunt stabilite în detaliu de către legiuitorul național.

         (156)  Cauza C-39/94, Syndicat français de l'Express international (SFEI) e.a./La Poste e.a., ECLI:EU:C:1996:285, punctul 60, și cauza C-342/96, Regatul Spaniei/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:C:1999:210, punctul 41.

         (157)  Cauza 173/73, Republica Italiană/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:C:1974:71, punctul 13.

         (158)  Cauza C-280/00, Altmark Trans GmbH et Regierungspräsidium Magdeburg/Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, în prezența Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht, ECLI:EU:C:2003:415, punctele 87-95).

         (159)  Cauza T-289/03, British United Provident Association Ltd (BUPA), BUPA Insurance Ltd et BUPA Ireland Ltd/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:T:2008:29, punctul 159). Curtea de Justiție a statuat că „...interpretarea pe care Curtea o dă unei dispoziții de drept comunitar se limitează la lămurirea și la precizarea semnificației și a sferei acesteia, astfel cum ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la momentul intrării sale în vigoare. Rezultă că dispoziția astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată chiar și unor raporturi juridice născute și constituite înainte de hotărârea în cauză, iar Curtea poate, numai în mod excepțional, prin aplicarea unui principiu general al securității juridice, inerent ordinii juridice comunitare, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat-o în scopul de a contesta anumite raporturi juridice stabilite cu bună-credință”.

         (160)  Cauza C-209/03, The Queen, la cererea Dany Bidar/London Borough of Ealing și Secretary of State for Education and Skills, ECLI:EU:C:2005:169, punctele 66 și 67, și cauza C-292/04, Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde și Marina Stöffler/Finanzamt Bonn-Innenstadt, ECLI:EU:C:2007:132, punctele 34-36).

         (161)  Cauza T-358/94, Compagnie nationale Air France/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:T:1996:194, punctul 56.

         (162)  Cauza 248/84, Republica Federală Germania/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:C:1987:437, punctul 17, și cauzele conexate T-92/00 și T-103/00, Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava, EU:T:2002:61, Ramondín, SA și Ramondín Cápsulas, SA (T-103/00)/Comisia Comunităților Europene, EU:T:2002:61, punctul 57.

         (163)  Cauza 730/79, Philip Morris Holland BV/Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:C:1980:209, punctul 11 și cauzele conexate T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97-607/97, T-1/98, T3/98 – T-6/98 și T-23/98, Alzetta Mauro e.a./Comisia Comunităților Europene, ECLI:EU:T:2000:151, punctul 80.

         (164)  Cauza T-288/97 Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia/Comisia, ECLI:EU:T:1999:125, punctul 41.

         (165)  A se vedea, de exemplu, cauza C-280/00, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg ECLI:EU:C:2003:415, punctul 78; cauzele conezate C-197/11 și C-203/11, Libert și alții, ECLI:EU:C:2013:288, punctul 78; și cauza C-518/13, Eventech, ECLI:EU:C:2015:9, punctul 67.

         (166)  Cauza C-279/08 P, Comisia/Țările de Jos, ECLI:EU:C:2011:551, punctul 131.

         (167)  A se vedea cauzele conexate T-447/93, T-448/93 și T-449/93, AITEC și alții/Comisia, ECLI:EU:T:1995:130, punctul 141.

         (168)  A se vedea, de exemplu, deciziile Comisiei în cazurile privind ajutoarele de stat N 258/2000, Piscine Dorsten (JO C 172, 16.6.2001, p. 16); Decizia 2004/114/CE a Comisiei (JO L 34, 6.2.2004, p. 63); N 458/2004, Editorial Andaluza Holding (JO C 131, 28.5.2005, p. 12); SA.33243, Jornal de Madeira (JO C 131, 28.5.2005, p. 12); SA.34576, Portugalia – Centrul de nord-est pentru îngrijire continuă Jean Piaget (JO C 73, 13.3.2013, p. 1); N 543/2001, Irlanda – Amortizare fiscală pentru spitale (JO C 154, 28.6.2002, p. 4); SA.37432, Finanțarea spitalelor publice din regiunea Hradec Králové (JO C 203, 19.6.2015, p. 1); SA.37904, Presupus ajutor de stat în favoarea centrului medical din Durmersheim (JO C 188, 5.6.2015, p. 1); SA.33149, Städtische Projektgesellschaft „Wirtschaftsbüro Gaarden-Kiel” (JO C 188, 5.6.2015, p. 1); SA.38035, Presupus ajutor în favoarea unei clinici de reabilitare specializată pentru ortopedie și chirurgie traumatică (JO C 188, 5.6.2015, p. 1); SA.39403 Țările de Jos – Ajutor pentru investiție în favoarea portului din Lauwersoog (JO C 259, 7.8.2015, p. 1); SA.37963 Regatul Unit – Glenmore Lodge (JO C 277, 21.8.2015, p. 1); și SA.38208 Regatul Unit — Cluburi de golf deținute de membrii acestora (JO C 277, 21.8.2015, p. 1).

