title: Decizia (UE) 2019/1968 a Comisiei din 2 august 2019 privind măsura SA.21445 — C42/2006 pusă în aplicare de Republica Italiană în vederea remunerării Poste Italiane pentru conturile curente deschise la Trezoreria de stat italiană [notificată cu numărul C(2019) 5649] (Numai textul în limba italiană este autentic) (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
                  28.11.2019

                  RO

                  Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

                  L 307/28

         DECIZIA (UE) 2019/1968 A COMISIEI
         din 2 august 2019
         privind măsura SA.21445 — C42/2006 pusă în aplicare de Republica Italiană în vederea remunerării Poste Italiane pentru conturile curente deschise la Trezoreria de stat italiană
         [notificată cu numărul C(2019) 5649]
         (Numai textul în limba italiană este autentic)
         (Text cu relevanță pentru SEE)
         COMISIA EUROPEANĂ,
         având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 108 alineatul (2) primul paragraf,
         având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, în special articolul 62 alineatul (1) litera (a),
         după ce părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile în conformitate cu dispozițiile menționate anterior (1) și având în vedere observațiile acestora,
         întrucât:
         1.   PROCEDURA

                     (1)

                     Prin scrisoarea din 30 decembrie 2005, Associazione Bancaria Italiana (denumită în continuare „ABI” sau „reclamanta”) a înaintat Comisiei o plângere cu privire la diverse măsuri care au adus beneficii activităților bancare ale Poste Italiane SpA (denumită în continuare „Poste Italiane” sau „PI”). În special, Comisia a fost informată că, în temeiul unui acord încheiat între Republica Italiană (denumită în continuare „Italia”) și PI, Italia va remunera fondurile colectate în conturile curente poștale ale PI și depuse la Trezoreria de stat italiană (denumită în continuare „Trezoreria”) cu o rată a dobânzii de aproximativ 4 %, în timp ce PI va remunera conturile curente poștale cu o rată a dobânzii de aproximativ 1 % (denumită în continuare „măsura”). Marja dintre rata de dobândă pasivă (și anume rata dobânzii pe care PI o plătește titularilor de conturi curente poștale) și rata de dobândă activă (și anume rata dobânzii pe care PI o primește de la Trezorerie pentru fondurile depuse la aceasta) ar fi mai mare decât marja dobânzii „de piață” relevantă, constituind astfel un ajutor de stat în opinia reclamantei.

                     (2)

                     Prin scrisoarea din 7 februarie 2006, Comisia a trimis Italiei o serie de întrebări referitoare la remunerațiile plătite în conturile curente poștale. Italia a răspuns la întrebările respective printr-o scrisoare din 21 aprilie 2006. La 30 martie 2006, a avut loc o reuniune între Italia și PI.

                     (3)

                     Prin scrisoarea din 26 septembrie 2006, Comisia a informat Italia că a decis să inițieze procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (3) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene („TFUE”) în legătură cu această măsură. Comisia a invitat părțile interesate să prezinte observații cu privire la această măsură. (2)

                     (4)

                     Prin decizia din 16 iulie 2008 (3) (denumită în continuare „decizia din 2008”), Comisia a concluzionat că remunerația acordată de Italia constituie ajutor de stat, care este incompatibil cu piața internă, și a ordonat recuperarea imediată a acesteia.

                     (5)

                     La 4 decembrie 2008, PI a înaintat Tribunalului o cerere prin care a solicitat anularea deciziei din 2008.

                     (6)

                     Prin hotărârea din 13 septembrie 2013 în cauza T-525/08 (4), Tribunalul a anulat decizia din 2008 (denumită în continuare „hotărârea din 2013”).

                     (7)

                     La 30 octombrie 2014, pe site-ul Comisiei (5) a fost publicată o procedură de ofertare pentru elaborarea unui raport care să analizeze și să compare randamentele posibilelor investiții ale fondurilor colectate de PI prin oferta de conturi curente poștale pentru perioada 2005-2007.

                     (8)

                     La 19 decembrie 2014, contractul a fost atribuit Universității din Perugia. Raportul a fost finalizat în noiembrie 2015.

               2.   DESCRIERE DETALIATĂ A MĂSURII ȘI A BENEFICIARULUI

         2.1.   Poste Italiane

                     (9)

                     PI este furnizorul de servicii poștale universale din Italia care îndeplinește un serviciu de interes economic general, și anume obligația de serviciu poștal universal (6), în conformitate cu cea de a doua Directivă poștală (7) și cu regulamentele privind serviciul poștal universal. În prezent, serviciile financiare nu sunt incluse în competența serviciului de interes economic general încredințat PI.

                     (10)

                     Pe lângă serviciile poștale de bază, PI oferă și produse integrate, precum și servicii de comunicare, logistică și financiare pe întreg teritoriul Italiei.

                     (11)

                     Activitățile bancare ale PI se desfășoară printr-o divizie complet integrată, denumită BancoPosta.

                     (12)

                     În perioada cuprinsă între 2005 și 2007, principalul acționar al PI a fost Italia, cu o participație de 65 %, iar Cassa Depositi e Prestiti („CDP”) a fost acționarul minoritar al PI, cu o participație de 35 %. CDP a făcut parte din administrația publică până la sfârșitul anului 2003, când a fost transformată într-o societate cu răspundere limitată. Din 2003, deși 30 % din capitalul său social a fost transferat către 65 de fundații bancare (8), CDP a rămas sub controlul statului italian. Și PI se afla sub controlul statului italian la momentul punerii în aplicare a măsurii.

               2.2.   Măsura

                     (13)

                     Măsura supusă evaluării se referă la remunerarea fondurilor colectate de Poste Italiane în conturile curente poștale și depuse la Trezorerie în cei trei ani din perioada 2005-2007.

                     (14)

                     Obligația de a depune fonduri la Trezorerie (denumită în continuare „Obligația”) (9) era prevăzută în Legea nr. 266 din 23 decembrie 2005 (10) (denumită în continuare „legea din 2005”), în timp ce remunerarea a fost acordată printr-o convenție încheiată între Italia și PI, adoptată la 23 februarie 2006 (denumită în continuare „Convenția”).

                     (15)

                     Ca urmare a unui decret din 5 decembrie 2003 (11), relația dintre PI și Trezorerie poate fi descrisă de următorul grafic:

                     (16)

                     Legea din 2005 prevedea că dobânzile financiare plătite PI pentru depozitele deschise la Trezorerie trebuiau să fie definite între Italia și PI în funcție de parametrii pieței.

                     (17)

                     Ca urmare a legii din 2005, Convenția a definit mecanismele concrete de stabilire a ratelor dobânzii pe o perioadă de trei ani; aceasta a intrat în vigoare la 4 aprilie 2006 (12) cu efect retroactiv de la 1 ianuarie 2005. Rata dobânzii anuale a fost calculată în esență ca media ponderată a randamentului obligațiunilor de stat italiene (13) pe 30 de ani (80 %) și 10 ani (10 %) și bonurile de trezorerie pe 12 luni (14) (10 %). Ratele anuale ale titlurilor de stat și ale obligațiunilor de trezorerie utilizate ca referință în Convenție au fost obținute pe baza mediei simple a celor 24 de valori de cotare notate la datele de 1 și 15 ale fiecărei luni de către MTS SpA (societatea care oferă tranzacții electronice interbancare de obligațiuni de stat italiene și alte titluri la termen). Prin urmare, dispoziția privind reconfigurarea parametrilor o dată la 15 zile a determinat natura fluctuantă a indexării. În plus, în cazul unor modificări semnificative ale curbei ratelor (de exemplu, o modificare a relației dintre ratele pe termen lung și cele pe termen scurt), PI ar putea revizui schema de calcul. Convenția putea fi revocată de oricare dintre părți la sfârșitul fiecărui an, cu o notificare trimisă cu șase luni în prealabil.

                     (18)

                     Rata dobânzii în anii 2005, 2006 și 2007 a fost de 3,9 %, 4,25 % și, respectiv, 4,7 %.

                     (19)

                     În temeiul Legii nr. 296 din 27 decembrie 2006 („legea din 2006”) (15), Italia a modificat legea din 2005. Legea din 2006 a definit un nou cadru de investiții: cerința ca PI să depună fondurile colectate în conturile curente poștale aparținând clienților privați (și anume, care nu aparțin administrației publice) a fost eliminată, iar fondurile respective trebuiau investite de PI în obligațiuni de stat din zona euro (16). În conformitate cu legea din 2006, noul cadru de investiții a fost pus în aplicare treptat pe parcursul anului 2007 și finalizat până la sfârșitul anului respectiv.

               2.3.   Decizia din 2008

                     (20)

                     În decizia din 2008, Comisia a concluzionat că măsura supusă evaluării (și anume, remunerația acordată PI de către Trezorerie în temeiul Convenției) reprezintă ajutor de stat, care este incompatibil cu piața internă, și a ordonat recuperarea imediată și eficace a acesteia.

               2.3.1.   Împrumutatul privat de bună credință

                     (21)

                     Pentru a stabili existența unui avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE în decizia din 2008, Comisia a comparat rata dobânzii plătită PI de către Trezorerie în conformitate cu Convenția („rata stabilită de Convenție”) și rata dobânzii pe care un împrumutat privat de bună credință ar fi plătit-o pe piață într-o situație similară („rata acordată împrumutatului privat de bună credință”).

                     (22)

                     Astfel cum se explică la considerentul 119 al deciziei din 2008, la definirea remunerației pentru depozite, un împrumutat privat de bună credință ar fi luat în considerare, în esență, următoarele elemente:

                                 (a)

                                 cuantumul brut al fondurilor depuse;

                                 (b)

                                 stabilitatea fondurilor depuse;

                                 (c)

                                 durata/scadența medie și variațiile fondurilor depuse; și

                                 (d)

                                 riscul financiar suportat.

                     (23)

                     În ceea ce privește cuantumul brut al fondurilor depuse, în decizia din 2008, Comisia a considerat că acesta s-a ridicat la 35 de miliarde EUR, ceea ce reprezintă o sumă semnificativă de bani de la un singur creditor. Cu toate acestea, Comisia a remarcat că depozitul deschis de PI la Trezorerie reprezintă doar 2,8 % din valoarea restantă a titlurilor de stat la sfârșitul anului 2005. În plus, emisiunea de obligațiuni de stat italiene a fost excedentară în acea perioadă. Prin urmare, nu a existat niciun indiciu privind un deficit de fonduri pe piață și că depozitul PI a contribuit la depășirea unui astfel de deficit (considerentul 124 al deciziei din 2008).

                     (24)

                     În ceea ce privește stabilitatea fondurilor depuse, Comisia a considerat că 10 % din depozitele din conturile curente poștale ar putea fi considerate volatile, iar 90 % ar putea fi considerate stabile (considerentul 133 al deciziei din 2008).