         (169)  A se vedea, N 543/2001, Irlanda – Amortizare fiscală pentru spitale (JO C 154, 28.6.2002, p. 4); SA.37432, Finanțarea spitalelor publice din regiunea Hradec Králové (JO C 203, 19.6.2015, p. 1); SA.38035, Presupus ajutor în favoarea unei clinici de reabilitare specializată pentru ortopedie și chirurgie traumatică (JO C 188, 5.6.2015, p. 1).

         (170)  http://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php/Statistics_on_European_cities/fr, consultat la 8 iulie 2015.

         (171)  Comunicarea Comisiei — Cadrul Uniunii Europene pentru ajutoarele de stat sub forma compensațiilor pentru obligația de serviciu public, JO C 8, 11.1.2012, p. 15.

         (172)  Decizia 2012/21/UE a Comisiei din 20 decembrie 2011 privind aplicarea articolului 106 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene în cazul ajutoarelor de stat sub formă de compensații pentru obligația de serviciu public acordate anumitor întreprinderi cărora le-a fost încredințată prestarea unui serviciu de interes economic general (JO L 7, 11.1.2012, p. 3).

         (173)  Cadru comunitar pentru ajutoarele de stat sub forma compensațiilor pentru obligația de serviciu public (JO C 297, 29.11.2005, p. 4).

         (174)  A se vedea nota de subsol 13.

         (175)  A se vedea considerentul 8 din Decizia privind SIEG din 2012.

         (176)  Cauza C-179/90, Merci convenzionali porto di Genova, ECLI:EU:C:1991:464, punctul 27; cauza C242/95, GT-Link A/S, ECLI:EU:C:1997:376, punctul 53; și cauza C-266/96, Corsica Ferries France SA, ECLI:EU:C:1997:376, ECLI:EU:C:1998:306, punctul 45.

         (177)  Cauza T-289/03,BUPA e.a/Comisia, ECLI:EU:T:2008:29, punctele 166-169 și 172; cauza T-17/02, Fred Olsen, ECLI:EU:T:2005:218, punctul 216.

         (178)  A se vedea articolul 4 din Decizia privind SIEG din 2012.

         (179)  A se vedea articolul 4 litera (a) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (180)  A se vedea articolul 4 litera (b) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (181)  A se vedea articolul 4 litera (c) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (182)  A se vedea articolul 4 litera (d) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (183)  A se vedea articolul 4 litera (e) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (184)  A se vedea articolul 4 litera (f) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (185)  Cauza T-137/10, punctul 95.

         (186)  Cauza C-390/06, Nuova Agricast Srl/Ministero delle Attività Produttive, ECLI:EU:C:2008:224.

         (187)  A se vedea considerentul 25 și, în special, mențiunea, în acordul de cooperare din 19 mai 1994, referitoare la necesitatea de a „oferi garanții cu privire la menținerea […] specificității spitalelor publice” [sublinierea noastră]. A se vedea, de asemenea, planul strategic IRIS 1996-2001, în special: secțiunea „Axe de structurare” (p. 3), „pentru a putea continua furnizarea unor servicii medicale lipsite de orice logică comercială” și secțiunea „Obiective contributive” (p. 54), „Spitalele publice [și anume, spitalele IRIS] au misiunea principală de a furniza servicii medicale sociale; aceasta le impune să îndeplinească cerințele aferente misiunilor sociale” [sublinierea noastră].

         (188)  A se vedea considerentul 87 din decizia de inițiere a procedurii.

         (189)  Pentru mai multe informații cu privire la mandatele pentru cele trei obligații, a se vedea considerentul 170 și următoarele.

         (190)  Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentele 83 și 91), conform jurisprudenței Consiliului de Stat din Belgia, atât timp cât există nevoile medicale și sociale pentru care spitalele IRIS au fost create, autoritățile publice nu pot să închidă aceste spitale, nici să le cedeze unui proprietar din sectorul privat.

         (191)  Costurile inerente statutului public al spitalelor IRIS sunt luate în considerare în costurile misiunii spitalicești de bază și ale obligațiilor SIEG suplimentare și, prin urmare, pot contribui la deficitele acestor activități.

         (192)  A se vedea, în special, articolul 28 din Codul de etică medicală întocmit de Consiliul Național al Ordinului Medicilor (versiunea din 27 iulie 2015).