                     (25)

                     În ceea ce privește durata medie/scadența depozitelor, Comisia a făcut o distincție între gestiunea activă, care ar fi fost posibilă în absența Convenției, și gestiunea pasivă, care rezultă din Obligație. Un împrumutat privat de bună credință ar fi trebuit să se aștepte ca Obligația să fi fost modificată în termen de cel mult cinci ani și ar fi luat-o în considerare la determinarea ratei dobânzii active. În contextul unei gestiuni active, Comisia a declarat că scadența medie a sumei globale a fondurilor colectate în conturile poștale a fost ușor mai mică de cinci ani. În consecință, un împrumutat privat de bună credință ar fi trebuit să își bazeze remunerația de piață a părții stabile a depozitelor pe randamentul unei obligațiuni pe cinci ani (în loc de un randament pe 10 sau 30 de ani, conform Convenției). În ceea ce privește partea volatilă a depozitelor, un împrumutat privat de bună credință ar fi bazat remunerația pe bonurile de trezorerie pe trei luni (în loc de bonuri de trezorerie pe 12 luni, conform Convenției).

                     (26)

                     În ceea ce privește riscurile financiare legate de depozitele din conturile curente poștale, Comisia a observat că riscul de lichiditate a fost suportat integral de împrumutat (adică de Trezorerie), și nu de PI. În temeiul Convenției, în cazul în care deponenții și-ar retrage banii din conturile curente poștale, Trezoreria ar trebui să pună la dispoziția PI fondurile solicitate în același cuantum.

                     (27)

                     Comisia a concluzionat (considerentul 178 al deciziei din 2008) că rata stabilită de Convenție a depășit rata acordată împrumutatului privat de bună credință cu 1,09 % în 2005, cu 0,65 % în 2006 și cu 0,47 % în 2007. Prin urmare, Comisia a concluzionat că măsura constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

               2.3.2.   Analize privind politicile de investiții ale PI în absența Obligației

                     (28)

                        Ad abundatiam, în cadrul evaluării sale, Comisia a analizat posibilitățile de investiții alternative sugerate de Italia ca fiind disponibile pentru PI în absența Obligației, în special investițiile realizate de PI cu fondurile colectate prin activitățile sale de asigurare, Poste Vita SpA, și strategiile alternative de gestiune activă. În acest context, Comisia a analizat dacă aceste investiții alternative ar fi furnizat PI randamente similare sau mai mari decât cele stabilite prin Convenție.

                     (29)

                     Comisia a ajuns la concluzia că aceste investiții alternative nu ar fi asigurat PI randamente similare sau mai mari decât cele stabilite prin Convenție din perspectiva riscului/randamentului.

               2.4.   Anularea deciziei din 2008: hotărârea din 2013

                     (30)

                     Prin hotărârea din 2013, Tribunalul a anulat decizia din 2008.

                     (31)

                     Tribunalul a considerat că existența unei diferențe pozitive între rata stabilită de Convenție și rata acordată împrumutatului privat de bună credință nu este suficientă pentru a demonstra existența unui avantaj pentru PI.

                     (32)

                     Tribunalul a observat că rata acordată împrumutatului privat de bună credință fusese estimată de Comisie pe baza celor patru parametri descriși la considerentul 22 al prezentei decizii. În aceste condiții, Tribunalul a concluzionat că rata acordată împrumutatului privat de bună credință nu constituie o rată de piață (17).

                     (33)

                     După cum a remarcat Tribunalul, chiar dacă rata acordată împrumutatului privat de bună credință nu ar fi la nivelul ratei de piață, PI ar beneficia de un avantaj numai dacă rata stabilită de Convenție ar fi mai mare decât rentabilitatea pe care PI ar fi putut să o obțină în mod rezonabil în absența Obligației.

                     (34)

                     După cum a stabilit Tribunalul, Comisia nu putea concluziona că măsura a adus beneficii PI, fără să demonstreze în mod activ că, în absența Obligației, PI nu ar fi putut obține o rentabilitate mai mare investind depozitele din conturile curente poștale, comparativ cu rata stabilită de Convenție.

                     (35)

                     Potrivit concluziei Tribunalului, Comisia a comis o eroare vădită în decizia din 2008 stabilind că măsura era avantajoasă pentru PI pe baza diferenței pozitive dintre rata stabilită de Convenție și rata acordată împrumutatului privat de bună credință.

                     (36)

                     Tribunalul a considerat că motivele invocate de Comisie pentru a contesta relevanța elementelor prezentate de Italia nu sunt suficient de fundamentate.

                     (37)

                     De asemenea, astfel cum a observat Tribunalul, Comisia evaluase, ad abundatiam, rentabilitatea obținută de investițiile realizate de PI cu fondurile colectate prin activitățile sale de asigurare și rentabilitatea generată în cadrul unei strategii de gestiune activă, și ajunsese la concluzia că astfel de strategii de investiții alternative nu ar fi generat rate ale dobânzii similare sau mai mari decât cele stabilite de Convenție în perioada relevantă, din perspectiva riscului/randamentului.

                     (38)

                     Tribunalul a evaluat corectitudinea concluziei Comisiei, bazate pe evaluarea strategiilor de investiții alternative propuse de Italia, potrivit căreia măsura constituia ajutor de stat.

                     (39)

                     Tribunalul a susținut că taxele de gestionare aferente conturilor curente poștale și produselor de asigurare nu sunt relevante pentru compararea rentabilității generate de rata stabilită de Convenție și cea generată de strategiile de investiții alternative. În consecință, Tribunalul a arătat că Comisia acționase greșit prin deducerea acestor taxe și că respectiva comparație dintre rata stabilită de Convenție și rentabilitatea fără aceste taxe de administrare aferente produselor de asigurare nu era relevantă pentru a stabili dacă măsura constituia sau nu constituia un stat ajutor.

                     (40)

                     În ceea ce privește strategia de gestiune activă, Tribunalul a afirmat nu era posibilă efectuarea de către Comisie a unei comparații semnificative între rata stabilită de Convenție și rentabilitatea strategiei de gestiune activă prin concentrarea asupra unei perioade limitate de trei ani, care nu este reprezentativă pentru rentabilitatea obținută prin strategia de gestiune activă.

                     (41)

                     În plus, potrivit Tribunalului, câștigurile de capital sunt un parametru important al strategiilor de gestiune activă și, prin urmare, nu ar trebui omise dintr-o analiză a compatibilității măsurii cu piața internă. Potrivit Comisiei, câștigurile de capital ar trebui omise din analiză, întrucât nu ar fi putut fi preconizate ex ante și, ca urmare, rentabilitatea generată de o strategie de gestiune activă după deducerea acestor câștiguri de capital este mai mică decât rata stabilită de Convenție sau rata acordată împrumutatului privat de bună credință.

                     (42)

                     Tribunalul a apreciat că faptul că rentabilitatea generată de strategia de gestiune activă, după deducerea câștigurilor de capital, a fost inferioară ratei stabilite de Convenție nu a fost relevant pentru a se stabili existența unui avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

                     (43)

                     Tribunalul a considerat că concluzia Comisiei din decizia din 2008, potrivit căreia, în absența Obligației, PI nu ar fi fost în măsură să obțină o rentabilitate egală sau mai mare decât rata stabilită de Convenție, se bazează pe informații eronate sau incorecte.

                     (44)

                     Prin urmare, Tribunalul a anulat decizia din 2008. Hotărârea din 2013 nu a fost atacată.

               3.   OBSERVAȚII FORMULATE DE PĂRȚILE INTERESATE

         3.1.   Observații din partea ABI

                     (45)

                     În scrisoarea sa din 27 decembrie 2006, ABI a transmis următoarele observații:

                                 (a)

                                 ABI a indicat că fondurile depuse la Trezorerie reprezentau o datorie care urma să fie plătită de Trezorerie în anul următor depunerii. După cum a susținut Comisia în decizia de deschidere (18), Trezoreria, și nu PI, va acoperi riscul de lichiditate asociat fondurilor depuse. Acest lucru ar însemna că, în cazul reducerii sumelor depuse de la un an la altul, Trezoreria ar trebui să remunereze PI la rata stabilită prin Convenție și să ramburseze PI diferența dintre sumele depuse.

                                 (b)

                                 Potrivit ABI, natura fondurilor colectate în contul Trezoreriei este una pe termen scurt. În plus, aceste fonduri sunt utilizate pentru a finanța nevoile bugetare obișnuite.

                                 (c)

                                 Mai mult, pe baza decretului ministerial din 5 decembrie 2003 (a se vedea considerentul 15), CDP a deschis două conturi curente la Trezorerie, cu o dobândă variabilă egală cu media simplă a ratei dobânzii brute la 6 luni a bonurilor de trezorerie și rata dobânzii Rendistato (19).

                                 (d)

                                 În sfârșit, pentru a evalua dacă remunerația acordată PI pentru fondurile depuse la Trezorerie constituie ajutor de stat, rata dobânzii alocată PI ar fi trebuit să fie comparată cu rata dobânzii acordate pentru bonurile de trezorerie pe termen scurt (12 luni). În ianuarie 2005, rata dobânzii bonurilor de trezorerie pe 12 luni era de 2,21 %, ceea ce presupune că remunerația acordată PI ar fi supraestimată cu 1,69 %.

               3.2.   Observații din partea statului italian

                     (46)

                     În scrisorile sale din 31 octombrie 2006, 29 decembrie 2006, 16 februarie 2007, 30 martie 2007, 2 aprilie 2007, 1 iunie 2007, 27 noiembrie 2007, 29 februarie 2008, 7 martie 2008 și 23 aprilie 2008, Italia a prezentat mai multe argumente.

                     (47)

                     În primul rând, Italia a amintit că legea din 2005 și Convenția specifică faptul că dobânda financiară plătită către PI trebuie stabilită în funcție de parametrii pieței. Potrivit Italiei, dobânda respectivă nu a generat niciun avantaj.

               3.2.1.   Variația sumelor depuse în conturile curente poștale

                     (48)

                     În al doilea rând, Italia a susținut că conturile curente poștale trebuie comparate doar cu conturile curente bancare începând cu anul 2001, când a fost lansat noul produs „Conto BancoPosta”. Înainte de 2001, sumele depuse la Trezorerie au variat; de exemplu, a existat o reducere semnificativă a depunerilor în conturile curente la sfârșitul anilor ’90, în special în perioada cuprinsă între 1996 și 1997, generată de adoptarea Legii nr. 662 din 23 decembrie 1996, care a impus închiderea conturilor utilizate de Trezorerie pentru plata pensiilor de stat. Această închidere a condus la o reducere a depunerilor în valoare de aproximativ 11 miliarde EUR (la 1 ianuarie 1997). Potrivit Italiei, este dificil să se identifice cauza exactă a unor astfel de variații, din cauza factorilor politici exogeni și a faptului că PI era o instituție publică la momentul respectiv. După transformarea PI într-o societate publică în 1998, sumele depuse la Trezorerie au crescut în mod regulat și constant.

               3.2.2.   Natura Convenției

                     (49)

                     Conform declarațiilor Italiei, Convenția încheiată de Trezorerie și PI a reglementat relația lor financiară într-un mod transparent. Pe de o parte, Convenția a fost încheiată pe o durată de trei ani, și nu pe termen nelimitat; pe de altă parte, Convenția prevedea posibilitatea fiecăreia dintre părți de a revoca contractul în cazul în care condițiile de piață nu mai garantau coerența mecanismului de calcul al remunerației depozitului.