         (193)  A se vedea nota de subsol 120.

         (194)  Într-adevăr, cifrele furnizate de autoritățile belgiene arată că, în mai mult de 85 % din cazurile din regiunea Bruxelles-Capitală, ajutorul medical de urgență este furnizat de spitalele IRIS. Această cifră trebuie să fie pusă în balanță cu faptul că spitalele IRIS nu utilizează decât 35 % din paturile de spital din regiune (a se vedea, de asemenea, nota de subsol 3). Celelalte cazuri sunt tratate de alți furnizori de îngrijiri medicale, în special medici generaliști și spitale private. Acestea includ, în special, asistența psihiatrică, la fel ca în situația descrisă în considerentul 172, întrucât spitalele IRIS nu furnizează acest tip de asistență medicală.

         (195)  O justificare similară ar putea fi invocată, de exemplu, de un operator poștal care asigură serviciul poștal universal. Acest operator este responsabil de un SIEG, dar nu este obligat să transporte scrisori gratuit dacă clientul nu poate sau nu vrea să plătească pentru acest serviciu.

         (196)  A se vedea studiul publicat în 2008 de Verbruikersateljee și intitulat „Is uw portemonnee ook ziek? — Een onderzoek naar medische kosten en schulden”.

         (197)  Ibidem.

         (198)  Ședința Senatului Belgiei din 16 iulie 2013, Propunere de lege pentru a îmbunătăți accesibilitatea la serviciile medicale, depusă de doamna Leona Detiège et al. Propunerea a expirat ca urmare a alegerilor federale din 2014.

         (199)  În practică, spitalele sunt responsabile de internarea pacienților (atât pentru consultații, cât și pentru spitalizări), de facturare și de monitorizare în caz de neplată. Majoritatea medicilor din CHU SaintPierre, CHU Brugmann, HUDERF și Institut Bordet primesc un salariu, în timp ce ceilalți medici sunt plătiți pe baza facturilor legate de tratamentul pe care aceștia îl furnizează indiferent dacă pacientul plătește sau nu. În consecință, niciunul dintre medicii din aceste spitale nu are niciun motiv de a refuza pacienții care nu pot să plătească. Medicii care lucrează în cadrul spitalelor Iris Sud trebuie să respecte normele generale ale spitalului în cel puțin 80 % din timpul lor de lucru, în timp ce aceștia pot opta să lucreze într-un cabinet medical privat în maximum 20 % din timpul lor de lucru. În timpul acestor 80 % din orele lor de lucru, medicii trebuie să aplice tarifele INAMI și să lucreze pe baza principiului conform căruia toți pacienții trebuie să fie tratați în conformitate cu obligația care le revine spitalelor IRIS. În acest mod, spitalele Iris Sud trebuie să se asigure că toți pacienții sunt tratați, indiferent de capacitatea de plată a acestora.

         (200)  Articolul 57 alineatul (2) din Legea CPAS limitează misiunea CPAS la două împrejurări specifice, și anume pentru străinii care locuiesc ilegal în Belgia (de exemplu, migranții fără acte de identitate) și pentru copiii acestor străini.

         (201)  Sublinierea noastră.

         (202)  Secțiunea „Obiective generale ale planului strategic” (p. 2). Sublinierea noastră.

         (203)  Ibid.

         (204)  Secțiunea „Obiective contributive” (p. 52). Sublinierea noastră.

         (205)  Ibid. (pagina 54). Sublinierea noastră.

         (206)  Secțiunea „Axe de structurare” (p. 3). Sublinierea noastră.

         (207)  A se vedea, în acest sens, secțiunea „Obiective contributive” (p. 74): să crească accesibilitatea noastră pentru toate categoriile sociale ale populației, și
            în special pentru cele mai puțin favorizate
          [sublinierea noastră].

         (208)  A se vedea secțiunea „Introducere” (p. 7).

         (209)  Ibid. (p. 10).

         (210)  A se vedea secțiunea „Proiectul spitalicesc” —„Un spital orientat către pacient” (p. 79).

         (211)  A se vedea secțiunea „Misiunile specifice ale spitalului public” (pagina 85) [sublinierea noastră].

         (212)  A se vedea secțiunea „Introducere” (p. 12), care subliniază că spitalele IRIS tratează, proporțional, mai puțini pacienți pentru care spitalul poate percepe taxe suplimentare (care constituie o sursă suplimentară de venituri pentru spitale).

         (213)  A se vedea secțiunea „Introducere” (p. 13), care se referă la o estimare (din 2001) a costului suplimentar care rezultă din internarea pacienților cu un profil socioeconomic (mai) scăzut. Acest cost ar fi estimat la aproximativ 10,4 milioane EUR pe an și ar fi în creștere.

         (214)  Cu excepția Institut Bordet, unde procentul este mai mare decât media, fapt care se poate explica prin gravitatea patologiei (de exemplu, cancer) tratată în acest spital.

         (215)  Este vorba despre organisme private responsabile de rambursarea cheltuielilor medicale în cadrul sistemului de securitate socială din Belgia (în special asigurarea medicală și de invaliditate obligatorie).

         (216)  Finanțarea în cadrul secțiunii B8 din BMF este alocată pe baza acestui clasament (a se vedea, de asemenea, considerentul 189).

         (217)  Serviciul public federal pentru integrarea socială poate rambursa CPAS-urile dacă sunt îndeplinite anumite condiții (a se vedea, de asemenea, nota de subsol 258 privind temeiul juridic aplicabil).

         (218)  Clasificarea ține cont, de asemenea, de proporția pacienților care sunt acoperiți de sistemul de securitate socială, dar care trebuie să plătească o contribuție proprie mai mică la spital, deoarece aceștia sunt eligibili fie: 1. la „nivelul maxim de facturat social”; fie 2. la „nivelul maxim de facturat pentru pacienți izolați cu venituri scăzute”.

         (219)  Publicația Mutualités Chrétiennes definește pacienții sociali ca fiind pacienți care beneficiază de „franciza socială” (de exemplu, pensionarii care primesc un venit garantat, persoanele eligibile pentru o intervenție sau o alocație de invaliditate mai mare, o alocație de integrare, alocații familiale mai mari și șomerii de lungă durată). Potrivit autorităților belgiene, noțiunea de „franciză socială” a fost eliminată începând din 1993 și a fost înlocuită în dreptul belgian prin „nivelul maxim de facturat social”.

         (220)  Acest lucru este confirmat de faptul că tabelele din prezenta publicație se bazează pe datele „societăților de asigurări”, și anume organizațiile, cum ar fi societățile mutuale, care sunt responsabile de rambursarea cheltuielilor medicale în cadrul sistemului de securitate socială belgian care este reglementat de INAMI.

         (221)  Publicația Mutualités Chrétiennes îi definește ca pacienți care sunt înscriși la CPAS.

         (222)  În acest context, trebuie subliniat faptul că, deși spitalele IRIS furnizează datele introduse în ancheta socială, CPAS sunt cele care decid dacă o persoană este sau nu eligibilă pentru o rambursare a costurilor de tratare. Convenția referitoare la „domiciliul de sprijin” precizează, în acest sens, că fiecare spital IRIS „colectează, în măsura în care este posibil, primele elemente constitutive în cadrul anchetei sociale și le transmite CPAS”.

         (223)  Întrucât culegerea de informații în cadrul anchetelor sociale nu constituie decât o sarcină printre altele pentru departamentele de servicii sociale ale spitalelor IRIS, acest cost face parte din sarcina globală legată de obligația mai largă a spitalelor IRIS privind serviciile sociale, care va fi examinată în continuare (a se vedea considerentul 213).

         (224)  Comisia menționează că rata dobânzii aplicată spitalelor IRIS pare să fie conformă cu rata dobânzii de pe piață la data respectivă (și anume, la începutul anului 2011). În prezent (în 2016), ratele dobânzii sunt cu mult mai reduse, ceea ce reduce costurile pentru spitalele IRIS. Cu toate acestea, termenul de plată mai lung rămâne o povară pentru spitalele IRIS, întrucât acestea trebuie să acopere întotdeauna o diferență de lichiditate între ieșirile și intrările de plăți.

         (225)  Rambursarea de către CPAS nu este automată pentru pacienții săraci, ci este rezultatul unei evaluări realizate de la caz la caz de către fiecare CPAS pe baza anchetei sociale (pentru asistența medicală de urgență). În acest context, autoritățile belgiene menționează că, în primele trei trimestre ale anului 2015, 749 de cereri de rambursare prezentate de spitalele IRIS au fost refuzate de CPAS, ceea ce reprezintă o sumă de aproximativ 3 milioane EUR. În 2012, CPAS au refuzat rambursarea facturilor solicitată de spitalele IRIS pentru o sumă totală de 4 174 200 EUR. Aproximativ 80 % din aceste facturi se refereau la îngrijiri acordate unor migranți fără acte de identitate.

         (226)  Mai precis, un raport publicat de Belfius Banque indică faptul că în 2010 costurile nete ale datoriilor pe termen scurt anulate (adică facturile care nu vor fi plătite) reprezentau, în medie, 0,28 % din veniturile spitalelor private din Belgia și 0,40 % din veniturile din spitalelor publice din țară. Prin comparație, acest cost este echivalent cu 1,22 % din veniturile spitalelor IRIS sau de trei ori mai mare decât media în cazul spitalelor publice.