                     (50)

                     Potrivit Italiei, alegerea unei rate a dobânzii fluctuante pentru Convenție a contribuit la asigurarea conformității cu o rată conformă cu condițiile de piață. În special, rata dobânzii fluctuante a reprezentat o rată echitabilă pentru Trezorerie, deoarece a implicat costuri pentru Trezorerie în conformitate cu costurile surselor de finanțare alternative, de exemplu datoria pe termen mediu/lung.

                     (51)

                     Italia afirmă că, din 2007, PI a adoptat o abordare conservatoare a gestiunii active a fondurilor sale, care diferă de cea a Convenției, deoarece permite PI să își construiască un portofoliu bazat pe alocarea activelor, în conformitate cu obiectivele și strategia financiară a societății.

               3.2.3.   Modificările obligației legale de a depune fonduri la Trezorerie

                     (52)

                     Italia a informat Comisia că legea care impunea PI să depună la Trezorerie fondurile colectate în conturile curente poștale a fost abrogată în decembrie 2006, prin legea din 2006. Conform acestei legi, fondurile colectate în conturile curente poștale ale clienților privați erau investite de PI în obligațiuni de stat emise în zona euro (a se vedea considerentul 19). Noua lege a fost concepută pentru a oferi PI o autonomie financiară mai mare.

               3.2.4.   Stabilitatea fondurilor colectate în conturile curente poștale

                     (53)

                     În sprijinul poziției sale privind stabilitatea fondurilor depuse, Italia a prezentat rezultatele a două modele: modelele statistice interne elaborate de PI și modelul elaborat de PI și societatea de consultanță […], vizând identificarea tendinței prudențiale a fondurilor colectate în conturile curente poștale.

                     (54)

                     Modelele interne s-au bazat pe analiza abaterii zilnice a sumelor fondurilor colectate în conturile curente poștale și a sumelor medii, folosind doar tendințele istorice ale conturilor curente. Modelele arată o tendință crescătoare a sumelor depuse la Trezorerie (fondurile colectate în conturile clienților privați reprezintă aproximativ 75 % din totalul fondurilor colectate în conturile curente poștale). Partea stabilă a depozitelor arată o tendință crescătoare și reprezintă 90 % din totalul depozitului mediu (de la 85 % în 2002 la 92 % în 2006). De asemenea, modelele interne stabilesc o parte volatilă a depozitelor, care a scăzut la aproximativ 10 %.

                     (55)

                     Modelul […], pe care Italia îl consideră a fi foarte conservator, a demonstrat că durata numărului total de conturi curente poștale era diferită de durata unui singur cont curent poștal. Dacă unii clienți au decis într-adevăr să își închidă conturile de la o zi la alta, efectul asupra sumelor totale ale fondurilor colectate de PI a fost marginal din cauza numărului mare de clienți, a faptului că depunerile medii în aceste conturi au fost scăzute și că depozitele noilor clienți au înlocuit în esență depozitele clienților care au decis să plece.

                     (56)

                     Tipul modelului prudențial dezvoltat de […] a fost utilizat de mai multe bănci italiene în contextul gestiunii lor active a lichidităților, la momentul Convenției, pentru a determina durata conturilor lor curente, apoi pentru a oglindi această durată într-un portofoliu de investiții corespunzător, ca parte a gestionării activelor și pasivelor lor („assets/liabilities management” – „ALM”). Acest model prudențial a fost utilizat de PI pentru a identifica durata fondurilor colectate în conturile curente poștale (deținute de persoane private (20)) în perioada 2005-2006, când PI a fost obligată să depună toate fondurile la Trezorerie (gestiunea pasivă a lichidităților) și pentru perioada de după 1 ianuarie 2007, când fondurile colectate în conturile curente poștale ale clienților privați sunt investite de PI în obligațiuni de stat din zona euro (gestiune activă a lichidităților).

               3.2.4.1.   Gestiunea pasivă

                     (57)

                     Potrivit Italiei, în contextul gestiunii pasive a lichidității PI, modelul […] a urmărit cuantificarea duratei părților stabile și volatile ale depozitelor identificate de modelele interne pe baza volatilității istorice a conturilor curente poștale și privind comportamentul probabil al titularilor de conturi. Specificația unui model (21) a indicat că aproximativ două treimi din fonduri au o durată foarte lungă, iar o treime dintre acestea au avut o durată cuprinsă între 0 și 10 ani. În consecință, portofoliul de investiții corespunzător ar fi avut o durată medie de 4,1 ani și o durată Macaulay (22) de 3,2 ani. În specificația unui model alternativ (23), portofoliul de investiții corespunzător va avea o durată medie de 4,9 ani și o durată Macaulay de 3,8 ani (24).

               3.2.4.2.   Gestiunea activă

                     (58)

                     Potrivit Italiei, în contextul gestionării active a lichidității PI, modelul […] a sprijinit PI în definirea alocării optime a activelor. Pe baza ipotezelor foarte prudențiale, a indicat că este rezonabil ca PI să adopte o alocare a activelor cu o durată medie de 4-5 ani.

               3.2.5.   Costurile conturilor curente poștale

                     (59)

                     În ceea ce privește costurile legate de colectarea și depozitarea fondurilor provenite din conturile curente poștale ale clienților PI, Italia indică faptul că sistemul contabil analitic al PI permite determinarea costurilor activității PI în ansamblul său, și nu per produs. Italia a declarat că marjele PI au fost inferioare marjelor corespunzătoare din sectorul bancar.

               3.2.6.   Coerența dintre remunerația stabilită de Convenție și costurile de finanțare ale Trezoreriei

                     (60)

                     După cum a declarat Italia, Convenția a permis remunerarea PI în funcție de randamentele obligațiunilor de trezorerie, principalul instrument de finanțare disponibil pentru Italia.

                     (61)

                     În special, Convenția a permis remunerarea PI pe baza ratelor pe termen lung, care erau în conformitate cu orizontul fondurilor colectate în conturile curente poștale. De asemenea, Convenția proteja Trezoreria împotriva condițiilor de piață nefavorabile, permițându-i să revoce Convenția, dacă aceasta devenea incompatibilă cu costurile surselor alternative de finanțare.

                     (62)

                     Pe baza unei comparații între rata prevăzută de Convenție și costurile de finanțare ale Trezoreriei, Italia a declarat că costurile finanțării pe termen mediu/lung ale Trezoreriei sunt în conformitate cu rata stabilită de Convenție.

                     (63)

                     În plus: (i) rata remunerației stabilite în Convenție este indexată la parametrii legați de datoria publică a Italiei (titluri de stat), care constituie cea mai adecvată referință pentru costurile de finanțare ale Trezoreriei; (ii) stabilitatea finanțării, verificată prin modele statistice, și Obligația impusă PI fac ca investiția să fie permanentă în cea mai mare parte (fără a lua în considerare măsuri specifice de siguranță – cum ar fi posibilitatea retragerii anticipate, termenul de trei ani al relației – care protejează Trezoreria de schimbările neprevăzute pe piață); (iii) riscul de lichiditate asumat de Trezorerie este limitat, ținând cont de stabilitatea dovedită a finanțării poștale, indexând 10 % din această finanțare la parametrii pe termen scurt.

                     (64)

                     În ceea ce privește elementul pe termen lung al ratei dobânzii active [90 %, compus din: (i) partea de 10 % legată de randamentul obligațiunilor de stat italiene pe 10 ani; și (ii) partea de 80 % legată de randamentul obligațiunilor de stat italiene pe 30 de ani], Italia a considerat că Obligația era diferită de obligația de a investi direct în obligațiuni de stat italiene, în cazul căreia obligațiunile de stat italiene puteau fi alese și gestionate în mod liber.

               3.2.7.   Conformitatea de piață a remunerației acordate PI pentru conturile curente poștale depuse la Trezorerie

                     (65)

                     Rata dobânzii active a respectat condițiile de piață, deoarece fondurile depuse la Trezorerie au avut o durată lungă. Acest lucru s-a datorat faptului că Obligația nu a fost limitată în timp și stabilității fondurilor colectate în conturile curente poștale ale clienților PI și depuse la Trezorerie. În plus, Italia a considerat că Obligația a împiedicat PI să aplice gestionarea activă și potențial mai avantajoasă a finanțării. În absența Obligației, Italia susține că PI ar fi putut investi 10 % din lichiditățile proprii în obligațiuni pe termen scurt și 90 %, în obligațiuni pe termen lung.

                     (66)

                     În ceea ce privește conformitatea cu condițiile de piață a ratei dobânzii plătite către PI, Italia a furnizat avizul auditorilor PI și scrisori de confort din partea băncilor private și a consultanților. Auditorii PI au declarat că, datorită caracteristicilor și ratelor lor de creștere, fondurile colectate în conturile curente poștale erau stabile. Băncile private și consultanții (25) au convenit că rentabilitatea obținută de PI din fondurile colectate în conturile poștale curente și depuse la Trezorerie este similară rentabilității de piață care ar putea fi realizată de PI prin punerea în aplicare a strategiilor adecvate de investiții și de gestionare a riscurilor.

               3.2.7.1.   Comparație cu rentabilitatea generată de produsele Poste Vita

                     (67)

                     Italia consideră că remunerația obținută de PI pentru fondurile depuse la Trezorerie a fost în conformitate cu remunerația obținută de Poste Vita pentru fondurile sale investite. Italia susține că polițele de asigurare de viață sunt produse care pot fi considerate comparabile cu conturile curente poștale și că rata medie a dobânzii la veniturile investite ale acestor produse (de exemplu, Posta Più) a fost de 4,68 % în perioada 2002-2006, ceea ce corespunde ratei stabilite de Convenție (4,55 %).

                     (68)

                     În opinia Italiei, conturile curente poștale și polițele de asigurare de viață erau produse financiare comparabile, deoarece conturile poștale erau produse pe termen scurt, dar, de facto, acestea erau similare cu instrumentele financiare pe termen mediu, cu capital și rentabilitate minime garantate.

               3.2.7.2.   Comparație cu La Banque Postale

                     (69)

                     Potrivit Italiei, strategia ALM aparținând La Banque Postale (Franța) s-a bazat pe același tip de model statistic utilizat de PI în perioada evaluată.

                     (70)

                     Acest model statistic identifică fondurile stabile și volatile colectate în conturile curente poștale. Fondurile stabile sunt investite în obligațiuni din zona OCDE, iar fondurile volatile, în obligațiuni cu instrumente pe termen scurt. Pe baza acestui model, în 2005, rentabilitatea investiției conturilor curente ale La Banque Postale a fost de 4,4 % (față de valoarea de 3,9 % prevăzută de Convenție).

                     (71)

                     Mai precis, exemplul La Banque Postale a demonstrat că este posibil să se obțină o rentabilitate mai mare a investițiilor decât cea stabilită prin Convenție, prin utilizarea unei ALM prudențiale cu o durată medie de 5 ani.