         (227)  De exemplu, spitalul privat Cliniques de l'Europe are o locație în Uccle și o alta la Etterbeek, în timp ce Cliniques Universitaires Saint-Luc, un spital privat, nu are decât o locație, la Woluwe-Saint-Lambert.

         (228)  O astfel de alegere poate, desigur, să antreneze costuri care ar trebui să fie compensate prin creșteri de eficiență sau care ar putea să fie justificate de alte aspecte considerate relevante de către Direcția spitalelor private.

         (229)  Mecanismul de programare nu stabilește doar numărul total de paturi de spital în funcție de regiune, ci, în același timp, stabilește limitele pentru fiecare tip de serviciu (de exemplu, maternitate, geriatrie, pediatrie, psihiatrie etc.).

         (230)  De exemplu, nu toate spitalele private propun servicii de geriatrie, care sunt mai puțin rentabile.

         (231)  A se vedea secțiunea „Axe de structurare” (p. 6). Sublinierea noastră.

         (232)  Planul strategic se referă la nouă locații în loc de 11 (numărul actual de locații), deoarece două centre spitalicești găzduiesc câte două spitale, și anume HUDERF și CHU-B în centrul Victor Horta din Laeken și IB și CHU-SP în centrul Porte de Hal din orașul Bruxelles.

         (233)  A se vedea secțiunea „Axe structurante” (p. 10). Sublinierea noastră.

         (234)  A se vedea secțiunea „Context și mediu” (p. 21): „[…] spitalele publice [spitalele IRIS], a căror activitate este o activitate de bază în proporție de cel puțin 80 %, sunt spitale de proximitate, care atrag o bună parte din pacienții din comuna-mamă sau din cartierele limitrofe.”

         (235)  A se vedea secțiunea „Obiective contributive” (p. 74). Sublinierea noastră.

         (236)  A se vedea secțiunea „Proiectul spitalicesc” (p. 36): Sublinierea noastră.

         (237)  Trebuie menționat că aceste două spitale specializate împart, ambele, un centru cu un alt spital IRIS (a se vedea nota 232), ceea ce garantează prestarea tuturor îngrijirilor medicale de bază în fiecare locație. Notă de subsol adăugată.

         (238)  A se vedea secțiunea „Proiectul spitalicesc” (p. 53): Sublinerea noastră.

         (239)  În acest mod, Institut Bordet și HUDERF, care oferă în principal asistență medicală specializată, completează celelalte trei spitale IRIS pentru a răspunde nevoilor în materie de îngrijiri medicale ale populației locale.

         (240)  A se vedea secțiunea „Proiectul spitalicesc” (p. 53-54)

         (241)  A se vedea secțiunea „Proiectul spitalicesc” (p. 62):

         (242)  A se vedea secțiunea „Proiectul spitalicesc” pentru o descriere a acestor niveluri (pagina 37) și tabelele (paginile 55-59).

         (243)  Articolul 2 din Acordul de cooperare dintre statul federal, regiunea Bruxelles-Capitală și Comisia comunitară comună prevede, în această privință, următoarele: „Pactul de restructurare trebuie să îndeplinească următoarele condiții: 1. Să prezinte garanții privind

            menținerea

         , pe de o parte, a

            specificității spitalelor publice

         , printre altele prin alegerea structurilor juridice și de coordonare care asigură o preponderență a sectorului public în cadrul organismelor de conducere și al procedurilor de luare a deciziilor și, pe de altă parte,

            a ancorării locale, printr-o consolidare a reprezentării aleșilor direcți în componența organismelor de conducere

         ” [sublinierea noastră].

         (244)  În conformitate cu articolul 125 din Legea CPAS, persoanele de drept public dispun întotdeauna de majoritatea voturilor în cadrul diverselor organisme de administrare și de gestionare a asociației și în structura centrală IRIS.

         (245)  Sublinierea noastră.

         (246)  Mediana veniturilor medii pentru anul 2012 în cele 19 comune din regiunea Bruxelles-Capitală se ridica la 13 746 EUR pe cap de locuitor. Centrul spitalicesc IRIS rămas este situat în Ixelles, unde venitul mediu se ridică la 14 513 EUR, adică între mediană și cea de a treia cuartilă (a 75-a percentilă) a regiunii Bruxelles-Capitală. Sursa: Centrul de informare, documentare și cercetare privind orașul Bruxelles (http://www.briobrussel.be/ned/webpage.asp?WebpageId=345).

         (247)  Trei dintre aceste cinci amplasamente ale spitalelor private sunt situate în comune în care venitul mediu pe cap de locuitor depășește a treia cuartilă (a 75-a percentilă) a regiunii Bruxelles-Capitală.

         (248)  Harta originală a fost publicată în Tabloul de bord al sănătății în regiunea Bruxelles 2010 și reflectă situația la 1 iulie 2009. Comisia a adăugat cercurile și a eliminat un spital general de pe hartă (Clinique des Deux Alice din Uccle), deoarece acesta s-a închis la sfârșitul anului 2011 (activitățile sale au fost transferate către amplasamentul din Sainte-Élisabeth al spitalului privat Cliniques de l'Europe). Unul dintre siturile HIS (Baron Lambert, în Etterbeek) nu apare pe hartă, deoarece acesta nu propune decât îngrijiri ambulatorii și, prin urmare, nu dispune de paturi de spital supuse mecanismului de programare.

         (249)  De exemplu, anexa 19 la Decretul regal din 23 octombrie 1964 (Moniteur belge din 7 noiembrie 1964, p. 11709) prevede că serviciile neuropsihiatrice care se ocupă de pacienții adulți trebuie să aibă cel puțin un asistent social pentru 120 de pacienți.

         (250)  Decretul regal din 15 decembrie 1978 de stabilire a unor norme speciale pentru spitalele universitare (Moniteur belge din 4 iulie 1979, p. 7818).

         (251)  A se vedea secțiunea „Axe de structurare” (p. 6). Sublinierea noastră.

         (252)  A se vedea secțiunea „Obiective contributive” (p. 54-55). Sublinierea noastră.

         (253)  A se vedea planul strategic 1996-2000, secțiunea „Axe de structurare” (p. 10). Sublinierea noastră.

         (254)  A se vedea secțiunea „Misiunile specifice ale spitalului public” (p. 82). Sublinierea noastră.

         (255)  RMC, rezumat clinic minim, este un rezumat normalizat al antecedentelor medicale ale pacientului pe care spitalele generale sunt obligate să le înregistreze începând din 1990. Printre altele, acesta este utilizat pentru a determina necesitățile în materie de echipamente medicale, pentru a defini standardele calitative și cantitative de acreditare a spitalelor și a serviciilor acestora și pentru a organiza finanțarea spitalelor. Codurile „V” se referă la factorii care influențează starea de sănătate a pacientului și contactul cu serviciile de sănătate. Aceste coduri pot fi utilizate pentru a indica problemele socioeconomice, juridice și familiale, care pot avea un impact asupra șederii pacientului.

         (256)  A se vedea secțiunea „Misiunile specifice ale spitalului public” (p. 83). Sublinierea noastră.

         (257)  De exemplu, asistenții sociali din spitalele IRIS au colectat informații în cadrul a 25 749 de anchete sociale în 2012. Aceasta reprezintă aproximativ 5,4 % din pacienții spitalizați în anul respectiv.

         (258)  Această obligație decurge din articolul 60 alineatul (1) din Legea CPAS, din articolul 9a din Legea din 2 aprilie 1965 (pentru eventuala rambursare de către Serviciul public federal pentru integrare socială la CPAS, cu condiția îndeplinirii anumitor condiții), și din Circulara din 25 martie 2010 privind ancheta socială (Moniteur belge din 6 mai 2010, p. 25432).

         (259)  Această cifră reprezintă numărul de angajați în echivalent de normă întreagă (ENI).

         (260)  BMF prevede o finanțare pentru asistenții sociali (pentru domenii precum geriatria, pentru care există o cerință minimă), dar aceasta se ridica doar la aproximativ 400 000 EUR în 2010.

         (261)  Un decret regal (în prezent, Decretul regal din 8 martie 2006) stabilește metoda de calculare a deficitului pe care comunele sunt obligate să îl acopere în temeiul articolului 109 din LCH.

         (262)  Asociația care reprezintă medicii spitalului în cauză și, dacă este cazul, Université Libre de Bruxelles sau Vrije Universiteit Brussel, au încă mai puțin de 20 % din voturi în asociațiile locale ale spitalelor IRIS. De asemenea, începând din 2000, comuna și CPAS din Jette sunt membri ai asociației CHU Brugmann, dar, întrucât au mai puțin de 20 % din voturi în această asociație, nu contribuie la compensarea deficitului. În cele din urmă, începând cu 2014, comuna și CPAS din Schaerbeek au, de asemenea, mai puțin de 20 % din totalul voturilor în asociația CHU Brugmann și, prin urmare, nu mai contribuie la acoperirea deficitului acestui spital. Aceasta înseamnă că, începând din 2014, numai orașul Bruxelles și CPAS-ul acestuia sunt obligate să acopere deficitul CHU Brugmann.