               3.2.7.3.   Comparație cu alte strategii de investiții alternative (gestiune activă)

                     (72)

                     Pentru a demonstra că remunerația stabilită prin Convenție nu a acordat niciun avantaj PI, Italia a furnizat Comisiei un studiu realizat de […]

                     (73)

                     Studiul […] a dezvoltat următoarea analiză:

                                 (a)

                                 Remunerația plătită de Trezorerie către PI pentru depozite ar putea fi considerată echitabilă, deoarece:

                                             1.

                                             Durata preconizată a unei astfel de baze de depozite, fără o componentă teoretic mai volatilă, este extrem de largă, practic, infinită.

                                             2.

                                             Caracteristicile unei astfel de baze de depozite sunt transferate către Trezorerie prin lege.

                                             3.

                                             Indexarea plătită de Trezorerie se bazează pe bonuri de trezorerie de 12 luni pentru 10 % (cea mai volatilă componentă), pe obligațiunile de stat italiene pe 10 ani pentru 10 % (componenta care, în ipoteze mai conservatoare, ar putea scădea în timp) și pe obligațiunile de stat italiene pe 30 de ani pentru 80 %.

                                             (4)

                                             Obligația stă la baza naturii permanente a relației dintre PI și Trezorerie.

                                             (5)

                                             Limitările privind PI ca deponent au inclus costuri și sarcini implicite:

                                                         (a)

                                                         Depozitul la Trezorerie nu poate fi considerat un activ „fără risc” pe termen scurt, având în vedere obligația permanentă a PI de a depune fonduri la Trezorerie.

                                                         (b)

                                                         Imposibilitatea PI de a se implica în strategii de gestiune activă (analiza cantitativă realizată de […] are ca scop stabilirea costurilor relevante rezultate).

                                 (b)

                                 O comparație între marja de dobândă PI și cea a băncilor comparabile din sectorul privat a relevat faptul că depozitele PI ale clienților din sectorul comerțului cu amănuntul au un cost care este în concordanță cu costul suportat de deponenții din sectorul comerțului cu amănuntul în cadrul băncilor din sectorul privat. În plus, marja dobânzii obținută de băncile din sectorul privat pentru componenta derivată din depozitele aferente finanțării acestora este semnificativ mai mare decât cea a PI, ceea ce, în opinia […], reprezintă o dovadă că nu s-a acordat un ajutor de stat în favoarea PI.

                                 (c)

                                 O comparație între neconcordanța scadențelor activelor și pasivelor PI și cea a operatorilor comparabili din sectorul privat a relevat că baza de depozite a PI are o componentă cu durată „practic infinită”, estimată în mod conservator la cel puțin 60,8 % din total. În temeiul Convenției, PI folosește veniturile din baza sa de depozite pentru a finanța un activ pe termen lung, cum ar fi depozitul de la Trezorerie. Pentru a se stabili comportamentul băncilor din sectorul privat, s-a analizat situația financiară a băncilor specializate în finanțarea întreprinderilor publice (cum ar fi Dexia, Depfa etc.). Astfel de bănci prezintă modele similare. De fapt, băncile din sectorul public finanțează aproximativ 50 % din propriul necesar pe termen mediu spre lung și utilizează restul pentru tranzacțiile repo cu Banca Centrală Europeană sau depozitele interbancare, investind în același timp fondurile lor totale în active nelichide din sectorul public emise de guverne sau de autorități locale, cu scadențe cuprinse, în general, între 10 și 50 de ani.

                                 (d)

                                 O analiză cantitativă a urmărit să dovedească existența unui beneficiu al gestiunii active a activelor bazate pe investiția PI într-un portofoliu de obligațiuni de stat din zona euro, începând cu martie 2007. Analiza se întemeiază pe două elemente, primul bazat pe analiza potențialei performanțe anterioare, iar al doilea, pe o evoluție viitoare:

                                             (1)

                                             […] a aplicat retrospectiv strategii de gestionare a fondurilor din portofoliul de depozite PI, dintre care una prezintă o durată asemănătoare cu cea a portofoliului analizat […], conform metodei „valoare la risc” (VaR) (denumită „portofoliu de referință”), iar alta (denumită „strategie tactică”) folosește aceleași criterii și constrângeri de investiție adoptate în prezent de PI. Strategia din urmă se bazează pe un model cantitativ automat. Rentabilitatea obținută în ultimii 10 ani din perspectiva strategiei tactice ar fi depășit rentabilitatea stabilită de Convenție în aceeași perioadă cu aproximativ 1,62 % pe an (fără a lua în considerare, însă, costurile tranzacției). Rentabilitatea obținută în perioada de doi ani 2005-2006 (2,45 %) ar fi fost mai mică decât cea stabilită de Convenție (4,14 %).

                                             (2)

                                             Privind către viitor, […] a identificat anumite soluții de gestionare a fondurilor pe care PI le poate pune în aplicare pentru a obține o rentabilitate tot mai mare generată de investițiile pasive în obligațiuni de stat, fără a se adăuga riscuri de creștere semnificative. Ca dovadă a unor astfel de strategii, studiul […] oferă următoarea descriere detaliată:

                                                         (a)

                                                         strategii bazate pe vânzarea opțiunii de cumpărare a obligațiunilor de stat, ceea ce ar genera un randament suplimentar în 2008 de […];

                                                         (b)

                                                         crearea unei obligațiuni suverane sintetice din zona euro, ceea ce ar genera un randament suplimentar în 2008 de […];

                                                         (c)

                                                         gestionarea unei porțiuni din câștigurile de capital existente obținute în portofoliu, ceea ce ar genera un randament suplimentar în 2008 de […]; și

                                                         (d)

                                                         schimbul de obligațiuni în portofoliu, ceea ce ar genera un randament suplimentar în 2008 de […].

                     (74)

                     În ceea ce privește comparația dintre remunerația depozitului la Trezorerie și remunerația oferită de strategiile de gestiune activă, Italia a explicat că o astfel de comparație trebuia efectuată pe durata unui interval de timp semnificativ – 10 ani – pentru a ține cont de un ciclu economic complet. Acesta a fost motivul pentru care […] a comparat rentabilitatea stabilită de Convenție cu rentabilitatea generată de strategiile alternative pe o perioadă de 10 ani, și nu pe o perioadă mai scurtă. Prin urmare, atunci când ratele dobânzilor cresc, portofoliile cu rate fixe tind să fie mai puțin performante în comparație cu portofoliile cu rată variabilă, iar în perioadele de scădere a ratelor se produce contrariul.

                     (75)

                     Potrivit Italiei, pe o perioadă de 10 ani, portofoliile de investiții bazate pe rate fluctuante pot fi comparate cu portofoliile de investiții bazate pe rate fixe, având în vedere compensarea câștigurilor de capital și a pierderilor de capital. Într-o perioadă de 10 ani, de fapt, rentabilitatea portofoliilor cu rată fixă tinde să fie în concordanță cu rentabilitatea portofoliilor cu rată fluctuantă. Gestiunea activă oferă în mod clar o rentabilitate mai bună decât investițiile pasive („parametrice”), cum ar fi Convenția (de exemplu, rentabilitatea în cazul duratei de referință de cinci ani utilizate de […] este în conformitate cu rentabilitatea prevăzută de Convenție, a cărei durată este mult mai lungă).

                     (76)

                     În plus, potrivit Italiei, Comisia ar trebui să facă distincția între riscul pe termen scurt și cel pe termen lung. Deși este adevărat că valoarea titlurilor cu rată fixă cu o durată de 10 ani poate varia foarte mult pe termen scurt, pe întreaga perioadă de 10 ani obligațiunile cu rată fixă oferă o rată de rentabilitate foarte fiabilă (deoarece este fixă). Per ansamblu, pe o perioadă de 10 ani, rentabilitatea portofoliilor cu rată fixă ar tinde să fie în concordanță cu rentabilitatea portofoliilor cu rată fluctuantă, acestea din urmă fiind de fapt mai riscante (deoarece sunt supuse modificărilor anuale ale rentabilității dobânzii).

                     (77)

                     În plus, adevăratele strategii de investiții alternative care sunt flexibile și se pot baza pe toate instrumentele financiare posibile oferite de piață oferă o posibilitate mai mare de a genera rezultate mai bune decât investițiile pasive precum Convenția.

                     (78)

                     În plus, Italia a subliniat că, la momentul încheierii Convenției cu Trezoreria, nu se cunoștea tendința viitoare a ratelor dobânzii. Opțiunea de a utiliza parametrii variabili pentru Convenție a fost rațională din punct de vedere economic, potrivit Italiei, deoarece a fost corectă pentru cele două părți: PI și Trezorerie. Opțiunea de a revizui Convenția după trei ani și de a o anula în fiecare an a permis oricăreia dintre cele două părți să se retragă din acord în cazul în care remunerația devenea inechitabilă sau incompatibilă, din cauza ratelor schimbătoare ale dobânzilor de pe piață.

                     (79)

                     Studiul […] arată, de asemenea, că Obligația a generat costuri de oportunitate și riscuri pentru PI, prin limitarea spectrului opțiunii sale de investiție. Depozitul la Trezorerie era asociat exclusiv cu riscul de credit al Italiei, ceea ce a împiedicat PI să își diversifice oportunitatea de investiții pe piața europeană a obligațiunilor de stat. Mai mult, la un astfel de risc s-a adăugat și riscul de lichiditate ca urmare a naturii pe termen lung a scadenței depozitului fără drepturi de rambursare anticipată.

                     (80)

                     Italia justifică comparabilitatea mecanismului Convenției (bazat pe rate ale dobânzii variabile) cu modelele cantitative utilizate de […], care vizează dovedirea avantajului unei gestionări active a portofoliului (bazată pe rate ale dobânzii fixe), afirmând că este o practică obișnuită ca operatorii de pe piață care tranzacționează obligațiuni și ca PI, din 2007, să prevadă investiții cu dobândă fixă. De asemenea, susține Italia, comparația dintre mecanismul prevăzut de Convenție și modelele cantitative utilizate de RBS trebuie analizată mai degrabă din perspectiva comparației dintre gestiunea pasivă și cea activă, și nu între două mecanisme de remunerare bazate pe rate ale dobânzii fixe și fluctuante.

                     (81)

                     În cele din urmă, Italia susține că mecanismul prevăzut de Convenție, bazat pe remunerația pe termen scurt pentru componenta volatilă a fondurilor depuse la Trezorerie, estimează în mod adecvat riscul real de lichiditate suportat de Trezorerie.

               3.2.8.   Comentarii la observațiile ABI

                     (82)

                     Potrivit Italiei, rata pentru depozitul la Trezorerie nu putea fi o rată pe termen scurt (de exemplu, rata dobânzii bonurilor de trezorerie la 12 luni), ca urmare a stabilității depozitelor.

                     (83)

                     Italia a indicat că, folosind anul 2005 ca an de referință (așa cum a procedat ABI), a rezultat o analiză necorespunzătoare, deoarece 2005 a fost anul în care ratele dobânzilor la bonurile de trezorerie pe termen scurt au atins nivelul cel mai scăzut.

                     (84)

                     În ceea ce privește comparația făcută de ABI cu remunerația obținută de CDP la lichiditatea depusă la Trezorerie (remunerație egală cu o rată fluctuantă la șase luni calculată ca medie aritmetică simplă a randamentului brut la bonurile de trezorerie pe șase luni și indicele lunar Rendistato), Italia susține că CDP nu poate fi comparată cu PI, deoarece este o societate diferită în ceea ce privește structura, activitățile, obiectivele afacerii, operațiunile, organizarea și politicile de investiții. Italia susține, de asemenea, că, întrucât indicele lunar Rendistato reprezintă o rată pe termen mediu/lung, ABI se contrazice considerând că lichiditatea PI depusă la Trezorerie ar trebui remunerată în funcție de parametrii pe termen scurt.

                     (85)

                     De asemenea, Italia susține că unicitatea depozitelor sale la Trezorerie a făcut dificilă identificarea unui singur instrument substitutiv. Totuși, având în vedere stabilitatea conturilor curente poștale, depunerea acestor fonduri la Trezorerie ar putea fi comparată cu fondurile colectate prin obligațiuni pe termen lung în cea mai mare parte. Stabilitatea conturilor curente poștale a făcut comparația cu bonurile de trezorerie pe termen scurt (12 luni) irelevantă.

               4.   EVALUAREA MĂSURII

         4.1.   Existența ajutorului

                     (86)

                     Pentru a stabili dacă o măsură constituie ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, Comisia trebuie să stabilească: (i) dacă măsura este acordată de stat sau prin resurse de stat; (ii) dacă măsura oferă un avantaj economic; (iii) dacă măsura poate denatura concurența prin favorizarea selectivă a anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri; și, în sfârșit, (iv) dacă măsura afectează schimburile comerciale dintre statele membre. Toate aceste condiții trebuie îndeplinite pentru ca o măsură să constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

                     (87)

                     Prin hotărârea din 2013, Tribunalul a anulat decizia din 2008. În special, în opinia Tribunalului, Comisia a comis o eroare vădită concluzionând că măsura constituie ajutor de stat, pe baza diferenței pozitive dintre rata stabilită de Convenție și rata acordată împrumutatului privat de bună credință. Pentru a demonstra că măsura oferă într-adevăr un astfel de avantaj economic, Comisia ar fi trebuit să demonstreze clar că, în absența Obligației, PI nu ar fi putut în mod rezonabil să obțină o rentabilitate mai mare sau egală cu rata stabilită de Convenție investind depozitele din conturile curente poștale pe piață.

                     (88)

                     În consecință, această evaluare analizează dacă a fost oferit un avantaj economic, în caz contrar neputându-se considera că măsura constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

                     (89)

                     În opinia Comisiei, comparația dintre Convenție și investițiile alternative disponibile pentru PI în absența Obligației ar trebui să țină seama în mod corespunzător de riscul investițiilor și de interacțiunile acestora cu riscurile care decurg din pasivele PI (și anume depozitele agregate ale clienților), dintr-o perspectivă integrată de gestionare a activelor și pasivelor. Apoi, comparația ar trebui realizată fie între rentabilitatea disponibilă în temeiul Convenției și rentabilitatea investițiilor care presupun un nivel de risc similar celui din Convenție, fie între rentabilități ajustate în funcție de risc.

                     (90)

                     De asemenea, Comisia reamintește că analiza posibilului avantaj acordat de Convenție în favoarea PI trebuie efectuată ex ante. Estimarea rentabilității disponibile din investițiile alternative ar trebui făcută în conformitate cu informațiile disponibile părților la momentul adoptării Convenției.

                     (91)

                     Comisia a revizuit mai întâi comparațiile prezentate de Italia, astfel cum sunt rezumate în secțiunea 3.2.7. Italia a susținut că investițiile alternative, care ar fi putut fi disponibile pentru PI în absența Obligației, au generat o rentabilitate similară sau mai mare decât Convenția și că acest lucru a demonstrat că Convenția nu implică niciun avantaj pentru PI. Comisia a constatat că nu s-a dovedit că aceste investiții alternative propuse sunt comparabile cu Convenția din perspectiva riscului. În consecință, acestea nu pot constitui o bază pentru evaluarea descrisă de Tribunal, întrucât nu permit o concluzie semnificativă privind posibilitatea ca PI să fi avut beneficii în temeiul Convenției.

                                 —

                                 În analiza comparativă a activităților de asigurare ale PI (a se vedea considerentele 67-68), Italia susține, dar fără să prezinte probe, că polițele de asigurare de viață sunt comparabile cu conturile curente poștale și că riscurile investițiilor, apărute pe fondul acestor produse, sunt comparabile cu riscurile asociate cu Convenția.

                                 —

                                 În analiza comparativă a strategiei de investiții a La Banque Postale (a se vedea considerentele 69-71), Italia nu dovedește că profilul pasivelor al La Banque Postale corespunde cu cel al PI sau că profilul de investiții al La Banque Postale este similar cu profilul de investiții al PI în temeiul Convenției.

                                 —

                                 În analiza comparativă a altor strategii de investiții, astfel cum este prezentată în studiul […] (a se vedea considerentele 72-81), profilul pasivelor al PI este luat în considerare în mod corespunzător în conformitate cu evaluarea efectuată de […] (a se vedea considerentele 53-58), fiind prezentată o măsură sintetică a riscului, și anume volatilitatea rentabilității. Cu toate acestea, Comisia a remarcat că investițiile alternative propuse prezintă un nivel de risc diferit de cel prevăzut de Convenție și, prin urmare, rentabilitatea acestor investiții alternative – dacă nu sunt ajustate în funcție de risc – nu poate fi comparată cu rentabilitatea disponibilă în temeiul Convenției.

                     (92)

                     În plus, Italia a susținut că absența unui avantaj ex ante pentru PI a rezultat din opțiunea – disponibilă atât pentru PI, cât și pentru stat – de a anula Convenția în fiecare an, în cazul în care remunerația devenea inechitabilă (a se vedea considerentul 78). Cu toate acestea, Comisia a considerat că această opțiune nu exclude un potențial avantaj pentru PI. Opțiunea nu a acoperit primul an și nu există nicio obligație pentru Italia de a o exercita, chiar dacă ar fi fost convenabil să o facă, în anii următori.

                     (93)

                     Pe baza celor de mai sus, Comisia concluzionează că argumentele prezentate de Italia nu sunt suficiente pentru a trage o concluzie rezonabilă prin care să se stabilească a existat un avantaj pentru PI oferit de Convenție. Ulterior, Comisia a aplicat evaluarea descrisă de Tribunal în acest caz. În acest scop, Comisia a estimat randamentele/riscurile preconizate oferite de un set cuprinzător de strategii de investiții alternative, disponibile în absența Obligației. Pentru asistență tehnică cu privire la aceste probleme, prin intermediul unei proceduri de licitație, Comisia a selectat Universitatea din Perugia, ai cărei experți au elaborat un raport în noiembrie 2015 (denumit în continuare „raportul experților”).

               4.2.   Rezumatul raportului experților

                     (94)

                     Raportul experților examinează investițiile realizate de PI în temeiul Obligației, a căror rentabilitate este reglementată de Convenție, precum și potențialele strategii alternative de investiții de piață, care ar fi putut fi luate în considerare de PI în absența Obligației pentru perioada 2005-2007 pentru fondurile colectate prin intermediul conturilor curente poștale. Raportul estimează, de asemenea, profilurile de risc/randament, utilizând doar informațiile disponibile pentru PI în momentul investiției.

                     (95)

                     Raportul experților simulează modul în care se preconizează că vor evolua în timp pasivele PI (și anume depozitele). Întrucât aceste pasive sunt creanțe ale deponenților, PI nu poate investi decât sumele pe care deponenții nu le retrag. În consecință, experții estimează așa-numitele tipare ale pasivelor („liability patterns” – „LP”), care modelează cuantumul fondurilor preconizate a fi disponibile pentru PI într-o anumită perioadă de timp și pe care, prin urmare, PI le poate investi. Pentru această estimare, raportul experților face distincție între componentele stabile ale pasivelor și componentele volatile. Doar componentele stabile pot fi investite în active cu scadență pe termen scurt sau lung, conform LP estimat.

                     (96)

                     Raportul experților are în vedere două tipare ale pasivelor – LP1 și LP2 – care diferă prin modul în care este tratată componenta stabilă a depozitelor (și anume, partea care nu este retrasă în următorii 30 de ani, conform ipotezelor de modelare). În ambele scenarii, raportul experților presupune că valoarea totală a fondurilor colectate va scădea în timp din cauza retragerii efectuate din depozitele în contul curent. LP1 alocă ieșirile de fonduri cu o scadență care a făcut obiectul modelării mai mare de 30 de ani proporțional pe o perioadă de 30 de ani. LP2 alocă toate ieșirile de fonduri cu o scadență care a făcut obiectul modelării mai mare de 30 de ani ieșirii din cel de al 30-lea an. Conform ipotezelor prezentate în raportul experților, diferența este semnificativă, întrucât aproximativ 60 % din totalul depozitelor au date de ieșire a fondurilor care au făcut obiectul modelării după 30 de ani. Pe această bază, în cazul LP1, ieșirile de fonduri apar în mod regulat între un an și 30 de ani, în timp ce în cazul LP2, doar 40 % din ieșirile de fonduri apar între un an și 30 de ani, iar 60 % apar doar în anul al 30-lea.

                     (97)

                     În ceea ce privește întrebarea privind care dintre cele două tipare de pasive ar prezenta o ipoteză mai adecvată, raportul experților susține că tiparul de pasive mai puțin conservator LP2 este mai adecvat. În sprijinul acestei concluzii, raportul experților susține că PI este diferită de o bancă comercială tipică în măsura în care: (i) PI nu a făcut obiectul reglementărilor prudențiale aplicabile băncilor și, astfel, cerinței unui nivel de capital mai ridicat pentru investiții pe termen lung; și (ii) PI nu este expusă la același risc de retrageri masive și de criză de lichidități ca o bancă tipică, deoarece PI este considerată de o mare parte a investitorilor ca identificându-se cu statul italian. Raportul experților susține că această percepție este în concordanță cu așteptarea ca, în cazul unei crize de lichidități, Italia să fie forțată să finanțeze orice situație de insolvență a PI pentru a evita un efect de contaminare care ar conduce la deteriorarea bonității întregului volum al datoriei publice.

                     (98)

                     După cum constată Comisia, raportul experților sugerează că fondurile depuse de PI în contul Trezoreriei nu erau, de facto, pe termen scurt. ABI a sugerat un orizont pe termen scurt al fondurilor, susținând că remunerarea depozitului la Trezorerie ar fi trebuit să corespundă naturii sale pe termen scurt (a se vedea considerentul 45). În același timp, Comisia reamintește că natura pe termen lung a fondurilor depuse de PI la Trezorerie, astfel cum a fost evaluată în raportul experților, nu este suficientă pentru a se stabili absența ajutorului de stat. În conformitate cu evaluarea prevăzută de hotărârea din 2013, este necesară o comparație semnificativă a randamentului/riscului atât în temeiul Obligației, cât și în absența Obligației, pentru a determina în mod eficace dacă măsura a oferit PI un avantaj.