         (263)  Toate costurile suportate pentru îndeplinirea SIEG și a activităților conexe reprezintă costurile de serviciu public, incluzând costurile activităților conexe.

         (264)  Moniteur belge din 30 aprilie 2014, p. 35442. Aplicabil de la 10 mai 2014.

         (265)  Articolul 5 din Decizia privind SIEG din 2012.

         (266)  Articolul 5 alineatele (2)-(9) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (267)  Între 2007 și 2011, în medie aproximativ […] % din cheltuielile spitalelor IRIS au fost acoperite de această finanțare.

         (268)  Moniteur belge din 29 iunie 2007, p. 35929. Aplicabil de la 9 iulie 2007. Acest decret regal a înlocuit Decretul regal din 14 decembrie 1987 privind conturile anuale ale spitalelor, care prevede cerințe foarte asemănătoare.

         (269)  În acest context, trebuie menționat faptul că unele fluxuri contabile legate de activitățile spitalicești trebuie, de asemenea, să fie înregistrate la codurile contabile 900-999. Sunt vizate anumite fluxuri care nu sunt luate în considerare în stabilirea finanțării BMF (care urmează o logică bazată pe datele de trezorerie mai degrabă decât abordarea bazată pe contabilitatea de angajamente, care se aplică contabilității spitalicești).

         (270)  Teoretic, spitalele IRIS pot solicita comunelor să plătească compensația pentru deficit odată ce rezultatul exercițiului financiar este cunoscut. În realitate, spitalele IRIS nu au făcut acest lucru deoarece sunt controlate de comune, iar acestea din urmă nu dispuneau (întotdeauna) de fondurile necesare pentru a efectua plățile imediat.

         (271)  De fapt, în perioada 1996-2014, finanțarea regională acordată comunelor era insuficientă pentru a acoperi integral deficitele spitalelor IRIS (a se vedea, de asemenea, nota 143).

         (272)  De exemplu, tabelul 3 arată că, în timp ce CHU Saint-Pierre a înregistrat deficite în fiecare an începând din 1996, prima plată (în valoare de 3 368 351 EUR) efectuată de comună drept compensație pentru deficitul său a fost făcută abia în 2002. Tabelele nu arată care dintre deficitele anuale înregistrate începând cu anul 1996 a fost compensat de plata efectuată în 2002. Cu toate acestea, informațiile detaliate transmise Comisiei de către autoritățile belgiene arată că, în realitate, plata a fost efectuată pentru a acoperi o parte din deficitul înregistrat în 1996.

         (273)  A se vedea considerentul 236 pentru explicațiile privind motivul pentru care cifrele pentru anii 1996, 1997 și 1998 lipsesc.

         (274)  A se vedea considerentul 236 pentru explicațiile privind motivul pentru care cifrele pentru anii 1996, 1997 și 1998 lipsesc.

         (275)  Este vorba despre sumele care au fost plătite efectiv și rambursate după luarea în considerare a eventualelor plăți pentru compensarea deficitului deja efectuate de către comună.

         (276)  2014 este cel mai recent an contabil pentru care sunt disponibile date.

         (277)  A se vedea articolul 5 din Directiva 80/723/CEE a Comisiei din 25 iunie 1980 privind transparența relațiilor financiare dintre statele membre și întreprinderile publice (JO L 195, 29.7.1980, p. 35).

         (278)  A se vedea, în acest sens, articolul 7 din Decizia privind SIEG din 2005 și articolul 8 din Decizia privind SIEG din 2012.

         (279)  În special, în numai patru ani dintre cei 89 evaluați pentru cele cinci spitale IRIS, supracompensația tehnică pentru respectivii ani considerați în mod izolat a depășit 10 % din valoarea compensației anuale.