                     (99)

                     În consecință, raportul experților construiește un model dinamic al ratei dobânzii, care permite calcularea prețurilor obligațiunilor pe baza modelului curbei randamentului ratei dobânzii în orice moment în viitor. Raportul are în vedere trei scenarii ale ratei dobânzii: rate ale dobânzilor fixe (stabile), crescătoare și descrescătoare, comparativ cu curba randamentului existentă la momentul Convenției.

                     (100)

                     Raportul experților examinează apoi caracteristicile de risc/randament ale investiției reale pe care PI a întreprins-o în temeiul Obligației și a cărei rentabilitate este reglementată de Convenție. Aici, riscul – care este determinat în totalitate de modificările ratei dobânzii care are impact asupra prețurilor obligațiunilor utilizate pentru calcularea ratei de remunerare corespunzătoare în conformitate cu Convenția – este foarte scăzut. De fapt, nivelul de risc este de 0,11 %, 0,17 % și 0,06 % în cadrul scenariilor cu rate fixe, crescătoare și, respectiv, descrescătoare.

                     (101)

                     În ceea ce privește strategiile de investiții disponibile, PI a putut să investească doar în obligațiuni din categoria investițiilor din zona euro în momentul investiției. Astfel, experții iau în considerare strategiile bazate pe obligațiunile de stat italiene cu scadențe diferite și o strategie bazată pe obligațiunile de stat din zona euro pentru comparație.

                     (102)

                     La examinarea strategiilor de investiții disponibile, raportul experților are în vedere două riscuri principale: riscul care rezultă dintr-un decalaj între scadențele activelor (obligațiunile de stat italiene) și pasivelor (depozite) PI și riscul de incapacitate de plată a datoriilor suverane din partea Italiei.

                     (103)

                     Diferența sau neconcordanța dintre scadențele activelor și pasivelor creează riscul de lichiditate (și anume riscul ca PI să nu dețină mijloace lichide suficiente pentru a răspunde cererilor de retragere din partea deponenților la un moment dat). Cu toate acestea, riscul de lichiditate este limitat atunci când activele (și anume, obligațiunile de stat italiene) sunt ușor de vândut. Dacă PI ar trebui să vândă acele obligațiuni înainte de scadență, prețul de piață ar fi determinat de rata dobânzii predominante la momentul respectiv, făcând astfel PI vulnerabilă la riscul ratei dobânzii, conducând la posibile câștiguri sau pierderi de capital. Acest risc este prezentat explicit în raportul experților.

                     (104)

                     În ceea ce privește riscul de incapacitate de plată a datoriilor suverane, raportul experților subliniază că PI suportă și riscul de incapacitate de plată a datoriilor suverane din partea Italiei în temeiul Convenției. Prin urmare, raportul experților consideră că utilizarea obligațiunilor de stat italiene în model permite același risc legat de datoriile suverane în ambele strategii și prezintă o comparație similară fără o modelare explicită.

                     (105)

                     Raportul experților analizează cinci strategii diferite:

                                 —

                                 Prima strategie de investiții este o strategie de tip „cumpără și păstrează”. În cadrul acestei strategii, PI achiziționează obligațiuni de stat italiene și le păstrează până la scadență. Raportul experților presupune că astfel de obligațiuni sunt disponibile pentru toate scadențele (și anume pentru orice perioadă de timp) și la prețuri stabilite în funcție de curba randamentului care a făcut obiectul modelării. Având în vedere că pot fi achiziționate obligațiuni adecvate pentru a corespunde exact scadenței activelor, strategia duce la o corelare perfectă între scadența activelor și a pasivelor, astfel încât să nu existe deloc un risc al ratei dobânzii în cadrul acestei strategii.

                                 —

                                 Cea de a doua strategie este similară cu prima, însă înlătură ipoteza că obligațiunile sunt disponibile pentru orice perioadă de timp. În prezent, PI suportă un anumit risc al ratei dobânzii, deoarece se prevăd ieșiri de fonduri din depozite pentru perioadele în care nu există obligațiuni pe piață pentru a le acoperi. Prin urmare, PI ar putea fi obligată să investească în unele obligațiuni cu scadență mai îndelungată și să le vândă înainte de scadență pentru a acoperi ieșirile preconizate de fonduri din depozite, ceea ce duce la apariția unui anumit risc de câștiguri sau pierderi de capital.

                                 —

                                 Cea de a treia strategie este o altă strategie de tip „cumpără și păstrează”, însă introduce un decalaj voluntar strategic între scadența obligațiunilor și cea a depozitelor. Aici, decalajul de scadență este generat de investițiile efectuate de PI în active cu o scadență mai îndelungată decât ieșirile preconizate de fonduri din depozite. Prin urmare, PI acceptă riscul ratei dobânzii aferent obligației de a vinde obligațiunea subiacentă pentru a acoperi creanța corespunzătoare asociată depozitului la momentul în care o astfel de creanță apare în schimbul unui randament mai mare al obligațiunilor cu scadență mai îndelungată.

                                 —

                                 Cea de a patra strategie este o strategie de tranzacționare dinamică, în care PI cumpără și vinde obligațiuni în mod dinamic. În special, PI investește toate fondurile colectate în contul curent poștal într-o obligațiune cu o anumită scadență – 5, 10 sau 20 de ani – o vinde după 15 zile și reinvestește veniturile în altă obligațiune cu aceeași scadență (și anume obligațiunea recent cumpărată are scadența la 15 zile față de cea vândută). Având în vedere că ieșirile de fonduri din depozite sunt luate în considerare numai la sfârșitul unui anumit an, suma investită într-un anumit an este considerată constantă în ceea ce privește ieșirile și fluctuează numai în raport cu modificările ratei dobânzii. Prin urmare, ratele anuale de rentabilitate rezultate din această strategie sunt independente de tiparul pasivului.

                                 —

                                 Ca o a cincea strategie, studiul consideră, de asemenea, că PI investește în întregime într-un indice al obligațiunilor de stat din zona euro pe termen lung. Acest indice include obligațiunile de stat din zona euro (și nu numai obligațiunile de stat italiene) cu scadențe mai mari de 10 ani. Această strategie se îndepărtează de cadrul strategiilor anterioare, deoarece riscul de credit subiacent nu se rezumă doar la obligațiunile de stat italiene, ci la un mix de obligațiuni de stat din zona euro. Există și ipoteze de modelare suplimentare pentru a acoperi acest risc suplimentar. Din nou, ieșirile de fonduri din depozite sunt luate în considerare numai la sfârșitul unui anumit an, ceea ce face ca rentabilitatea anuală să fie independentă de tiparul de pasiv.

                     (106)

                     Cele cinci strategii de investiții sunt simulate în raportul experților. Pentru toate strategiile, cu excepția strategiei privind obligațiunile de stat din zona euro, profilul de risc/randament este estimat în cadrul celor trei scenarii diferite ale ratei dobânzii: rate fixe, crescătoare și descrescătoare.

                     (107)

                     În cele din urmă, raportul experților examinează strategia de investiții pusă în aplicare de PI în 2007, când fondurile au fost scutite din Obligație. Raportul demonstrează că fondurile au fost investite în obligațiuni de stat din zona euro pe cinci ani și oferă din nou un profil de risc/randament unei astfel de investiții pe baza modelului lor. Concluzia raportului experților este că strategia a fost sub nivelul optim, deoarece duce la o rentabilitate mai mică cu un risc mai mare (0,65 %) decât în cazul utilizării uneia dintre strategiile de investiții alternative.

                     (108)

                     După ce au estimat profilurile de risc/randament pentru toate strategiile de investiții, experții folosesc teoria stabilirii prețurilor portofoliului pentru a determina dacă investiția pe care PI a trebuit să o întreprindă în temeiul Obligației și a cărei rentabilitate a fost reglementată de Convenție a oferit de fapt un avantaj economic pentru PI (și anume, dacă rentabilitatea obținută în temeiul Convenției, luând în considerare riscul investiției, a fost mai mare decât rentabilitățile care puteau fi obținute la niveluri de risc echivalente în investiții alternative).

                     (109)

                     În acest sens, raportul experților a combinat caracteristicile de risc/randament ale tuturor investițiilor alternative disponibile într-o singură funcție de investiție care exprimă rentabilitatea care poate fi obținută pe piață ca funcție a riscului asumat. În cazul în care caracteristicile risc/randament asociate Convenției s-ar situa peste această funcție (și anume, dacă, în temeiul Convenției, PI ar obține o rentabilitate mai mare pentru un risc echivalent decât cea disponibilă pe piață), atunci ar trebui să se concluzioneze că a existat un avantaj.

                     (110)

                     Pe baza acestor considerente, raportul concluzionează că, utilizând doar tiparul conservator de pasiv LP1 și numai în condițiile așteptării unei creșteri a ratelor dobânzii, Convenția a oferit PI o rentabilitate mai mare. În acest scenariu, ținând cont de faptul că PI a fost ulterior gata să accepte un risc de 0,65 %, avantajul ar fi de doar 0,29 puncte procentuale. În conformitate cu tiparul LP2, nu ar fi existat niciun avantaj în niciun scenariu al ratei dobânzii.

               4.3.   Evaluarea de către Comisie a raportului experților

                     (111)

                     Comisia consideră anumite scenarii mai plauzibile decât altele în ceea ce privește ipotezele sau interpretările specifice realizate în raportul experților. În special, Comisia nu este de acord cu utilizarea tiparului de pasive LP2.

                     (112)

                     Comisia observă că raportul experților utilizează numai informațiile disponibile înainte de încheierea Convenției, astfel cum s-a solicitat în hotărârea din 2013, cu excepția trimiterii la nivelul de risc de 0,65 % acceptat de PI după încetarea Obligației. Comisia nu este de acord cu utilizarea nivelului de 0,65 % ca nivel de risc adecvat pentru a estima rentabilitatea preconizată în absența Obligației.

                     (113)

                     În primul rând, alegerea tiparului de pasiv are un impact important asupra rentabilității preconizate a diferitelor strategii de investiții. După cum se arată în considerentele 96 și 97, există diferențe semnificative în ceea ce privește ipotezele privind ieșirile de fonduri din depozite care decurg din alegerea tiparului LP1 sau LP2. Durata medie a depozitelor PI – și anume, durata medie ponderată de păstrare a acestor depozite disponibile – variază semnificativ între aproximativ 9 și, respectiv, 14 ani, în scenariile LP1 și LP2.

                     (114)

                     Comisia observă că duratele prevăzute de LP1 și LP2 deopotrivă depășesc durata maximă de cinci ani recomandată de Autoritatea Bancară Europeană („ABE”) pentru modelarea pasivelor la vedere, cum ar fi depozitele.

                     (115)

                     Comisia a analizat problema duratei medii a depozitelor PI care va fi utilizată pentru evaluarea prevăzută de hotărârea din 2013. Aceasta consideră că LP2 pare un scenariu excesiv de optimist în ceea ce privește retenția medie așteptată a depozitelor clienților. Cu toate acestea, durata depozitelor clienților PI poate depăși, în practică, cei cinci ani recomandați de ABE, astfel cum a fost propus în raportul experților. În evaluarea sa, Comisia a echilibrat următoarele considerente:

                                 (a)

                                 Recomandările ABE privind o durată de cinci ani a unui depozit au fost emise abia în 2015, întrucât cerințele de reglementare în ceea ce privește gestionarea lichidității fuseseră consolidate.

                                 (b)

                                 În conformitate cu recomandările actuale ale ABE, dacă instituția care acceptă depozite poate demonstra că și-a modelat cu exactitate profilul de restabilire a prețurilor depozitelor (26), o durată mai mare ar putea fi considerată adecvată.

                                 (c)

                                 Așa cum a afirmat și Italia (a se vedea considerentele 53-56), profilul clienților băncilor poștale ar putea fi considerat mai stabil decât cel al clienților băncilor comerciale tipice. De fapt, băncile poștale pot atrage clienți cu venituri medii sau mai mici decât media și cu o vârstă mai mare, care tind să fie mai puțin sensibili la rată. Drept urmare, durata depozitelor PI ar putea să depășească cei cinci ani recomandați de ABE.

                                 (d)

                                 În același timp, Comisia consideră că argumentele prezentate în raportul experților și expuse în considerentele 96-97 nu sunt suficiente pentru a justifica o preferință pentru LP2 față de LP1. Raportul experților susține că LP2 ar putea fi justificat, în acest caz specific, având în vedere că PI nu a făcut obiectul reglementării prudențiale aplicabile băncilor și că imaginea PI este percepută de o mare parte a investitorilor ca identificându-se cu cea a statului italian. Cu toate acestea, Comisia consideră că:

                                             1.

                                             absența cerințelor legale în materie de capital pentru PI nu afectează per se comportamentul deponenților săi, și cu siguranță nu în sensul creșterii orizontului depozitelor lor la PI;

                                             2.

                                             nu se poate preconiza că deponenții vor considera profilul de risc al PI ca identificându-se cu cel al statului italian. De fapt, presupunerea că Italia ar fi obligată să finanțeze orice situație de insolvabilitate a PI, astfel cum sugerează raportul experților, ar presupune existența unui ajutor de stat sub forma unei garanții implicite.

                     (116)

                     Pe baza celor de mai sus, Comisia acceptă LP1 ca o ipoteză realistă pentru determinarea strategiei de investiții prudente pe care PI ar fi urmărit-o în absența Obligației în perioada relevantă.

                     (117)

                     În plus, Comisia reamintește că raportul experților a arătat că rata preconizată în Convenție este mai mare decât rentabilitatea preconizată a strategiilor de investiții alternative numai în scenariul care prevede o rată crescătoare, cu 0,29 puncte procentuale (a se vedea considerentul 110). Totuși, aceste 0,29 puncte procentuale au fost calculate prin compararea rentabilității preconizate pe piață la un nivel de risc de 0,65 %, în timp ce rentabilitatea prevăzută de Convenție a arătat un nivel de risc de 0,17 % în cadrul scenariului unei rate crescătoare.

                     (118)

                     Comisia nu găsește niciun motiv întemeiat pentru a compara rentabilitatea la diferite niveluri de risc, în special deoarece nivelul de risc aplicat de 0,65 % a fost calculat în raportul experților luând în considerare strategia de investiții pe care PI a pus-o în aplicare în cele din urmă după revocarea Obligației (a se vedea considerentul 104). O astfel de considerație nu pare potrivită pentru a fi utilizată într-o metodologie care ar trebui să țină seama doar de informațiile disponibile dintr-o perspectivă ex ante.

                     (119)

                     Prin urmare, nivelul de risc utilizat pentru calcularea rentabilității realizabile pe piață în comparație cu rata prevăzută de Convenție ar trebui să fie același cu riscul asociat Convenției, adică 0,11 %, 0,17 % și 0,06 %, în cadrul scenariilor cu rată fixă, crescătoare și, respectiv, descrescătoare.

                     (120)

                     Pe această bază, Comisia observă că, pentru LP1, avantajul preconizat în temeiul Convenției într-un scenariu cu rată crescătoare ar fi, prin urmare, de aproximativ 0,5 puncte procentuale, mai degrabă decât 0,29 puncte procentuale. În ceea ce privește ratele fixe și descrescătoare, rentabilitățile realizabile pe piață vor continua să fie mai mari decât rentabilitatea prevăzută în Convenție, cu aproximativ 0,15 puncte procentuale pentru ratele fixe și cu 0,4 puncte procentuale pentru ratele descrescătoare.

               4.4.   Concluzie

                     (121)

                     Rata preconizată în temeiul Convenției este mai mică decât rentabilitatea preconizată a strategiilor de investiții alternative, într-un scenariu cu rată fixă, la niveluri de risc similare, în absența Obligației. Drept urmare, rata prevăzută de Convenție nu a adus un avantaj imediat pentru PI.

                     (122)

                     Comisia nu are niciun motiv să presupună că PI sau Italia ar fi putut să se aștepte în mod rezonabil la o tendință specifică a ratei la momentul încheierii Convenției. În consecință, aplicând aceeași probabilitate celor trei scenarii privind rata (și anume, rată descrescătoare, fixă și crescătoare), rata preconizată în temeiul Convenției este marginal mai mică decât rentabilitatea preconizată de strategiile de investiții alternative, la niveluri de risc similare, în absența Obligației. Drept urmare, Convenția nu a oferit un avantaj pentru PI.

                     (123)

                     Pe această bază, Comisia concluzionează că dovezile nu sunt suficiente pentru a dovedi că PI a beneficiat de un avantaj în temeiul Convenției,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

            Articolul 1
            Remunerația plătită Poste Italiane de către autoritățile publice din Republica Italiană în conformitate cu Legea nr. 266 din 23 decembrie 2005 și Convenția din perioada 2005-2007 nu constituie un ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.

            Articolul 2
            Prezenta decizie se adresează Republicii Italiene.

            Adoptată la Bruxelles, 2 august 2019.

                  Pentru Comisie

               Margrethe VESTAGER

                  Membru al Comisiei

            (1)  Monitorul Oficial Italian (GU) C 290 din 29 noiembrie 2006, p. 8.

            (2)  A se vedea nota de subsol 1.

            (3)  Decizia 2009/178/CE a Comisiei din 16 iulie 2008 privind ajutorul de stat C 42/06 (ex NN 52/06) acordat de Italia pentru remunerarea conturilor curente ale Poste Italiane la Trezoreria de stat (JO L 64, 10.3.2009, p. 4).

            (4)  Hotărârea Tribunalului în cauza T-525/08, Poste Italiane SpA/Comisia, ECLI:EU:T:2013:481.

            (5)  http://ec.europa.eu/competition/calls/tenders_closed.html, ref. COMP/2014/017.

            (6)  Serviciul universal include transportul de articole de corespondență și material tipărit adresat cântărind cel mult 2 kg și colete poștale cântărind cel mult 20 kg, precum și servicii legate de trimiterile recomandate și cele cu valoare declarată.

            (7)  Directiva 2002/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 iunie 2002 de modificare a Directivei 97/67/CE privind continuarea deschiderii spre concurență a serviciilor poștale ale Comunității (JO L 176, 5.7.2002, p. 21).

            (8)  Conform articolului 5 din Decretul-lege nr. 269 din 30 septembrie 2003 și Legii conversiilor nr. 326 din 24 noiembrie 2003, acțiunile CDP sunt cesionate statului italian. În plus, fundațiile bancare și alte entități publice sau private pot deține acțiuni care, împreună, nu trebuie să reprezinte mai mult de un pachet minoritar de acțiuni din capitalul CDP.

            (9)  Serviciul de conturi curente poștale era reglementat, în esență, de o lege din 1917, publicată în Monitorul Oficial Italian (GU) 219 din 6 septembrie 1917, modificată prin Decretul 822 din 22 noiembrie 1945, publicată în GU 12 din 15 ianuarie 1946. Până în 2003, legea stabilea în mod special că fondurile colectate în conturile curente poștale se depun într-un cont al CDP cu o rată a dobânzii egală cu rata de care a beneficiat CDP în cadrul activității sale de finanțare minus 15 sutimi dintr-un punct procentual. Ca urmare a unui decret din 5 decembrie 2003, Trezoreria a înlocuit CDP.

            (10)  Publicată în Monitorul Oficial Italian (GU) 302 din 29 decembrie 2005, „supplemento ordinario” 211.

            (11)  Publicat în Monitorul Oficial Italian (GU) 288 din 12 decembrie 2003.

            (12)  Un decret ministerial din 3 aprilie 2006 a aprobat punerea în aplicare a Convenției.

            (13)  BTP: Buoni del Tesoro Poliennali.

            (14)  BOT: Buoni ordinari del Tesoro.

            (15)  Publicat în Monitorul Oficial Italian (GU) 299 din 27 decembrie 2006.

            (16)  Potrivit autorităților italiene, suma fondurilor colectate în conturile poștale aparținând clienților privați reprezintă aproximativ 70-75 % din suma totală a fondurilor colectate în conturile poștale.

            (17)  Hotărârea din 2013, punctul 65 „la Commission a uniquement examiné le niveau de rémunération que le Trésor aurait pu demander unilatéralement compte tenu de quatre paramètres, à savoir la masse des fonds déposés, la stabilité de ces fonds, la durée moyenne du dépôt des fonds et les risques financiers supportés. Dans ces conditions, le taux de l’emprunteur privé, défini aux considérants 119 à 180 de la décision attaquée, ne constitue pas véritablement un «taux de marché»”.

            (18)  A se vedea nota de subsol 1.

            (19)  Începând cu 1 octombrie 1995, Rendistato cuprinde randamentul brut mediu al obligațiunilor de stat supuse impozitării și cu o scadență reziduală de peste un an. (Sursă: Banca Italiei).

            (20)  În 2006, conturile curente poștale deținute de persoane private (nu de administrația publică) s-au ridicat la […], din care […] aparțineau clienților de pe piața cu amănuntul și […] unor întreprinderi.

            (21)  Modelul VaR, care folosește lichidarea finală (cut off) în al zecelea an.

            (22)  Durata Macaulay este timpul mediu ponderat până la primirea fluxurilor de numerar, unde ponderea fiecărui flux de numerar este determinată prin împărțirea valorii actuale a fluxului de numerar la suma valorii actuale a tuturor fluxurilor de numerar. Se măsoară în ani.

            (23)  Modelul de amortizare liniară, folosind un moment de lichidare finală (cut off) în al zecelea an.

            (24)  În scrisorile trimise de Italia, termenii „durată” și „durata medie” sunt adesea folosiți în mod interschimbabil, deși se pot referi la concepte diferite. cest lucru nu are niciun impact asupra evaluării efectuate în prezenta decizie.

            (25)  Scrisoarea din […], scrisoarea din […], scrisoarea din […], scrisoarea din […], scrisoarea din […].

            (26)  https://www.eba.europa.eu/documents/10180/1084098/EBA-GL-2015-08+GL+on+the+management+of+interest+rate+risk+.pdf


Decizia Comisiei din 27/11/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9611 - PAVILION ENERGY / IBERDROLA GROUP (EUROPEAN LNG ASSET PORTFOLIO)) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 25/11/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9573 - BROOKFIELD / IRIDIUM / GLOBAL BOREALIS) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 26/11/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9557 - SWISSCOM / AMAG GROUP / ZÜRICH INSURANCE GROUP / AUTOSENSE) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba germană este autentic.)