         (280)  În plus, trebuie amintit faptul că sumele pentru compensarea deficitului reprezintă numai o parte limitată a finanțării publice totale primite de spitalele IRIS pentru SIEG pe care le prestează. În perioada 2007-2011, plățile BMF anuale medii ale guvernului federal se ridicau la aproximativ 323 de milioane EUR pentru toate spitalele IRIS. În aceeași perioadă, spitalele IRIS în ansamblu au înregistrat deficite contabile medii de 13,4 milioane EUR pe an, în timp ce comunele au plătit 16,4 milioane EUR pe an în medie pentru compensarea deficitelor (care acopereau și deficitele din anii anteriori). Prin urmare, compensările deficitelor nu reprezentau decât aproximativ 5 % din finanțarea BMF federală acordată spitalelor IRIS. În consecință, dacă aceste sume importante reprezentând finanțarea publică acordată prin intermediul BMF au fost luate în considerare pentru a calcula dacă supracompensația depășea 10 % din compensația plătită pentru un anumit an (și, prin urmare, dacă aceasta putea fi amânată pentru anul următor, astfel cum este autorizat prin articolul 6 alineatul (2) din Decizia privind SIEG din 2012), procentul supracompensării ar fi, probabil, semnificativ mai mic. Această concluzie se bazează pe importanța relativă a plăților BMF în comparație cu deficitele și pe faptul că riscul de supracompensare prin intermediul BMF este minim. În special, BMF este conceput în principal ca o finanțare forfetară calculată pe baza costurilor reale ale spitalelor din anii precedenți (și nu implică nicio supracompensare). În plus, serviciul public federal pentru sănătate publică efectuează verificări ex post detaliate ale costurilor efective suportate de fiecare spital și recalculează suma BMF la care are dreptul. În cele din urmă, trebuie remarcat faptul că niciun profit rezonabil nu a fost luat în considerare la compararea compensațiilor plătite de către comune cu deficitele contabile înregistrate de spitalele IRIS.

         (281)  Extrasul în cauză din articolul 6 alineatul (2) din Decizia privind SIEG din 2012 este formulat după cum urmează: „Atunci când suma reprezentând supracompensația nu depășește 10 % din valoarea compensației anuale medii, supracompensația respectivă poate fi reportată pentru perioada următoare și poate fi dedusă din valoarea compensației datorate pentru perioada respectivă.” Dată fiind absența unei supracompensări reale (deoarece, în ansamblu, spitalul se afla în permanență într-o situație de subcompensare în perioada 1996-2014), un astfel de raport nu a fost niciodată efectuat în practică. Această observație este valabilă pentru toate spitalele IRIS (a se vedea, de asemenea, considerentele 240-243).

         (282)  O altă soluție, dacă CHU Saint-Pierre ar deveni profitabil în următorii ani, ar consta, în mod normal, în păstrarea beneficiilor și utilizarea acestora pentru compensarea pierderilor din trecut. În acest caz, comunele nu ar trebui sau ar trebui să compenseze doar parțial deficitul contabil rezidual. Cu toate acestea, un asemenea scenariu este ipotetic, deoarece CHU Saint-Pierre a înregistrat beneficii limitate într-un singur an (2006) în cursul perioadei 1996-2014.

         (283)  Astfel cum se explică în considerentul 104, FRBRTC și subvențiile speciale acordate de regiunea Bruxelles-Capitală comunelor sunt măsuri de finanțare intrastatale care constituie o sursă de finanțare pentru mecanismul plăților efectuate de către comune pentru compensarea deficitelor. Aceste sume sunt prezentate într-o coloană separată, pentru a ilustra faptul că comunele utilizează pe deplin aceste fonduri regionale pentru plata compensației aferente deficitului. Această prezentare nu poate fi interpretată ca indicând faptul că sumele au fost transferate de la FRBRTC sau de la regiunea Bruxelles-Capitală spitalelor IRIS. Aceste transferuri au fost efectuate în favoarea comunelor, care, la rândul lor, au utilizat aceste fonduri pentru a finanța obligația lor de compensare a deficitului față de spitalele IRIS.

         (*1)  După adăugarea profiturilor nedistribuite din perioada 1996-1998, și anume 703 624 EUR.

         (284)  A se vedea în acest sens articolul 6 din Decizia privind SIEG din 2005 și articolul 6 alineatul (2) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (285)  Articolul 6 alineatul (1) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (286)  Articolul 6 alineatul (2) din Decizia privind SIEG din 2012.

         (287)  Moniteur belge din 6 decembrie 1983, p. 15009.

         (288)  Moniteur belge din 23 martie 2006, p. 16710.

         (289)  Moniteur belge din 25 iunie 2003, p. 33692.

         (290)  Această perioadă de amortizare este impusă prin Decretul regal din 19 iunie 2007, care se aplică tuturor spitalelor belgiene (a se vedea, de asemenea, considerentul 226).

         (291)  A se vedea nota de subsol 264.

         (292)  Astfel cum s-a explicat în considerentul 166, Comisia consideră că cele trei obligații suplimentare nu ar fi fost încredințate în absența misiunii spitalicești de bază. În acest context, Comisia consideră că este necesar să se evalueze durata mandatului pentru misiunea spitalicească de bază.

         (293)  Cu alte cuvinte, Legea coordonată privind spitalele din 10 iulie 2008 (Moniteur belge din 7 noiembrie 2008, p. 58624).