Decizia Comisiei din 27/11/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9540 - PERMIRA / CAMBREX) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 22/11/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9512 - EQT / COLONY CAPITAL / ZAYO) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 26/09/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9432 - ALLIANZ HOLDINGS / LEGAL AND GENERAL INSURANCE) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 16/09/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9452 - GLOBAL PAYMENTS / TSYS) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 20/03/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.8948 - SPIRIT / ASCO) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 12/11/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9463 - KKR / AXEL SPRINGER) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


title: Decizia (UE) 2019/2036 a Consiliului din 25 noiembrie 2019 privind poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului Organizației Aviației Civile Internaționale în legătură cu amendamentul 17 la anexa 17 (Securitate) la Convenția privind aviația civilă internațională

text:
                  5.12.2019

                  RO

                  Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

                  L 314/170

         DECIZIA (UE) 2019/2036 A CONSILIULUI
         din 25 noiembrie 2019
         privind poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului Organizației Aviației Civile Internaționale în legătură cu amendamentul 17 la anexa 17 (Securitate) la Convenția privind aviația civilă internațională
         CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
         având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 100 alineatul (2), coroborat cu articolul 218 alineatul (9),
         având în vedere propunerea Comisiei Europene,
         întrucât:

                     (1)

                     Convenția privind aviația civilă internațională (denumită în continuare „Convenția de la Chicago”), care reglementează transportul aerian internațional, a intrat în vigoare la 4 aprilie 1947. Aceasta a instituit Organizația Aviației Civile Internaționale (OACI).

                     (2)

                     Statele membre ale Uniunii sunt părți contractante la Convenția de la Chicago și state membre ale OACI, iar Uniunea are statut de observator în anumite organisme ale OACI, inclusiv în cadrul Adunării Generale și al altor organisme tehnice.

                     (3)

                     În temeiul articolului 54 litera (1) din Convenția de la Chicago, Consiliul OACI adoptă standarde internaționale și practici recomandate.

                     (4)

                     La 4 iulie 2019, OACI a emis scrisoarea adresată statelor AS8/2.1-19/48 prin care a informat statele membre ale OACI că propunerea de amendament 17 la anexa 17 (Securitate) la Convenția de la Chicago (denumită în continuare „anexa 17”) va fi prezentată Consiliului OACI spre adoptare în cadrul celei de a 218-a sesiuni a acestuia care are loc între 18 și 29 noiembrie 2019, și că se are în vedere să devină aplicabilă în iulie 2020. Amendamentul 17 la anexa 17 include dispoziții noi sau revizuite referitoare la evaluarea vulnerabilităților, schimbul de informații între state și părțile interesate, programele de formare și sistemele de certificare, controlul accesului, verificarea de securitate al personalului și alte modificări de redactare. Scrisoarea adresată statelor AS8/2.1-19/48 a lansat perioada de consultare a statelor membre ale OACI privind amendamentul 17 la anexa 17, iar perioada respectivă s-a încheiat la 4 octombrie 2019.

                     (5)

                     Amendamentul 17 la anexa 17 a fost pregătit de Grupul pentru securitatea aviației din cadrul OACI, în care sunt membri activi experți din opt state membre ale Uniunii, și a fost prezentat spre aprobare în cadrul celei de a 217-a sesiuni a Consiliului OACI. În urma consultării statelor membre ale OACI, este posibil ca amendamentul 17 la anexa 17 să fie adoptat de Consiliul OACI în cadrul celei de a 218-a sesiuni a acestuia.

                     (6)

                     Odată adoptată, anexa 17 modificată va fi obligatorie pentru toate statele membre ale OACI, inclusiv pentru toate statele membre ale Uniunii, în conformitate cu Convenția de la Chicago și în limitele stabilite de aceasta. Articolul 38 din Convenția de la Chicago impune părților contractante să notifice OACI prin mecanismul de notificare a diferențelor, în cazul în care intenționează să se abată de la standarde internaționale sau și practici recomandate. Prin urmare, este oportun să se stabilească poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii în cadrul Consiliului OACI în ceea ce privește amendamentul 17 la anexa 17.

                     (7)

                     Poziția Uniunii în cadrul Consiliului OACI ar trebui să fie cea din anexa la prezenta decizie, și ar trebui să fie exprimată de statele membre ale Uniunii care sunt membre ale Consiliului OACI, acționând împreună,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

            Articolul 1
            Poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii în cadrul Consiliului Organizației Aviației Civile Internaționale (OACI) în ceea ce privește amendamentul 17 la anexa 17 (Securitate) la Convenția privind aviația civilă internațională este cea din anexa la prezenta decizie.

            Articolul 2
            Poziția menționată la articolul 1 este exprimată de statele membre ale Uniunii care sunt membre ale Consiliului OACI, acționând împreună.

            Articolul 3
            Prezenta decizie intră în vigoare la data adoptării.

            Adoptată la Bruxelles, 25 noiembrie 2019.

                  Pentru Consiliu

                  Președintele

               F. MOGHERINI

            Poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului Organizației Aviației Civile Internaționale în legătură cu revizuirea anexei 17 (Securitate) (amendamentul 17) la Convenția privind aviația civilă internațională („Convenția de la Chicago”)

               Principii generale

            În cadrul activităților Organizației Aviației Civile Internaționale (OACI) referitoare la revizuirea anexei 17 (Securitate) (amendamentul 17) la Convenția de la Chicago în ceea ce privește elaborarea de standarde și practici recomandate (SARP), statele membre, acționând împreună în interesele Uniunii:

                        (a)

                        acționează în conformitate cu obiectivele urmărite de Uniune în cadrul politicii de securitate a aviației, în special pentru a proteja persoanele și mărfurile în interiorul Uniunii Europene și pentru a preveni actele de intervenție ilicită asupra aeronavelor civile care pun în pericol securitatea aviației civile;

                        (b)

                        prin aplicarea și asigurarea respectării unor norme comune instituite pentru a proteja aviația civilă de actele de intervenție ilicită, contribuie la sporirea nivelului de securitate a aviației la nivel mondial;

                        (c)

                        sprijină în continuare elaborarea de către OACI a unor standarde de securitate care să protejeze aviația civilă de actele de intervenție ilicită, în conformitate cu Rezoluția 2309 a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite din 22 septembrie 2016 (1).

               Poziția privind revizuirea anexei 17 (Securitate) (amendamentul 17) statele membre, acționând împreună în interesul Uniunii, sprijină propunerea de amendament 17 la anexa 17.

               (1)  Rezoluția 2309 (2016) adoptată de Consiliul de Securitate în cadrul celei de a 7775-a reuniuni a acestuia, la 22 septembrie 2016: Amenințări la adresa păcii și securității internaționale cauzate de acte de terorism: Securitatea aviației.


Decizia Comisiei din 06/12/2019 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9621 - SUEZ / ITOCHU / SFC / EDCO) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


title: Decizia (UE) 2020/369 a Comisiei din 4 martie 2020 de conferire a competenței de a emite o alertă externă entităților care reprezintă interesele consumatorilor și ale comercianților la nivelul Uniunii, în temeiul Regulamentului (UE) 2017/2394 al Parlamentului European și al Consiliului (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
                  5.3.2020

                  RO

                  Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

                  L 67/139

         DECIZIA (UE) 2020/369 A COMISIEI
         din 4 martie 2020
         de conferire a competenței de a emite o alertă externă entităților care reprezintă interesele consumatorilor și ale comercianților la nivelul Uniunii, în temeiul Regulamentului (UE) 2017/2394 al Parlamentului European și al Consiliului
         (Text cu relevanță pentru SEE)
         COMISIA EUROPEANĂ,
         având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
         având în vedere Regulamentul (UE) 2017/2394 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2017 privind cooperarea dintre autoritățile naționale însărcinate să asigure respectarea legislației în materie de protecție a consumatorului și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 (1), în special articolul 27 alineatul (2),
         întrucât:

                     (1)

                     Regulamentul (UE) 2017/2394 conține dispoziții privind cooperarea dintre autoritățile competente desemnate de statele membre ca fiind responsabile cu asigurarea respectării legislației Uniunii care protejează interesele consumatorilor.

                     (2)

                     Articolul 27 alineatul (2) din Regulamentul (UE) 2017/2394 prevede obligația Comisiei de a conferi competența de a emite „alerte externe” cu privire la suspiciunile de încălcări sancționate prin regulamentul respectiv entităților care reprezintă, la nivelul Uniunii, interesele consumatorilor și, după caz, pe ale comercianților.

                     (3)

                     Entitățile vizate de prezenta decizie operează la nivelul Uniunii și și-au exprimat interesul de a participa la mecanismul de alertă externă. Aceste entități s-au înscris în Registrul de transparență și au aderat, așadar, la Codul de conduită din anexa III la Acordul dintre Parlamentul European și Comisia Europeană privind Registrul de transparență pentru organizațiile și persoanele care desfășoară activități independente implicate în procesul de elaborare și de punere în aplicare a politicilor Uniunii (2).

                     (4)

                     Regulamentul (UE) 2017/2394 se aplică de la 17 ianuarie 2020. Prin urmare, prezenta decizie ar trebui să se aplice începând cu ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, pentru a permite organizațiilor în cauză să participe cât mai curând posibil la mecanismul de alertă externă.

                     (5)

                     În conformitate cu articolul 27 alineatul (2) din Regulamentul (UE) 2017/2394, statele membre au fost consultate cu privire la entitățile vizate de prezenta decizie,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

            Articolul 1
            Competența de a emite o alertă externă în temeiul articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul (UE) 2017/2394 se conferă următoarelor entități:

                        (a)

                        Organizației Europene a Consumatorilor (BEUC), număr de identificare în Registrul de transparență: 9505781573-45;

                        (b)

                        Confederației organizațiilor familiale din Uniunea Europeană (COFACE), număr de identificare în Registrul de transparență: 93283396780-85;

                        (c)

                        Comunității Europene a Cooperativelor de Consum (EURO COOP), număr de identificare în Registrul de transparență: 3819438251-87.

            Articolul 2
            Prezenta decizie intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

            Adoptată la Bruxelles, 4 martie 2020.

                  Pentru Comisie

                  Președintele

               Ursula VON DER LEYEN

            (1)  JO L 345, 27.12.2017, p. 1.

            (2)  JO L 277, 19.9.2014, p. 11.


Decizia Comisiei din 31/03/2020 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9626 - PKN ORLEN / ENERGA) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 14/04/2020 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9614 - OBB-TS / LTE) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba germană este autentic.)


Decizia Comisiei din 17/04/2020 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9775 - GLOBAL PAYMENTS / CAIXABANK / MONEYTOPAY) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 17/04/2020 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9766 - APG / CALSTRS / MUNICH RE / ASTORIA I & II) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)


Decizia Comisiei din 17/04/2020 de declarare a unei concentrări compatibilă cu piaţa comună (Cazul COMP/M.9786 - RIL / BP / RBML JV) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (Numai textul în limba engleză este autentic.)